Шалімов Олександр

Дивний світ

Олександр Шалімов

ДИВНИЙ СВІТ

Повісті та оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

З російської переклали В. Геник, С. Литвин

БРАНЕЦЬ КРАТЕРА АРЗАХЕЛЬ

Науково-фантастична повість

ЗАПИСИ В БОРТОВОМУ ЖУРНАЛІ

Свідомість поверталася поволі. Спочатку виникло відчуття тиші й мороку. Відтак я відчув своє тіло… Де я і що зі мною? Власне, хто я? І потім, чому я не знаю, хто я? Ймовірно, був хворий чи поранений?.. А може — автомобільна катастрофа? Чому нічого не бачу? Невже осліп?.. Наважуюся ворухнутися, і це вдається дивовижно легко. Підношу руку до голови і намацую опукле скло шолома. На мені шолом? Колись уже було таке…

У пам’яті спливає вервечка сріблястих літаків. Бетон злітної смуги. Суворе обличчя з синюватим шрамом на щоці — командир нашої ескадрильї… Я полегшено зітхаю. Тепер знаю, хто я. Я — військовий льотчик морської авіації Штатів Джон Сміт. Увечері ми вилетіли бомбити відступаючі колони фашистів. Мене збили біля Руана по наш бік фронту. Треба лежати і чекати, поки розшукають. Ніч скоро мине…

Якийсь час лежу спокійно. Відтак згадую про стрільця-радиста. Що з хлопцем? Чи живий? Намагаюся окликнути його в шоломофон, але не чую навіть звуку власного голосу. Дріт обірваний? Шарю в темряві…

Ні, це не тісна кабіна літака. Навколо порожнеча. Пальці натикаються на еластичну гладку поверхню підлоги, намацують якісь уламки, обривки дротів… Відтак оце — шорсткий шматок пористого каменю. Не бачу його, але добре знаю, що це базальт із дна Тихого океану. Він знаходився в герметично закритому футлярі з прозорого аллофану. Я часто дивився на темний пористий камінь і думав… Про що я думав? Ніяк не можу пригадати, і знову повертається неспокій…

Здається, Джона Сміта не цікавили базальти, коли він був льотчиком морської авіації. Був?..

А чому «був»? Значить, я вже не льотчик? Думки знову починають плутатися. Може, це сон? У шпиталі після поранення мене часто мордували кошмари. Стоп, тепер твердо знаю, що я не на фронті. Фронт — це було давно…

«Леді і джентльмени, через декілька місяців світ відзначатиме річницю закінчення світової війни. До цієї дати ми приурочимо…»

Дивовижно знайомий голос! Я певен, що чув його зовсім недавно… Голос і шматок базальту… Базальт тримаю в руці. Дивно, що камінь без футляра. Невже аллофановий футляр розбився? Неможливо. Він з біса міцний, цей аллофан.

«Джентльмени, тут усе гранично міцне. Сто відсотків безпеки…»

Знову в моїх вухах звучить той самий голос. Про чию безпеку йде мова? Про мою, Джона Сміта? Однак зі мною щось трапилося. Треба постаратися збагнути, що саме.

Намагаюся підвестися, повертаю голову. Слава Творцеві, зліва виразно видно неяскраву червонувату цятку. Світло! Перше світло в пітьмі. Що це — вічко приладу чи далека зірка? І яка відстань розділяє нас: метр, десятки кілометрів чи світлові роки? Чи не все одно. Я бачу… Тепер у мене є мета. Поповзу туди.

Обережно підводжуся. Яким незвичайно легким здається тіло! Роблю декілька рухів. Під ліктями й колінами хрустять уламки. Звідки стільки уламків? Обережно відгортаю їх зі свого шляху. Пальці натикаються на щось… Невже я не сам у цій пітьмі?! Рука інстинктивно відсмикується.

«Сміливіше, Джоне Сміт! Адже ти вже пригадав, що був льотчиком морської авіації. Сміливіше, й ти пригадаєш усе решта».

Я знову витягую руку: маленький вузький каблук, зігнуте коліно, еластична тканина скафандра, тонкі пальці голої руки. Вони холодні, мов метал.

Тремтячими руками повертаю нерухоме тіло. Намагаюся знайти кріплення шолома. Але шолома немає. Руки натикаються на пасма довгого волосся.

«Кетрін?.. Кетрін Мілс тут?!»

І тоді згадую все…

* * *

Це сталося цілком несподівано… Арчі вже провів основне гальмування. Ракета лягла на орбітальний курс. Я не відривав погляду від екрану телевізора. За двадцять кілометрах під нами пливли гори невідомого світу…

Уступчасті жовто-білі плоскогір’я, обведені окрайками густих тіней, спадали до плоских яскраво-жовтих низовин, схожих на піщані пустелі. Гладка поверхня пустель з незбагненною швидкістю змінювалася горами. Ланцюги виблискуючих піків пропливали внизу. По їх посічених тріщинами схилах швидко ковзала маленька сигароподібна риска — тінь нашого «Атланта».

Виднокрай, незважаючи на значну висоту польоту, здавався зовсім близьким. Сліпучо білі гребені високих гір здіймалися там у чорне небо і відкидали до підніжжя зубчасті фіолетово-чорні тіні. «Атлант», не зменшуючи швидкості, мчав уперед, і гори мовби никли, пливучи назустріч; а на зміну їм з-за обрію з’являлися все нові й нові велетенські нагромадження каменю. Це був неймовірний фантастичний візерунок яскравого світла й непроглядної тіні — здиблена і розтріскана поверхня планети, що пережила страхітливі катаклізми минулих епох.

У шоломофоні посадкового скафандра пролунав хрипкий голос Арчі:

— Увага, зліва по курсу кратер Арзахель. Йду на посадку. Увімкнути амортизацію крісел.

Поворот важеля амортизатора — і крісло мовби зникає. Але вже наступної миті порожнеча стає пружною і наростаюча сила люто втискує в неї ослабле тіло.

Дихати важко. Зображення на телеекрані втратило різкість, а можливо, просто потемніло в очах.

Я ще встиг розгледіти на екрані обрій, що поволі повертався, кошлатий край біло-фіолетового сонячного диска в зоряному небі, кільце чорно-білих урвищ. Кільце швидко насувалося знизу. На затіненому боці цього гігантського частоколу промайнули глибокі розколини, що, здавалося, доходили до підошви кільцевого хребта. Відтак на екрані телевізора з’явилася металева конструкція, схожа на ногу гігантського цвіркуна.

— Арчі випускає зовнішні стабілізатори, — чую в шоломофоні уривчастий від хвилювання голос Кетрін. — Сідаємо, Джоне, сідаємо… Перші люди…

Далі трапилося щось незрозуміле. Різкий удар стряс металевий корпус корабля. Все навколо закружляло, мов у стрімкій водоверті. Яскраво палахнув і згас екран. Нестерпний тягар стиснув груди. Я відчув, що задихаюся. Гуркіт ударів, тріск, скрегіт…

Звідкись здалеку долинув повний болю крик Кетрін:

— Джоне… Арчі… А-а-а!..

Відтак усе заглушило заливисте завивання моторів. Ймовірно, Арчі намагався вирівняти ракету. Ривок страхітливого перевантаження, удар, знову ривок…

«Дивно, що я ще живий…»

Струмінь уламків якогось приладу черкнув по склу шолома. Останній удар був найбільш сильним. Промайнула думка, що корпус корабля розламується на частини. Нездоланна сила вирвала мене з крісла…

* * *

18 березня 196… року

Я, геолог Джон Сміт, єдиний уцілілий учасник першої місячної експедиції, продовжую записи в бортовому журналі космічного корабля «Атлант». Наш корабель зазнав аварії при посадці на дно кратера Арзахель. Мої супутники — командир «Атланта» льотчик-космонавт підполковник Арчібальд Шервуд та астрофізик доктор Кетрін Мілс загинули. Причина аварії мені невідома. Ракета лежить майже горизонтально. Пульт управління сильно деформований. Я не зміг витягнути труп командира корабля з-під уламків контрольних щитів. Тіло Кетрін помістив у холодильну камеру. На ньому не видно зовнішніх пошкоджень. Ймовірно, не витримало серце… Сам я відбувся дрібницями — забої, невелике садно на скроні. Ракета постраждала дуже сильно.

Мені вдалося увімкнути аварійні акумулятори. Побіжний огляд внутрішніх приміщень показав, що наш «Атлант» залишиться на Місяці назавжди. Зруйнована командирська рубка, радіостанція, генератори струму, велика установка для конденсування повітря. Вийшли з ладу багато приладів, головний лічильно-обчислювальний пристрій — електронний мозок двигунів ракети, устаткування лабораторій. Найменше постраждали житлові кабіни. Аварійна установка повітрообміну діє. Якщо корпус ракети вцілів і не буде витоку повітря, мені забезпечено від трьох до чотирьох місяців життя в металевій домовині, якою став для всіх нас «Атлант». У тамбурі вихідного люка є ще два балони з рідким киснем і згущений кисень у балонах трьох зовнішніх скафандрів. У сумі це може відтягнути кінець ще на місяць-півтора. Отож, від чотирьох до п’яти місяців — чотири-п’ять місячних днів і чотири ночі. Це не багато для людини, якій ледве перейшло за четвертий десяток, але не так уже й мало для дослідника, що вперше опинився на Місяці. Втім, ще невідомо, чи стану я дослідником невідомого світу, від якого мене відокремлюють сталеві стіни «Атланта». Механізми внутрішнього люка заклинило при аварії, я навіть не можу проникнути в тамбур, де знаходяться скафандри…

Якщо вдасться відчинити вихідні люки і вибратися назовні, перш за все я повинен буду підняти зоряний прапор над кам’янистою пустелею. В інструкції екіпажу «Атланта» підняття прапора — це параграф перший. Прапор — символ завоювання… Втім, тепер я вже не завойовник. Я робінзон. І прапор для мене — лише символ далекої батьківщини.

19 березня

Вчора увечері закінчив огляд внутрішніх пошкоджень корабля. Дуже багато всього не витримало космічних випробувань. Генерал Першинг, звісно, перебільшував, коли говорив членам сенатської комісії про стовідсоткову безпеку польоту. Це ні для кого не було секретом, і насамперед для нас — екіпажу «Атланта». Але щоб найважливіші вузли корабля були змонтовані так недбало!.. Радіоапаратура вийшла з ладу лише тому, що не витримали кріплення щитів. Метал виявився надто крихким. Якби вцілів хоча б один щит, пошкодження передавачів не були б такі серйозні. А установка для конденсування повітря! Коли я збагнув, що з нею трапилося, мені стало ясно, що вона легко могла відмовити ще при старті. А ця установка — легені корабля, від її справності залежить доля експедиції.

Я знову пригадав слова генерала Першинга:

«Тут усе гранично міцно! Безпека сто відсотків».

Ці слова зараз здавалися майже насмішкою. Адже генерал був головою урядової комісії, що приймала «Атлант» і його устаткування…

Сьогодні вранці вдалося відчинити люк до вихідного тамбура. У тамбурі пекельний холод. Повітря просочується назовні крізь зовнішній люк. Кисневий балон одного зі скафандрів виявився порожнім — у нього був несправний кран. Значить, у моєму розпорядженні лише два вихідних скафандри з резервними балонами…

Всі спроби відчинити зовнішній люк виявилися безуспішними. Або деформований корпус ракети, або вона потрапила в якусь розколину і заклинена в ній. В обох випадках вибратися назовні буде нелегко.

До кінця першого місячного дня залишається сім земних діб. Я веду відлік часу за земним годинником. Дивовижно, що вціліли майже всі годинникові механізми, що знаходилися на «Атланті». Досі ще цокає маленький золотий дзигарик на руці бідної Кетрін…

20 березня

На Землі, звісно, вже зрозуміли, що з нами щось трапилося. Останнє повідомлення було послане з «Атланта» чотири доби тому, відразу після основного гальмування і виходу на колову місячну орбіту. Чи виконає генерал Першинг обіцянку?.. Монтаж резервної ракети має бути закінчений у кінці березня. Значить, майор Кросбі зі своїм екіпажем може стартувати на початку квітня. У першій половині наступного місячного дня він має бути тут. Усе питання в тому, чи захочуть вони ризикувати другою ракетою після невдачі «Атланта»? Старт «Атланта» зберегли в таємниці. Першу інформацію про політ збиралися дати після нашої радіограми про щасливу посадку на Місяць. Ця радіограма на Землю не надійшла…

Сьогодні весь ранок порався біля вихідного люка. Витік повітря через тамбур триває. Довелося зачинити двері до тамбура і працювати в кисневій масці. У тамбурі — мінус сорок. Вихідний люк немов приварило до корпусу корабля. Конструкція замків дуже складна. Декілька годин промарудився даремно.

Другу половину дня займався прибиранням у внутрішніх приміщеннях. Усі уламки перетягнув у коридор, що веде до командирської рубки. Двері в рубку я ще позавчора зачинив назавжди. Там могила Шервуда.

Сьогодні вдалося спаяти розірвані повітрогони, що ведуть у командирську рубку. Я продув рубку стиснутим азотом. У атмосфері азоту тіло Шервуда має зберегтися. Коли нас знайдуть тут, Шервуда відвезуть на Землю і з військовими почестями поховають у рідній Неваді…

Ми з ним разом воювали в Нормандії[1]. Після війни наші шляхи розійшлися. Я став геологом, а він — льотчиком-випробувачем, відтак космонавтом. Знову ми зустрілися за декілька місяців перед стартом «Атланта». Можливо, вже не розлучимося більше…

Якщо вони затримають виліт Кросбі, нас іще можуть розшукати росіяни. Я чув, що росіяни планували політ першої місячної ракети з людьми цього літа. Першинг хотів випередити їх… Тепер росіяни, можливо, прискорять виліт, дізнавшись про нашу аварію.

21 березня

Сьогодні вночі прокинувся від сильного поштовху. Мені здалося, що «Атлант» зрушився з місця. Я довго лежав і прислухався. Відтак увімкнув світло і обійшов приміщення. Наче все гаразд. Температура нормальна, апарат повітрообміну працює. Але поштовх усе-таки був. Флакон із тушшю, який я залишив відкритим на столі, перекинувся, і туш залила місячну карту. Весь ранок знову бився з вихідним люком і знову безрезультатно. Здається, вже починаю звикати до «космічного» холоду тамбура.

Після обіду вирішив перевірити вміст комори. Тут усього з лишком. Ймовірно, вистачило б роки на три. З запасами питної води гірше. Але на відведений мені час вистачить… Вдалося відремонтувати один із невеликих приймачів. Він запрацював, але, окрім шерехів і свисту космосу, нічого не чую. Чи щось не так під’єднав, чи для земних передач він надто слабкий? Якби вдалося почути Землю!..

22 березня

Сьогодні на Землі день весняного рівнодення — поворот на нове літо. А тут до кінця першого місячного дня залишається ще три земні доби. Не полишаю спроб відчинити вихідний люк, але наразі нічого не виходить. Вирізати замки люка автогеном неможливо — апарат безсилий проти панцира «Атланта».

Вчора описав нашу невдалу посадку на Місяць. Укладу ці аркуші в бортовий журнал. Записи в бортовому журналі вестиму до останньої години перебування на «Атланті» — якою б вона не виявилася, остання година…

Іноді обсідають сумніви… А що, коли генерал Першинг вважає всіх нас загиблими і виліт Кросбі відкладений надовго? Єдина надія на Джеферсона і його авторитет. Старий здатен здійняти галас на весь світ… Адже він одного разу вже врятував мені життя. Тоді в Чилійських Кордильєрах ми з пілотом померли б від голоду або замерзли б на льодовиках. Кляті вертольоти! Ми так і не зрозуміли, чому відмовив мотор… А Джеферсон сам розшукав нас після безперервного тридобового кружляння над крижаними верховинами. Старина Джеферсон! Ми об’їздили з ним усі шість континентів. На нього можна покластися…

23 березня

Все думаю про нічний поштовх. Місяцетрус? Скільки нового можна дізнатися, вийшовши назовні. Який посміх долі! Знаходитися менш ніж за метр від невідомого дивовижного світу і не мати змоги вступити в нього. Навіть, можливо, не побачити…

25 березня

Люк усе не вдається відчинити, а з приймача не чути нічого, окрім тріску. Завтра має зайти сонце. Почнеться чотирнадцятиденна місячна ніч… Що відбувається зараз на Землі? Чи дізналися люди про наш політ? Чи готує Першинг рятувальну експедицію. Якщо про політ стало відомо, громадська думка може примусити генерала й сенатську комісію послати другу ракету. І росіяни напевно спробують щось зробити…

Зараз, коли записував ці рядки, виразно відчув легке тремтіння столу. Я поспішно пройшов у тамбур. Торкнувся рукою зовнішньої стінки. Стінка злегка вібрувала. Що означають усі ці струси? Вони не можуть бути пов’язані зі зсувами самого «Атланта». Значить, тремтіння місячної поверхні? Все ще не можу повірити, що це знаки місяцетрусів!..

Тремтіння незабаром стихло і більше не повторювалося. Серед устаткування нашої лабораторії були два портативні сейсмографи[2]. Один з них при аварії розбився вщент. Другий, можливо, вдасться відремонтувати. Займуся цим завтра, після чергового сеансу біля вихідного люка. Я пораюся в тамбурі біля люка щоденно дві-три години з невеликою перервою для обігріву. У тамбурі дуже тісно; працювати доводиться без скафандра, а мороз там сорок-сорок п’ять градусів. Ймовірно, вихідний люк знаходиться в тіні скелі або урвища і сонячні промені до нього не проникають. А можливо, вся ракета лежить у тіні чи потрапила в глибоку тріщину… Припущення, самі припущення!.. Люк треба відчинити за всяку ціну.

27 березня

Вчора вночі довго не міг заснути. Думав про Землю. Напевно, вона світить зараз над рештками «Атланта»… У повсякденні дріб’язкових турбот ми іноді забуваємо про те, якими скарбами володіємо на Землі: ми можемо розчинити вікно і слухати, як шарудять краплі дощу серед листя жасмину, можемо зустрічати кожен сонцесхід і вдихати гіркуватий запах трав, принесений вечірнім вітром… Як важко уявити, що все залишилося там, серед зірок: і небо з хмарами, до якого звик з дитинства, і ласкаве тепло земного сонця, зелена сутінь лісів, безугавні шерехи моря, метушливі, задимлені міста… Все, цілком усе там… Тут немає нічого, окрім холоду, порожнечі, мороку. Будь-яка із земних пустель — оаза життя в порівнянні зі світом, куди закинутий «Атлант».

У перші дні ув’язнення в рештках «Атланта» я намагався втішити себе думкою, що я самотній. Моїх близьких забрала війна. Окрім двох-трьох приятелів, ніхто не чекає мого повернення й ніхто не стане проливати сльози, дізнавшись, що Джон Сміт не повернеться. Інша річ Шервуд, у нього залишилася на Землі велика сім’я, або Кетрін — її чекають мати і, здається, наречений…

Але минулої ночі, думаючи про Землю, я раптом зрозумів, що зовсім не самотній… Адже у мене є три мільярди близьких — друзів і рідних, з якими я пов’язаний нерозривними узами почуттів, думок, бажань, сподівань, пов’язаний до останнього кроку, до останнього подиху… Люди Землі, ви всі — близькі мої. І я був би щасливий зустріти й обняти кожного, так-так, кожного з вас — від Папи римського до останнього чистильника чобіт…

День не приніс з собою нічого нового. День — це за моїм годинником. За сталевими стінами «Атланта» ніч, і вона триватиме до 8 квітня. Невже мені так і не вдасться вибратися назовні?

А годинник на руці Кетрін усе йде…

29 березня

Вчора закінчив налагоджувати сейсмограф. Установив його у вцілілому відсіку лабораторії. Стрічка розрахована на дві земні доби. Подивимося, що покаже запис… Останніми днями часто ловлю себе на тому, що розмовляю вголос під час роботи. Кепський знак! Треба стежити, щоб це не увійшло в систему. Так недовго і схибнутися… За всяку ціну я мушу відчинити люк і вийти назовні, хоч би це позбавило мене половини залишеного повітря.

31 березня

Вражаюче!.. Проявив першу стрічку сейсмографа. Маятник ні на секунду не залишався у спокої. Кратер, у якому знаходиться «Атлант», зазнає безперервного сейсмічного тремтіння. Окрім постійного тремтіння, прилад записав декілька різкіших поштовхів — силою 2–3 бали[3]. Ймовірно, я не помітив їх лише тому, що весь час знаходжуся в русі. Вважаю, що вдалося зробити велике відкриття. Вони зовсім не мертві, ці гігантські кратери і кільцеві гори. Цікаво, яка причина поштовхів — рухи місячної кори чи виверження місячних вулканів? Починаю думати, чи не використати заряд пластиду[4] проти замків вихідного люка. Якби я був упевнений у міцності стінок тамбура! Вибух може пошкодити їх, і тоді запас повітря відразу скоротиться до вмісту балонів двох вихідних скафандрів — це дві доби з хвостиком…

Мабуть, цей крайній захід краще приберегти насамкінець — коли відмовить апарат повітрообміну. Наразі він працює нормально: його покажчик зміщується у бік червоної позначки зі швидкістю, яка дає надію на три земні місяці… Не варто відмовлятися від них без крайньої необхідності.

1квітня

Перший день земної весни… У мене все як і раніше.

3 квітня

Нарешті вдалося… Сьогодні відсунув один із трьох засувів вихідного люка. Гадаю, що з двома іншими справа піде легше. Якщо мені призначено повернутися на Землю, перші слова «вдячності» адресую конструкторам замків вихідного люка. Хай запатентують свій винахід для сімейних склепів. Сто відсотків гарантії, що живі будуть назавжди убезпечені від появи привидів.

Сейсмограф безперервно записує тремтіння. Сильніші поштовхи відбуваються кожні три-чотири години. Деякі з них я відчуваю по струсу корпусу «Атланта». Там, за сталевими стінами корабля, б’ється пульс живої планети…

4 квітня

Минулої ночі пережив неприємні хвилини. Прокинувся від відчуття, що хтось увійшов до моєї кабіни. Я поспішно увімкнув світло. Кабіна була порожня, але двері в коридор виявилися відсунутими. Можливо, лягаючи спати, я забув їх зачинити?

Я піднявся, щоб засунути двері, і тут до моїх вух донеслося якесь дивне шелестіння. У навколишній глибокій тиші воно пролунало дуже виразно. Я не марновірний, але, зізнаюся, злякався. Чомусь подумав про Кетрін… Стрімко засунув двері, двічі повернув рукоятку засувів. Відтак почав прислухатися. У коридорі було тихо. Я чув лише гучні удари свого серця.

Минуло чимало часу, перш ніж я зважився відчинити двері і вийти в коридор. Відтак усюди увімкнув світло, обійшов приміщення «Атланта». Все було гаразд. Не міг лише змусити себе зазирнути всередину холодильної камери, де лежить тіло Кетрін. Лише упевнився, що зовнішні засуви дверей засунуті.

Заснути вже не зміг. Решту ночі провів біля приймача. Уважно вслухався в шерех і тріск ефіру. Іноді починало здаватися, що чую якісь голоси, уривки фраз. Але, ймовірно, це були звукові галюцинації.

Після сніданку подався до тамбура. Промарудившись кілька годин, відсунув і другий засув. Третій вирішив залишити на завтра. Невже завтра вдасться вибратися назовні?

Увечері примусив себе відкрити холодильну камеру… Кетрін лежить усе так само… І годинник усе йде…

7 квітня

Я нічого не можу вдіяти з третім засувом зовнішнього люка. Немов його метал сплавився з пазом, у який він увійшов. Завтра над кратером Арзахель знову зійде сонце. Перша двотижнева ніч минає. Якщо генерал Першинг вишле рятувальну ракету, Кросбі буде тут 12 або 13 квітня. Значить, ще шість днів… Але чи зуміють вони проникнути в корпус «Атланта»? Здається, я вже безсилий зробити ще щось для свого звільнення. Хіба застосувати пластид? Але це, найімовірніше, самогубство.

8 квітня

Сьогодні вночі стався сильний місяцетрус. Поштовхи були такі різкі, що корпус «Атланта» змінив положення. Мене скинуло з койки на підлогу. Лише завдяки незначній силі тяжіння обійшлося без забоїв. Поштовхи швидко припинилися, і я вирушив оглядати пошкодження. Корпус корабля витримав і це випробування. Витоку повітря з внутрішніх приміщень не було. Але сейсмограф вийшов з ладу. Довелося цілий день лагодити і налаштовувати його. Дещо перекинулося і розбилося, але, загалом, серйозних пошкоджень я не виявив. А за земними масштабах струс був десятибальним. Що трапилося під час поштовхів зовні? Сьогодні я весь день був такий зайнятий, що навіть не намагався поратися в тамбурі.

9 квітня

Поштовхи повторюються знову і знову. Один був досить сильним, і сейсмограф знову розрегулювався. Невдале місце вибрав професор Джеферсон для посадки «Атланта». А можливо, тут скрізь так? Поштовхи можуть пошкодити рятувальну ракету на стартовому майданчику і роблять надзвичайно небезпечною саму посадку. Якби я міг попередити Кросбі! Ще раз спробував полагодити один з передавачів. Безрезультатно… Не вистачає багатьох деталей, а крім того, я недостатньо сильний у радіотехніці. Людина, що вирушає в такий політ, мусить знати геть усе… Я не склав би іспит на сучасного робінзона. І ось результат…

10 квітня

Кросбі має прилетіти післязавтра або тринадцятого. Мене дуже непокоїть сейсмічність цього району. Кросбі не підозрює про неї. Його ракета після посадки може перекинутися від поштовхів. Тоді всі вони також загинуть. Третьої ракети, готової до польоту найближчими місяцями, у Першинга немає. Можливо, було б краще, якби Першинг не дозволив старт рятувальної ракети?..

13 квітня

Всі ці дні не відходив від радіоприймача. Хоч який він слабкий, передачі Кросбі я уловив би принаймні від середини його шляху. Але я нічого не чую, окрім шереху і тріску космосу. Невже старт рятувальної ракети відкладений? Утім, Кросбі може вилетіти трохи пізніше. До кінця місячного дня ще дев’ять земних діб…

17 квітня

Без змін… Імовірно, старт Кросбі відкладений до наступного місячного дня. Першинг хоче краще підготувати рятувальну експедицію.

19 квітня

До кінця місячного дня залишається три доби… Я підрахував, що коли апаратура повітрообміну працюватиме так само, як вона працювала досі, повітря вистачить до середини червня. Ймовірно, вони там на Землі вважають, що на найближчий час ми забезпечені всім необхідним. Якщо не загинули відразу, то можемо зачекати… Це схоже на генерала Першинга. «Тверезий розрахунок» у нього на першому плані.

21 квітня

Я маю провести в «Атланті» другу місячну ніч. Завтра зайде сонце. Постараюся запастися терпінням. Тим паче, що нічого іншого мені не залишається. Покинув чергування біля радіоприймача. Кросбі не прилетить уночі.

22 квітня

Зовні знову ніч. Чому все-таки Кросбі не прилетів? Невже наш політ збережений у таємниці і Першинг… дурисвіт?

24 квітня

У кратері Арзахель без змін.

25 квітня

Всемогутній Творче, невже час порятунку наближається?.. Сьогодні, вперше за стільки днів, я почув по радіо людський голос. Спочатку подумав, що це галюцинація. Ні, чутність поліпшувалася з кожною годиною. У бік Місяця з Землі запущений космічний корабель. Тепер я вже знаю, що це — радянська ракета. Я чув, як космонавти (їх двоє чи троє) розмовляли зі своєю базою на Землі. Вочевидь, вони стартували відразу, тільки-но ракета була готова до польоту. Відчайдушні хлопці!.. Їх не збентежила навіть перспектива посадки на Місяць уночі. Я кепсько знаю російську, але, здається, зрозумів, що вони збираються висісти після третього оберту. Певно, вони не знають точного місцезнаходження «Атланта».

Тепер не відходжу від приймача. Якби у мене була можливість попередити їх про сейсмічні поштовхи в районі аварії «Атланта»! Знову — укотре — проклинаю свою безпорадність у радіотехніці. І як могло трапитися, що в числі спорядження нашої експедиції не було запасних радіопередавачів на випадок серйозної аварії?

Даруйте, генерале Першинг, я дуже погано думав про вас. Ладен був запідозрити, що ви зберегли наш політ у таємниці. Певна річ, ви не могли так учинити. Прийміть моє глибоке вибачення…

26 квітня, 2 год. ночі

Радянська ракета наближається. Виразно чую всі передачі космонавтів. Їх троє, як було й нас. Вони безперервно повідомляють на Землю результати спостережень. Дивно лише, що вони не намагаються встановити зв’язок з «Атлантом». Можливо, вважають усіх нас загиблими? Чутність почала погіршуватися. Ймовірно, «Буревісник», так називається радянський корабель, переходить на орбітальний політ і огинає Місяць. Через годину-півтори я почую їх знову…

26 квітня, 5 год. ранку

«Буревісник» один раз уже обігнув Місяць. Зараз він пішов на другий оберт, і я знову його не чую. Він ще не провів основного гальмування і пролетів над кратером Арзахель на космічній швидкості. Чув їх радіо близько 20 хвилин. Передавалися серії цифр, щось було сказано про кратер Арзахель, але не зрозумів, що саме.

Мене все більше дивує й непокоїть, що російські космонавти не роблять ніяких спроб зв’язатися по радіо з «Атлантом».

7 год. ранку

Радянський космічний корабель щойно пролетів наді мною утретє. Під час другого прольоту росіяни приймали якісь інструкції з Землі. Я чув лише короткі репліки їх радиста:

— Зрозумів… Чую, зрозумів… Дякую… Товариші також дякують…

Під час третього прольоту вони передавали результати спостережень. Вони зробили якесь важливе відкриття на зворотному боці Місяця. Я чув кінець передачі. Здається, мова йшла про виверження декількох вулканів. Про «Атлант» жодного слова…

7 год. вечора

Важко писати… Либонь, тому, що добу не відходив від приймача й нічого не їв… Радянська ракета… Який же я дурень!..

28 квітня

Продовжую записи дві доби опісля. Це були нелегкі дні. Але тепер я зібрався з думками і знову спокійний, як може бути спокійною людина в моєму становищі.

Вчора я дізнався, що відчуває моряк, уцілілий при корабельній аварії, коли з верхівки самотньої скелі бачить димок далекого судна. Здається, порятунок уже близько, але судно зникає за обрієм, і людина знову сама серед океану. На кораблі не чули заклику, навіть не бачили скелі. Так і зі мною…

Радянські космонавти не знають про катастрофу «Атланта». Вони виконували своє завдання — обліт Місяця. Вони виконали його і вирушили назад на Землю. Марно писати, що я відчув, чуючи, як поступово затихають у неймовірній далечі їх голоси. Вони відлетіли на Землю. А я залишаюся тут назавжди.

Першинг і сенатська комісія зберегли в таємниці політ «Атланта».

Тепер у мене немає більше надії. Залишається лише до кінця виконати свій обов’язок.

30 квітня

Дивно влаштована людина. Здавалося б, чого ще чекати? І все-таки чекаю. Я прийшов до висновку, що генерал Першинг учинив правильно. Пріоритет космічного відкриття утверджується в разі повернення космонавтів, і Першинг ще не розголосив катастрофу «Атланта» саме тому, що розраховує врятувати нас самотужки. Кросбі не вилетів у середині квітня через технічні неполадки. Значить, він вилетить у першій декаді травня, коли сонце знову зійде над кратером Арзахель. Все дуже просто… Якби генерал Першинг повідомив про аварію «Атланта», росіяни змінили б програму польоту і спробували б надати нам допомогу. У разі щасливої посадки «Буревісника» я був би врятований, але пріоритет першої успішної висадки на Місяць опинився б у руках російських дослідників.

Через десять днів Кросбі зробить тут успішну посадку. Тоді пріоритет завоюють американці. Задля цього варто зачекати, чи не так, Джоне Сміт? Тим паче, що генерал Першинг має всі підстави вважати тебе небіжчиком… Хоч би що там було насправді, це дає промінь надії ще на два-три земні тижні. А поки треба продовжувати спроби відчинити вихідний люк…

1травня

На Землі свято[5]. У кратері Арзахель без змін…

5 травня

Все як і раніше. Клятий третій засув! Завтра над «Атлантом» зійде сонце, і знову не побачу його…

6 травня

Настання місячного дня ознаменувалося грандіозними подіями. Спочатку катастрофічний місяцетрус… Я ще не певен, чи закінчився він. Тому поспішаю зробити необхідні записи. Якщо те, що трапилося, повториться, генерал Першинг може не поспішати з висилкою рятувальної ракети.

Місяцетрус почався о восьмій тридцять п’ять за нью-йоркським часом. Саме цієї миті над гребенем кратера Арзахель мало з’явитися сонце. Спочатку я відчув декілька невеликих поштовхів, до яких уже звик за останні тижні. Я навіть не зробив спроби вхопитися за щось. Не міг же я припустити, що трапиться далі. А трапилося наступне. Корпус «Атланта» отримав такий удар знизу, що був зірваний зі свого місця. Ймовірно, корабель підкинуло на декілька метрів угору. Під час кидка він перекинувся, з величезною силою вдарився об щось і покотився вниз.

Мене закрутило, мов у гігантській центрифузі. Сильні удари слідували один за одним. Здавалося, корпус корабля котиться з залому на залом разом з лавиною каменепаду. Підлога і стеля кабіни з диявольською швидкістю мінялися місцями, незакріплені предмети кружляли у скаженій круговерті. Мене било об стіни, об підлогу й стелю і врешті-решт вижбурнуло в коридор. Там я ухитрився схопити руками одне з кріплень, але цієї миті останній страхітливий удар обрушився на рештки «Атланта», почувся скреготливий тріск, світло згасло — і запала тиша. «Атлант» лежав тепер на боці, підлога і стеля кабіни стали стінами.

Я був упевнений, що трапилося непоправне і почую загрозливий свист повітря, що покидає внутрішні приміщення ракети крізь проломи в корпусі. Проте навколо панувала тиша. Я спробував звестися на ноги. Тіло нило від ударів, які я щойно пережив. Коли б не вшестеро менша сила тяжіння, навряд чи я відбувся б так легко…

Прихилившись до стіни, я чекав нових сейсмічних ударів. Але їх не було. Намацуючи вціліле поруччя, я подався шукати ліхтар. Знайшов його, увімкнув… Знову всюди панував хаос. Приймач і сейсмограф розбило вщент. Стрілка апарату повітрообміну відскочила на декілька поділок до червоної позначки: чи то результат ударів, перенесених «Атлантом», чи то почався витік повітря… Однак апарат повітрообміну продовжував працювати й аварійні акумулятори вціліли. Це давало деякі шанси.

Я увімкнув освітлення і квапливо закінчив огляд. Корпус «Атланта», вочевидь, витримав удари. Залишалося оглянути зовнішній люк. Двері, що вели в тамбур, удалося відсунути без зусиль.

Мене мало не збило з ніг. Повітря зі свистом ринуло із внутрішніх приміщень корабля. Очевидно, витік через вихідний люк різко посилився. Я поспішно відступив назад у коридор. Одягнув легкий скафандр та шолом і знову повернувся в тамбур. Нагнувся до вихідного люка. Тепер він знаходився майже в підлозі тамбура. Вузький промінь сліпучо яскравого світла слизнув по рукаві скафандра. Мене немов пронизало електричним струмом. Сумнівів не було; кришка вихідного люка відійшла, і ззовні в тамбур проникало сонячне світло.

Я прочинив шолом і зробив обережний вдих. Повітря в тамбурі було розріджене, мов на вершині Евересту[6], і дошкульно холодне. Виразно чувся свист. Повітря рвалося назовні. Поспішно опустивши шолом і перевіривши, чи щільно зачинені двері у внутрішні приміщення «Атланта», я обернувся до вихідного люка. Побіжний огляд відразу пояснив, що сталося. Третій засув, який мені так і не вдалося відчинити, луснув при ударах, що їх зазнав «Атлант». Вихід був відкритий. Легкий скафандр давав можливість пробути в холоді безповітряного простору близько трьох хвилин. Щоправда, він не був надійним захистом від радіації, але я не став гаяти часу: наліг на ручний важіль вихідного люка. Кришка поволі відійшла убік. Повітря, що ринуло з тамбура, мало не виштовхнуло мене назовні. Я ледве встиг ухопитися за краї люка. Вклякнувши, просунув голову в люк.

Яскраве фіолетово-біле світло засліпило. Довелося зажмурити очі й опустити захисний світлофільтр шолома. Відтак я обережно розплющив очі…

Чорно-білі прискалки кам’янистих плато, за ними — зубчастий сріблясто-сірий хребет. Нестерпно сяючий диск у темному, усипаному зірками небі. Глибокі тріщини чорніли на блискучій поверхні гігантських кам’яних приступок. Із тріщин піднімалися до зірок клуби перламутрово-зеленкуватої пари… Картина була така фантастична, що промайнула думка про галюцинацію… Водночас я чудово розумів, що мушу поспішати. Якщо все це не маячня, через декілька хвилин скафандр перестане служити захистом. Треба мерщій прихопити докази, що я виходив назовні.

Рачки я вибрався через люк. Крізь еластичну тканину скафандра відчув колінами й долонями шорстку кам’янисту поверхню. Обережно звівся на ноги. Промайнула парадоксальна думка, що перші кроки людини Землі в місячному світі — лише повторення її перших кроків на Землі…

У кишені скафандра був геологічний молоток. Я дістав його і, перестрибуючи через невеликі тріщини, кинувся до підніжжя найближчого прискалку. Прискалок складався зі склистої зеленої маси, що нагадувала земну лаву. Розмахнувшись, я вдарив молотком по зеленій скелі. Молоток ковзнув і відскочив. Я вдарив сильніше. Вдалося відколоти невеликий зразок, але сам я, не розрахувавши сили удару, відлетів на декілька метрів від скелі й ледве встояв на ногах.

Куди подівся відбитий зразок?

Очі вже сліпнуть від яскравого світла, блиску скель. А поряд непроглядна чорнота тіней. Світло й пітьма, і зяючі тріщини під ногами. Може, камінь потрапив у одну з тріщин?

Ні! Ось він… Нарешті!

Я відчував, що мій час закінчується. Пронизливий холод уже сковував рухи.

Підхопивши шматок каменю, я кинувся до рятівного отвору люка. Підбігаючи до «Атланта», встиг розгледіти, що сигароподібний корпус ракети привалився до невеликого залому. Далі за заломом угадувалася западина чи урвище, але там усе тонуло в мороці. Промені сонця ще не проникли туди. Мені дуже кортіло глянути, що знаходиться там, за цим заломом, але я відчував, що ще кілька секунд — і вже не зможу рухатися. Притискаючи до грудей камінь, пірнув у люк, увімкнув апарат продування тамбура. Не дочекавшись кінця продування, відсунув двері, що вели в коридор, квапливо скинув крижану тканину скафандра. Відчуття теплоти майже знесилило. Я лежав на підлозі коридору, упиваючись навколишнім теплом.

Відпочивши, почав розтирати руки й ноги, закляклі від холоду. Здається, обійшлося без серйозного обмороження, але було ясно, що легкий скафандр не склав іспиту. Я пробув зовні всього біля хвилини.

Перевіривши, чи добре зачинені двері в тамбур — останній щит, що затуляв мене від холоду й порожнечі, я почав розглядати принесений зразок. Без сумніву, це була застигла лава якогось невідомого на Землі виду. В лупу вдалося розгледіти дрібні блискучі кристали у щільній склоподібній масі. Що це були за кристали?.. Невже алмази?

Перший зразок місячної лави, що потрапив до моїх рук, нічим не нагадував базальти — найбільш поширені лави Землі. Я розшукав шматочок земного базальту, видобутий із глибокої свердловини на дні Тихого океану. Цю частинку Землі професор Джеферсон змусив нас прихопити з собою «на щастя», як сувенір. Ось вони лежать тепер поряд на столі — чорна пузирчаста лава Землі і ясно-зелена, блискуча, склоподібна лава Місяця. Що у них спільного, і що їх відрізняє? Щоб відповісти на це питання і на тисячі інших питань, треба одягнути важкий вихідний скафандр і вирушити в невідомий світ, що лежить за сталевими стінами «Атланта».

6 травня (вечір)

Сейсмічні поштовхи більше не повторювалися… Цілий день я був зайнятий підготовкою першого місячного маршруту. Вранішня вилазка позбавила мене приблизно однієї п’ятої запасу повітря.

Строго кажучи, є два шляхи. Перший — не покидати «Атланта», задраїти люки й чекати прильоту Кросбі. Із запасом повітря, що залишився, ймовірно, вдалося б протягнути до середини червня. Другий шлях — зробити два чи, можливо, навіть три виходи в місячний світ. У цьому випадку повітря вистачить лише до кінця цього місячного дня, тобто до вісімнадцятого-дев’ятнадцятого травня. Втім, із двох можливих розв’язків цього рівняння лише один має сенс. Другий — безглуздий. Тому завтра вирушаю в перший маршрут. Я вже ретельно продумав план. Обстежу найближчі околиці того місця, де зараз лежить «Атлант». Спробую знайти пункт примісячення і встановити причини аварії. Деякі думки з цього приводу в мене вже є, але їх необхідно перевірити. Візьму проби газів, які виділяються з тріщин плато. Можливо, пощастить — і зможу спостерігати місяцетрус. Бортовий журнал залишаю у своїй кабіні на випадок, якщо не повернуся.

7 травня, 7 год. ранку

Йду… Зі мною запас повітря на двадцять п’ять земних годин. Любий Кросбі, якщо не прийду до 8 год. ранку 8 травня, не шукай… Тут у тебе буде безліч важливіших справ…

НА ЗЕМЛІ

Генерал Першинг роздратовано постукав кінчиками лакованих нігтів по склу широкого столу.

— Професор Джеферсон? Гм… Ну гаразд. Передайте, що я… Із задоволенням… побалакаю з ним… Так-так, у себе в кабінеті.

Генерал зосереджено потер повні рожеві щоки і відклав телефонну слухавку.

Двері кабінету розчинилися.

— Шановний генерале, — уривчастим голосом почав ще з порогу професор Джеферсон. — Я просто не вірю вухам, я…

— Доброго ранку, любий професоре, — перебив Першинг, зустрічаючи гостя на середині свого величезного кабінету. — Радий вас бачити…

Він схопив маленькі м’які руки професора і почав трясти їх, не відриваючи пильного погляду від його худого горбоносого обличчя і скуйовджених сивих брів.

— Так-так, і я також, генерале, — продовжував професор, квапливо звільняючись від чіпких рукостискань Першинга. — Проте…

Тримаючи професора під руку, генерал провів його до столу.

— Прошу сідати… Дозвольте дізнатися, як ваше здоров’я?

— Не про нього піде мова, генерале. Але, якщо завгодно, могло б бути кращим, значно кращим, коли б не дивні новини…

— Новини?..

— Звісно. Хіба старт «Атланта-2» не відкладений?

Генерал ледь помітно поморщився, немов відчув прищик на кінчику язика.

— Гм… Бачте, професоре, не зовсім так…

— Ні! Значить, мене… обдурили.

— Вам щось передали… не зовсім точно…

— Дуже радий… Коли він стартує?

— Стартує? Який старт ви маєте на увазі, любий професоре?

— На Місяць! На Місяць, хай йому чорт! У кратер Арзахель, де, як вам добре відомо, вже три тижні знаходиться «Атлант-1», від якого немає вістей. Та що ви на мене так дивитеся, немов самі щойно впали з Місяця?

Генерал Першинг нервово відкашлявся:

— Хіба спеціальний помічник міністра доктор Ендрю Паап вам не пояснив…

— А я не став його слухати; парадом, даруйте, командуєте ви, генерале.

— Ну… не зовсім. Вирішує сенатська комісія. Я лише радник і дисциплінований солдат.

— Генерале Першинг, любий мій, це можете пояснювати журналістам. Я-бо знаю, як стоїть справа.

— До чого тут журналісти, професоре. Політ «Атланта» збережений у таємниці, і не далі, як учора, сенатська комісія підтвердила особливу секретність операції.

— Навіщо? З дня на день і так усе стане відомо.

— О-о! — в бархатистому голосі генерала пролунав осуд. — О-о! Не поділяю вашого погляду, професоре.

— То що трапилося, врешті-решт? Ви отримали вісті від екіпажу «Атланта»?

— На жаль, не отримали, і переконаний, що вже ніколи не отримаємо… З «Атлантом-1» сталася аварія. А що таке аварія першого космічного корабля на планеті, позбавленій атмосфери, ви, звісно, уявляєте, професоре.

— Це одне з багатьох припущень, ми вже обговорювали його. Може бути інше — відмовило радіо. Можуть бути й інші варіанти. Врешті-решт і при аварії хтось міг уціліти…

— Ви невиправний оптиміст, любий професоре!

— Не жартуйте, генерале. На «Атланті» троє учених, троє американців, хай йому чорт. Їм необхідно надати допомогу. Плани передбачали…

— Не кожен план вдається реалізувати… «Атлант» також не зміг виконати наміченого плану. Обставини, любий професоре… Вони-бо й примушують нас чинити трохи інакше.

— Поясніть, нарешті, що трапилося?

— Це таємниця, але вам можу дещо сказати. Два дні тому ми отримали точні відомості, що росіяни в кінці квітня планують обліт Місяця…

— Чудово…

— Дозволю собі не поділити вашої думки. За нашими даними, росіяни збиралися здійснити висадку на Місяць у середині цього року. Як вам відомо, ми розраховували їх випередити. У цьому основна мета операції «Атланта». Американський прапор мусить замайоріти на Місяці першим. У нашому розпорядженні були два космічні кораблі класу «Земля — Місяць». Третій — удосконалена модель — буде готовий лише через рік. Я маю достовірні відомості, що конструкція радянських ракет уже дозволяє їм зробити посадку на Місяць і зворотний зліт. Проте росіяни не поспішають із висадкою. За щойно отриманими відомостями, вони перенесли її на середину майбутнього року. Хочуть діяти напевно. Але в разі потреби вони можуть зробити посадку на Місяць хоч зараз. Можуть… Ви мене зрозуміли?..

— Зрозуміло! Непогано… Хочете, щоб рятувальну експедицію організували росіяни? А тим часом ще раз перевірите механізми «Атланта-2»… Щоб також діяти напевно. Про це варто подумати, генерале…

Першинг почервонів і неспокійно завовтузився в кріслі:

— Ви дещо поквапилися з висновками, професоре. Певна річ, я не мав на увазі нічого схожого. І найменше хотів би втягнути в цю справу росіян. Якщо «Атлант» розбився і дев’ятсот дев’яносто дев’ять шансів із тисячі, що це так, а росіяни сядуть у кратері Арзахель вдало… Ви уявляєте? Подумайте про результати… Про політичний резонанс…

— Не бачу нічого ганебного, генерале. Нове не обходиться без жертв… А Шервуд і його супутники, живі вони чи загинули, — вже герої…

— Звісно. І колись ми спорудимо їм пам’ятник. Але я волів би мати справу з живими героями, професоре. Героями, які повертаються і доповідають, що американський прапор піднятий на Місяці. «Атлант-2» — останній шанс цього року. Ми не можемо ризикувати заради… е-е… любові до ближнього, професоре. Після невдачі «Атланта-1» багато що треба перевірити. Підполковник Кросбі полетить, але полетить… трохи пізніше… Так, щоб устигнути випередити висадку росіян… Скажімо, через півроку… Як бачите, політ «Атланта-2» перенесений задля успіху операції… Це важко, але це викликано найвищою необхідністю. Цього вимагає престиж країни. Ви зрозуміли мене, професоре?..

Приголомшений Джеферсон мовчав.

Генерал протягом декількох хвилин уважно спостерігав за скам’янілим обличчям співрозмовника.

— Сподіваюся, зрозуміли, — резюмував Першинг, встаючи. — Я також добре розумію вас, — продовжував він, кладучи руку на плече Джеферсона, — Джон Сміт — ваш учень… Однак нове не обходиться без жертв, це ви чудово сказали.

— Але як же вони, — прошепотів старий учений, не роблячи спроби підвестися і ще нижче опускаючи голову, — як же вони всі: Шервуд, і Кетрін Мілс, і Джон?..

Генерал ледь помітно похитав головою, поволі обійшов навколо столу, опустився в крісло, узяв сигару.

Джеферсон стискував голову тонкими жилавими руками і сидів не ворушачись.

Генерал прикурив від променів статуї Свободи — срібної запальнички, що стояла у нього на столі, — відтак сказав:

— Адже вони знали, на що йдуть. І ми з вами знали, професоре. Політ «Атланта-1» — це розвідка. Розвідка боєм. І вона показала, що операцію треба підготувати краще. Ось ми й підготуємо… Послати зараз «Атлант-2» на Місяць — авантюра.

— Значить, і політ «Атланта-1» був авантюрою, — прошепотів Джеферсон не піднімаючи голови.

— Звісно, ми ризикували… У питаннях престижу ризик неминучий. Нас виправдовує те, що ми не знали планів росіян. Якби була певність, що вони обмежаться лише обльотом…

Джеферсон труснув головою і схопився з крісла.

Спершись руками об край столу, він нахилився до самого обличчя генерала й закричав:

— Це обман, огидний обман, і ніякими фразами, чуєте, Першинг, ніякими фразами його не виправдати. Ми обдурили їх: Шервуда та інших. І обдурюємо тепер свою країну і весь світ, зберігаючи в таємниці те, що трапилося. Це треба припинити, зараз же, негайно…

Генерал поспішно відсунувся. Гидливо поглядаючи на професора, дістав тонку батистову хусточку; витер рукав кітеля, на який потрапили бризки слини.

Джеферсон продовжував кричати про обман, героїзм, обов’язок, про те, що наука принесена в жертву політиці…

Генерал не слухав. Він дивився у спотворене люттю й болем обличчя старого вченого і думав про те, що все це — також фрази… Два місяці тому Джеферсон сам наполягав на прискоренні старту першої ракети. А зараз… Як же важко працювати з цими неврастеніками з Консультативної ради. Жоден не хоче зрозуміти, що врешті-решт усі вони лише технічні виконавці тих великих і важливих планів, які народжуються тут, в Управлінні космонавтики… Одначе досить, треба «приземлити» любого професора.

— Усе це, мабуть, якоюсь мірою справедливо, — тихо сказав генерал, коли Джеферсон на мить зупинився, щоб перевести подих. — Але зрозумійте, рішення вже ухвалене і нам з вами залишається лише якнайкраще виконати його. Я був певен, що пан Паап пояснив вам становище… Сьогодні вранці президент затвердив рекомендації сенатській комісії…

— Я зараз же їду до президента, я… — перебив професор.

— Повторюю, затвердив рекомендації, — ледь підвищив голос Першинг. — Операція «Атлант» буде збережена в таємниці. Наразі… Росіяни не повинні дізнатися чи здогадатися, що на Місяці лежать уламки нашого «Атланта». Якщо чутки просочаться і це прискорить дії росіян, — наслідки будуть найсумніші… Для всіх нас, любий професоре. І, зрозуміло, в разі будь-якого газетного галасу надійде офіційне спростування… Це цілком природно… Давайте закінчимо на цьому нашу малоприємну розмову. Далебі, життя складається не з самих неприємностей… Ось, наприклад, учора я чув, що ваша кандидатура начебто висунута в Національну академію. Прошу прийняти мої найщиріші вітання, адже ваше обрання гарантоване…

— Облиште, Першинг… — почав Джеферсон, але затнувся і, схопившись рукою за груди, важко опустився в крісло.

Генерал поспішно подзвонив.

— Води й лікаря, мерщій, — сказав він ад’ютантові, що виріс на порозі. — Професорові зле.

— Нічого не треба, — пробурмотів старий учений, підводячись. — Нічого… Я поїду… до президента…

— Може, спочатку до лікаря, — умовляв Першинг, під руку проводжаючи професора до дверей кабінету. — Бачите, як шкідливо вам хвилюватися… Ви не бережете себе… Всього найкращого. І, будь ласка, не забудьте про нашу розмову… Проведіть, ад’ютанте.

Коли двері безшумно зачинилися за професором, генерал зітхнув, витер хусточкою вологе чоло й поволі повернувся до столу. Сівши на бильце крісла, в якому тільки-но сидів Джеферсон, генерал потягнувся до телефону.

— З’єднайте мене з канцелярією президента, — сказав він телефоністці. — А втім, ні, не треба…

«Зараз він, звичайно, поїхав додому, цей галасливий старий базіка Джеферсон, — думав Першинг, відкладаючи слухавку. — А вдома він почне зважувати… Вагатися… Адже йому не терпиться стати академіком. Що ж, може, й буде… Може…»

У КРАТЕРІ АРЗАХЕЛЬ

5 травня, 6 год. ранку

Тільки-но повернувся з маршруту: двадцять три години провів за межами «Атланта» в майже абсолютній порожнечі місячної атмосфери. Я не обмовився. Вона є, ця атмосфера, але вона розріджена настільки, що прилади із Землі її не вловлюють. У її складі вуглекислота і трохи водяної пари, водень, метан і ще якісь гази, складу яких наразі не зміг визначити. Зовнішній скафандр витримав випробування. Це один з небагатьох по-справжньому добре зроблених предметів спорядження нашої експедиції. Щоправда, він дещо громіздкий (я насилу вибрався в ньому через вихідний люк), але надійний, і на Місяці його вага не перевищує ваги дорослої людини в земних умовах.

Я почав записи з похвали скафандрові: лише завдяки йому зміг побачити й дізнатися все те, що побачив і дізнався в години першого маршруту.

Часу залишається мало. Необхідно поспішати, тим паче, що «Атлант» уже не є надійним прихистком. Я маю на увазі не повітря, запаси якого в мою відсутність дуже скоротилися, а зовсім, зовсім інше…

Вибравшись учора назовні, я почав з огляду майданчика, на якому лежить «Атлант»…

Джоне Сміт, друже, на Місяці тобі поталанило двічі. Провидіння, всупереч здоровому глуздові, не лише зберегло тобі життя у мить катастрофи, воно якимсь дивом утримало позавчора рештки «Атланта» там, де вони покояться зараз. Завдяки цьому ти дістав можливість побачити місячний світ…

«Атлант», вірніше, його носова частина, де знаходяться кабіни, лежить на самому краю провалля. Під час останнього місяцетрусу корпус ракети був скинутий сюди з плато, на якому Шервуд намагався зробити посадку. Перескакуючи, немов порожнє барило, з залому на залом, «Атлант» летів і котився не менше півтори милі[7]. Вм’ятини в корпусі — сліди цієї Голгофи[8]. Десь на середині шляху корпус корабля переламався. Ступінь ракети, який мав повернути «Атлант» на Землю, відірвався й пішов своїм шляхом. Я не знайшов його слідів. Імовірно, він уже там — у тій прірві, де рано чи пізно знайде могилу «Атлант».

Що це за провалля? Поперечник його близько милі. Глибину не зміг визначити. Промені Сонця не проникають усередину, там усе потопає в непроглядній пітьмі. Сніп світла мого рефлектора безсилий пробити її. Стіни прірви гладкі й прямовисні. Знизу разом зі струменями газів піднімається відчутний потік тепла: якщо довго вдивлятися у глибину, можна розгледіти ледь помітні багряні відсвіти. Ймовірно, це кратер гігантського вулкана і внизу на величезній глибині пульсує ще не остигла лава. «Атлант» зачепився за виступ скелі на краю кратера. При наступному місяцетрусі невеликого поштовху буде досить, щоб скинути рештки корабля вниз… Тоді зникнуть останні сліди нашої висадки на Місяці…

Щоправда, залишається ще американський прапор, який Першинг наказав підняти над місцем посадки на Місяць… Але, по-перше, не можу пригадати, куди його засунув, а по-друге, чи довго він провисить тут, у цьому краю вулканів і місяцетрусів…

Якщо «Атлантові» судилося зникнути в надрах Місяця, спробую зберегти хоча б тіло Кетрін, бортовий журнал і дещо з уцілілого устаткування. Недалеко у прискалку плато є глибокі печери. Звивисті ходи, прокладені струменями вулканічних газів, сягають на невідомі глибини. У печерах температура набагато вища, ніж на поверхні планети, і тиск газів складає біля однієї сотої земного. З глибиною тиск збільшується. Я перенесу в одну з печер усе, що вдасться, а також решту балонів з киснем, трохи продовольства. Позначу вхід написом. А коли в моєму розпорядженні залишиться кисню всього на одну добу, я піду по цих ходах углиб печер. Йтиму вперед, поки вистачить сил і кисню…

Але все це станеться ще не так скоро, якщо, звісно, плани не змінить наступний сейсмічний поштовх… Я дуже втомився під час маршруту, а на відпочинок зараз немає часу. До праці… Записи продовжу завтра.

9 травня (вечір)

Останні години, які проводжу на борту «Атланта». Довелося багато разів відчиняти і зачиняти вихідний люк. Тиск повітря усередині корабля дуже впав. Зараз він майже такий, як на вершині Евересту. Рухатися без кисневої маски важко.

Тіло Кетрін учора переніс до печери. Там-таки помістив запасний скафандр, деякі прилади, сейсмограми, балони з киснем, трохи їжі й води в термосах. Температура в цій частині печери мінус сорок за Цельсієм. Усе-таки не те, що в тіні на поверхні. В урвищі плато біля входу до печери викарбував декілька слів: Земля… «Атлант», наші імена й дату примісячення… Прапора так і не знайшов. І вже не залишається часу спеціально шукати його…

Дивовижні ці лави внутрішніх вулканів у кратері Арзахель! Вони дуже міцні і в’язкі… Весь обшир, який удалося оглянути, складений ними. За складом вони трохи нагадують кімберліти[9] й перидотити[10] породи дуже глибоких шарів Землі. Якщо більшість тутешніх вулканів схожі на вулкани кратера Арзахель, виходить, що будова місячної поверхні відповідає будові глибоких зон нашої рідної планети. Здерши з Землі її зовнішні шари — кору[11] й частину мантії[12], — ймовірно, вдалося б побачити те, що можна спостерігати в місячних цирках.

Мій учитель професор Джеферсон помилявся, коли стверджував, що ми зустрінемо базальти. У кратері Арзахель я не бачив жодної породи, схожої на земну.

А яка тут просторінь для геолога… Все оголено, все видно. Страхітливі нашарування зеленкуватих лав і пласти вулканічних попелів, величезні тріщини з рудними жилами. Скарби лежать просто на поверхні. За три милі від «Атланта» у стінах стародавнього напівзасипаного кратера я бачив гнізда чистої платини[13]. Трохи далі в бескиді — величезне грибоподібне тіло якогось невідомого мені рожевого мінералу з металевим блиском. Я вже перевірив: у цьому мінералі багато кобальту[14]. Дрібні кристали алмазів трапляються на кожному кроці. У тріщинах, з яких виділяються гази, блищать і міняться в сонячних променях дивовижні мінерали. Вони утворюють зростки різнобарвних кристалів найхимерніших форм і відтінків. Більшість мінералів мені не відомі.

Під час першого маршруту я спочатку пробував відбивати зразки. Відтак кинув. Шкода й праці… Декілька навмання відколених зразків не дадуть уявлення… Та й навіщо мені вони? Учасники майбутніх експедицій вивчать усе крок за кроком. А я, перший розвідник, зможу залишити у спадок майбутнім дослідникам лише декілька уривчастих записів…

Місяця мало, щоб описати те, що я бачив за останні дні. А кисню залишилося на чотири-п’ять земних діб. Не вистачить навіть до заходу сонця… Але, звісно, не жалкую, що скоротив свій час, вирвавшись зі стін «Атланта». О ні! Минулі два дні й те, що ще попереду, варті цілого життя… Я не дозволяю собі думати зараз про Землю. Залишу це на найостанніші хвилини…

Тепер уже не вірю в порятунок. Чотири земні дні — все, що залишилося. А може, п’ять… Дивно, які плутані думки. Ймовірно, від браку кисню… Треба б поспати трохи: не спав три доби.

Сподіваюся, сьогодні поштовхів ще не буде… Я вже помітив, місяцетруси відбуваються частіше на початку і в кінці місячного дня.

«Атланту» просто не пощастило. Кратер Арзахель зустрів його денним місяцетрусом у саму мить посадки на Місяць. Сильні поштовхи підкинули корабель угору, коли його стабілізатори торкнулися поверхні планети. Чи можна було передбачити такий збіг? Посадка без попередніх обльотів і ретельного дослідження з колових орбіт була божевільною авантюрою, генерале. Її ціна — наші три життя…

10 травня (ранок)

Нічліг над прірвою. Хотілося зберегти кисень у балонах скафандрів, тому провів ніч у «Атланті». Втім, у моєму становищі ризик майже нічого не важить. Іду… Бортовий журнал залишу в печері біля тіла Кетрін. Можливо, за ці години не станеться місяцетрус? Тоді повернуся сюди ще раз — зробити записи і трохи відпочити без скафандра. Ну, а якщо в мою відсутність місяцетрус буде, — прощавай, наш «Атланте». Прощавай, друже Шервуд, ти став невід’ємною частиною «Атланта», і я однаково безсилий допомогти вам обом.

12 травня за земним часом (вечір)

Місяцетрус захопив мене біля підніжжя зовнішнього кільцевого хребта. Перший удар був не дуже сильним. Частина хребта беззвучно осіла, розпалася на величезні брили і звалилася вниз у долину; здійнявши клуби сріблястого пилу. Завіса куряви почала розростатися, приховуючи прискалки плато, чорні шпари тріщин, зубці скель. Я прискорив кроки, але новий поштовх жбурнув мене на каміння. Другий обвал стався зовсім близько. Різкі коливання ґрунту не давали піднятися. Насунулася курна хмара, приховала скелі й зірки. Лише сонячний диск ледве просвічував крізь густу імлу.

Орієнтуючись за сонцем, я спробував вибратися назад на плато, але не впізнав місць, якими щойно пройшов. Глибока розколина перегородила шлях. Довелося довго йти уздовж неї. Ймовірно, я відхилився вбік. Коли вдалося вибратися з пилової хмари, я опинився на пласкій кам’янистій рівнині, посіченій глибокими тріщинами. Дивні скелі оточували рівнину. Вони були немов скам’янілий ліс, понівечений ураганами. Вдалині блищали на сонці високі, гострі піки.

Я почав міркувати, в який бік іти, щоб повернутися до «Атланта». Втім, я майже не сумнівався, що неминуче вже сталося… Прикинувши шлях за сонячним компасом, рушив уперед, як раптом…

Спочатку я сприйняв їх за струмені газів, які в багатьох місцях виривалися з тріщин скель. Відтак промайнула думка, що сплю й бачу сон… Проте я не спав, і це не могло бути галюцинацією… Зеленкуваті напівпрозорі кетяги, схожі на зв’язки дитячих кульок, піднялися з недалекої ущелини і плавно поплили до мене. Вони пливли мов повітряні кулі чи мильні бульбашки, ледь розгойдувані легким подихом вітру. Але вітру не було й не могло бути. Нерухома порожнеча розрідженої до краю місячної атмосфери простягалася навколо.

Одна зв’язка зелених куль пливла просто назустріч, інші відхилилися в боки, немов мали намір оточити мене.

Ще не певен, чи живе те, що ширяло в порожнечі, я мимоволі подумав про зброю… У списку експедиційного спорядження її не було… «Атлант» летів до мертвої планети…

Здається, я не злякався, але дрож пробігла по тілу… Кетяг поволі наближався. Коли відстань скоротилася до декількох метрів, його рух сповільнився. Тепер я міг добре роздивитися його. Поблизу він нагадував гроно гігантських виноградин, кожна завбільшки з великий кавун. Зелені напівпрозорі виноградини, круглі й видовжені, щільно прилягали одна до одної і, здавалося, ледь пульсували. Усередині їх спалахували й гасли неяскраві флуоресціюючі[15] іскри; а можливо, це сонячні промені відбивалися від блискучої еластичної поверхні виноградин.

Я зробив крок назустріч, і зелений кетяг застиг на місці, немов вивчаючи мене. Без сумніву, окремі «виноградини» пульсували, темніли і знову яснішали, роздувалися й опадали, немов кетяг дихав у порожнечі. Я озирнувся. Решта кетягів поволі наближалася ззаду.

Невже я привернув їх увагу? І що це — мінеральна форма життя, народженого вулканічним теплом, чи щось, чого мій земний розум осягнути не в змозі?.. Я змахнув рукою, і цей жест немов потривожив найближчий кетяг. Він здригнувся, почав пульсувати дужче, відтак піднявся вгору і поволі поплив геть. Я пішов за ним. Він піднявся ще вище, але не прискорив руху. Здавалося, існував якийсь невидимий бар’єр, далі за який наше зближення було неможливим.

Решта кетягів також не намагалися скоротити відстань, що розділяла нас. Вони ширяли в порожнечі не віддаляючись, але й не наближаючись. Змінивши напрям, я рушив у бік другого кетяга. Я йшов і йшов по кам’янистій рівнині, але, здається, не наблизився ані на крок. Або колонія зелених куль віддалялася так плавно, що рух був непомітний, або… або все це було галюцинацією?..

Відтак сталося найдивовижніше. Два кетяги зблизилися. Фіолетове полум’я зблиснуло між ними, і один кетяг зник, немов поглинений іншим. Уцілілий кетяг роздувся, потемнів, відтак став яскраво-оранжевим і, розгойдуючись мов маятник, хутко поплив геть. Незабаром він зник у лабіринті понівечених скель.

Останній кетяг продовжував висіти нерухомо. Я попрямував було до нього, але й він ворухнувся, почав швидко пульсувати і раптом упірнув у найближчу розколину. Коли я дістався до розколини, кетяг був уже далеко внизу. У темряві він світився неяскравим рожево-перламутровим світлом. Світло поступово меркло, — певно, він опускався все нижче й нижче. Нарешті він згас зовсім.

Лише через багато годин мені вдалося дістатися до майданчика, на якому лежав «Атлант». По дорозі я заглядав у все ширші розколини. З деяких піднімалися клуби пари, струмували потоки тепла, але всюди панував непроглядний морок. Зелених кетягів ні над поверхнею, ні в глибині ущелин видно не було.

Зайнятий думками про вражаюче й загадкове явище, я, здається, навіть не дуже здивувався, помітивши вдалині сріблястий корпус «Атланта». Корабель лежав на колишньому місці. Значить, місяцетрус у цій частині кратера був не надто сильним.

Тепер пишу все це, сидячи у своїй кабіні. Повітря всередині корабля дуже розріджене. Стрілка приладу повітрообміну вже перейшла червону позначку. Але якщо не робити різких рухів, можна обходитися без маски. Ніч проведу тут. Цим збережу ще трохи кисню в балонах скафандрів. Кінець наближається, але, дивно, я майже не думаю про нього… І вже нічого не сподіваюся. Лише приліт Кросбі міг би… Втім, ні, не треба про це…

Загадкові кетяги… Що це може бути?.. Невже життя?! Розгадка прихована на глибині… Завтра, захопивши останні літри кисню, піду туди. Дихати важко… Ех, Першинг, Першинг…

13 травня (ранок)

Це була важка ніч. Засинав і прокидався від задухи… Ковтнувши кисню, знову засинав на декілька хвилин. Брак повітря ще раз урятував життя. Вірніше, відтягнув кінець. Якби спав міцно, не почув би перших поштовхів. Відчувши поштовхи, встав, одягнув скафандр і вирішив вийти подивитися, що відбувається зовні.

Була третя година ранку за нью-йоркським часом. Дивно защеміло серце. Я не поспішав, але був упевнений, що покидаю «Атлант» назавжди. Вже у скафандрі пройшов у центральний салон, узяв бортовий журнал. Озирнувшись востаннє, побачив на столі шматок земного базальту. Сховав його в кишеню скафандра. Знову здригнувся корпус корабля. Поштовхи тривали. Я пройшов у вихідний тамбур, щільно зачинив за собою внутрішні двері. Вийшов назовні.

У чорному небі палало фіолетово-біле кошлате Сонце, а над зубцями далекого хребта висів величезний тонкий серп, зеленкуватий посередині, облямований ніжною блакитною крайкою. Над кратером Арзахель, над рештками «Атланта» народжувалася Земля…

Я простягнув до неї руки і відчув, що… плачу. Сльози бігли з очей під склом шолома, і я не міг обтерти їх.

Невимовний біль стиснув груди, і водночас я був щасливий — щасливий, що бачу Землю. Що побачив її ще раз… Я не міг відірвати від неї погляду. Під прозорою пеленою атмосфери в розривах хмарних мас угадував знайомі обриси земних континентів. Біла пляма Антарктиди, темні простори океанів, зеленкуватий виступ Південної Африки. Америка була в пітьмі. День ще не прийшов туди…

Скільки я так стояв, не знаю. Я дивився на Землю і згадував… давно минулі роки і недавні місяці, згадував дитинство й війну, загиблих друзів і підготовку до польоту. Згадував куточки, в яких довелося побувати, і міста, на які довелося скидати бомби. Здається, все життя пройшло переді мною за ці хвилини… Скелі здригалися від сейсмічних поштовхів, а я стояв і дивився на свою Землю. І не міг надивитися…

Останній поштовх був найбільш сильним. Я ледве втримався на ногах. Обернувся до «Атланта» і… голосно скрикнув… Майданчик за моєю спиною був порожній. «Атланта» не було. Я підбіг до краю прірви. Довго вдивлявся вниз. Чорнота внизу часом ледь червоніла. Десь там далеко зараз плавився корпус «Атланта»…

13 травня. 9 година вечора за годинником Кетрін

Я ще живий. Як дивно!.. Кетрін і Шервуд давно померли. Наш «Атлант» зник назавжди. А я живу… Пишу ці рядки, сидячи біля входу в печеру. Яскраво світить сонце. Пекучий жар променів відчуваю крізь теплоізолюючі оболонки скафандра. Над зубцями хребта висить блакитнувато-зелений серп Землі. Навколо розсип зірок.

Люди, ви дивитеся зараз на небо, на сріблястий диск, що зійшов над темними верхівками ялин. Невже ніхто з вас не здогадується, що звідти, з далекого Місяця, з кам’янистої пустелі спрямований на Землю людський погляд? Невже вони все приховали від вас? Безглузда несправедливість…

Сьогоднішній похід був невдалим. Я спробував проникнути углиб печер по одному з ходів. Незабаром хід звузився настільки, що подальше просування стало неможливим. Мій скафандр надто великий. Дослідив другий хід. Також невдача — вже поблизу від центральної печери він перетворився на вертикальну шахту. Ймовірно, не вдасться проникнути глибоко в ці печери у важкому скафандрі. Втім, мій час закінчується. Кисню залишилося на добу з хвостиком.

14 травня. Ранок

Вчора зупинився мій годинник. Тепер, щоб дізнатися час, я підходжу до каменя, на якому лежить Кетрін. Її руки складені на грудях. Годинник на лівій руці ще йде. Я міг би зняти його, але для цього треба відкрити прозорий футляр, в якому поміщено тіло. Не хочу більше турбувати її…

Кисню має вистачити до вечора, а якщо не рухатися, то до ранку. Але я вже вирішив. Іду… Вчора, закінчивши записи (тепер, у скафандрі, це займає багато часу), я дослідив ще один прохід, що вів углиб. Він широкий і не крутий. Здається, по ньому можна проникнути далеко. Температура і тиск газів у ньому з глибиною помітно зростають… Беру з собою весь кисень, що залишився… Бортовий журнал «Атланта» залишу біля тіла Кетрін. Тут-таки хотів залишити і шматок земного базальту. Але не знайшов його. Ймовірно, впустив учора біля входу в печеру.

Навіщо йду? Адже я наближаю свій кінець. Якщо не рухатися, кисню вистачить на кілька годин довше. Кілька годин!.. Зараз мені починає здаватися, що кілька годин відстрочення — це вже багато. І все-таки піду. Я не кролик, що отупіло чекає кінця. До останніх хвилин хочу бачити й дізнаватися нове, хочу зустріти свій кінець у пошуку. І ще… Втім — божевільна думка, не варто про неї згадувати.

Так порожньо навколо. Лише каміння і скелі, ущелини й вулканічні випари. Кросбі не прилетів… Знаю, ти прилетиш, друже, але пізніше. Можливо, знайдеш цю печеру. Захопиш на Землю пам’ять про нас. Скажи там, на Землі, що ми всі залишилися людьми. Прощавай.

Я вже закінчив записи, але мушу доповнити їх. Тоді ті зелені кетяги все-таки не були галюцинацією. Щойно один з них з’явився у глибині печер. Він виплив із проходу, по якому збираюся йти. Він світиться в темряві, пульсує і мовби кличе… Я не знаю, що він таке, але йду…

Джон Сміт

І ЗНОВУ В КРАТЕРІ АРЗАХЕЛЬ…

Червона стріла місяцельота поволі рухалася над кільцевими хребтами. У просторій кабіні сиділи троє: двоє чоловіків і дівчина-пілот. Чоловіки були в еластичних блакитних скафандрах з відкинутими прозорими шоломами, дівчина — у звичайному комбінезоні пілота-космонавта.

— Щойно перетнули межу дослідженої території, — сказав старший з чоловіків, уважно вдивляючись у лабіринт хребтів за вікном місяцельота. — Минулого місяця ми були біля підніжжя того двоголового піку. Готуйся, Іване.

— А де Арзахель? — поцікавився Іван, обережно натягуючи прозорий ковпак шолома.

— Кратер Арзахель під нами, — сказала дівчина. — Де вас висадити, Лене Юрійовичу?

— Хвилину… Можна на майданчику біля центрального жерла… Зумієте, Вільдо?

Замість відповіді дівчина посміхнулася, ледь помітно знизала плечима.

Місяцеліт ковзнув униз.

— Обережно, Вільдо, — говорив Лен, перевіряючи кріплення шолома. — Це один з найбільш сейсмічних районів Місяця. Не торкайтеся ґрунту. Повисніть у метрі над майданчиком. Дуже добре. Ходімо, Іване.

— Повернуся за вами через п’ять годин, — сказала дівчина. — Буду тут о двадцять першій тридцять за московським.

— А зараз куди? — запитав Іван, вилазячи з глибокого крісла.

— Лечу за групою професора Пала. Треба їх доставити на головну базу.

— Далеко!.. Встигнеш повернутися?

— Звісно.

— Інакше запізнимося до вечері.

— Іван уже турбується про вечерю, — посміхнувся Лен, відсовуючи двері вихідного тамбура. — Щасливого польоту, дівчинко!

Іван зістрибнув на кам’янистий ґрунт першим. Допоміг спуститися своєму супутникові.

Вони відбігли на декілька метрів від ширяючої машини, і Лен підняв руку. Вільда помахала у відповідь.

Червона стріла здригнулася і стрімко рвонула вгору.

Іван з цікавістю оглядав кам’янисте плато, залите сліпучим біло-фіолетовим світлом. Чорні тіні скель були зовсім короткими. Сонце стояло в зеніті.

Лен висунув на своєму шоломі антену дальнього прийому.

— Професор Петров викликає головну базу. Чуєте мене? Ми висадилися біля центрального жерла і починаємо маршрут. Усе гаразд! До праці, Іване!

Маршрут почався як завжди. Професор оглядав скелі, диктував спостереження в шоломофон, сполучений з мініатюрним магнітофоном. Магнітофон разом з іншими приладами поміщався в ранці за спиною.

Іван іскровим молотком на довгій рукояті відколював плитчасті зразки гірських порід, брав проби газів, спеціальними лічильниками міряв напруженість фізичних полів.

Пройшовши декілька кілометрів, зупинилися перепочити.

— Задоволений, що потрапив сюди? — запитав професор, допитливо вдивляючись в обличчя Івана крізь прозоре скло шолома.

— Цікаво, звичайно. Але, загалом, те саме, що і в інших цирках. Лави, лави… Самі лави.

— Дивак! Це райони суцільних вулканів. На Землі щось подібне можна було спостерігати лише в Сибіру — та й то лише в тріасові часи[16]… Крім того, лави кратера Арзахель глибиннішого походження, ніж у інших місячних цирках. Коріння цього вулкана сягає на величезну глибину…

— Я люблю детальніші дослідження, — відзначив Іван. — На Землі вчили інакше… А це, даруйте, Лене Юрійовичу, скидається на верхоглядство. Прилетіли, подивилися, а через декілька годин відлетимо з купою зразків. Завтра — інший цирк. І так далі і тому подібне… А тут нога людська не ступала…

— Всьому свій час, любий мій! — усміхнувся професор. — Колись і на Землі так починали. Спочатку треба вибрати місця для детальних досліджень. І, до речі, нога людська тут ступала… Років вісімдесят тому тут побувала одна з перших американських експедицій.

— В інституті про це нічого не говорили… І що вони повідомляють?

— В офіційному звіті — загальні фрази. Втім, вони пробули тут недовго. Сейсмічність швидко змусила їх перебратися на інше місце.

— А чи не вони першими розповсюдили чутку про ці таємничі зелені кулі?

— Можливо… Учасники перших планетних експедицій зіткнулися з масою незрозумілих явищ. Дещо вдалося потім з’ясувати, багато що виявилося заснованим на непорозуміннях…

— Але зелені кулі… — запротестував Іван.

— Так, зелені кулі поки продовжують залишатися загадкою. Річ у тім, що ніхто ніколи не спостерігав їх зблизька. Ймовірно, саме тому деякі дослідники ставлять під сумнів їх існування.

Іван махнув рукою:

— Досліджуємо Місяць стільки років, і як усе ж таки мало його знаємо.

— Не дивно. Мова йде про цілу планету, а дослідницьких баз тут наразі менше, ніж було в Антарктиді в середині минулого сторіччя.

Іван скептично похитував головою, колупаючи рукояткою іскрового молотка в неглибокій розколині.

— На дослідницьких базах розважаються теорією, — стиха відзначив він, коли професор замовк. — Замість того щоб шукати руду, шукають докази різних гіпотез. Ось, наприклад, ви, Лене Юрійовичу. Про платинову жилу продиктували три фрази, а про відмінність арзахельських лав від земних — цілу стрічку. Чому?

Професор посміхнувся:

— З платиною все ясно. Сюди треба прислати розвідувальний загін. А арзахельські лави — це ймовірне джерело платини. Вивчивши їх, зрозуміємо, де шукати нові родовища… Платина така сама, як і на Землі, а ось лави зовсім інші…

— Ви вважаєте, що тут не може бути гірських порід земного типу?

— Переконаний у цьому!

— Але хіба, наприклад, ось ця порода не схожа на земну лаву? — відзначив Іван, простягаючи професорові темний пористий шматок. — Як на мене, схожа…

— Звідки це? — швидко запитав Лен, підносячи зразок до скла шолома. — Звідки це в тебе?

— Тільки-но виколупав з тієї тріщини.

— Копирсни ще і відбий зразки від скелі.

На кінці іскрового молотка спалахнули зірочки розрядів, піднялися тонкі цівки пилу.

Декілька хвилин Іван зосереджено длубався в розколині.

— Більше немає, — розгублено протягнув він нарешті. — Навколо звичайна арзахельська лава. Чорний шматок був один. Якийсь уламок. Не розумію, звідки він потрапив сюди.

— Оглянь скелі навколо, — наказав професор.

— Поблизу нічого схожого немає, — повідомив через деякий час Іван. — Може, його закинуло вибухом здалеку?

— Я не здивуюся, якщо виявиться, що його закинуло з Землі, — задумливо сказав Лен. — Це схоже на… Втім, треба уважно обшукати околиці. Розійдемося на півгодини. Ти оглянь урвища на північ, а я ще раз досліджу краї жерла. Дивна, вельми дивна знахідка…

«Ще б не дивна, раз не влазить у гіпотезу», — подумав посміхаючись Іван і попрямував до урвищ.

Рівно через півгодини він повернувся. Професор уже сидів на старому місці й уважно розглядав шматок чорної пористої породи.

— Нічого схожого, — коротко доповів Іван.

— У мене також, — кивнув Лен. — Лише цей один шматок. Переконаний, що він не звідси.

— Може, американці завезли, — з безневинним виглядом припустив Іван.

— Я ладен повірити навіть у це. Навіть у це, Іване. Настільки ця порода не місячна. Це типовий земний базальт.

— А може, його закинуло виверженням із Землі?

— Ти хочеш сказати, що він метеоритного походження? Не схоже… І подивися сюди, на цю ледь закруглену поверхню з борозенками. Ну звісно! Як я відразу не здогадався. Адже це уламок керна[17] з бурової свердловини.

— Та ж свердловини тепер ніхто не бурить…

— Певна річ. Це керн зі свердловини, пробуреної в минулому сторіччі на Землі.

— Значить, я правильно сказав, — зрадів Іван. — Його завезла й загубила тут американська експедиція. Приймаєте мою гіпотезу, Лене Юрійовичу?

— До певної міри — так… Але лише до певної міри. Дещо залишається неясним. Американська експедиція «Альбатрос» висаджувалася тут у 1982 році. Це була… п’ята висадка людей Землі на Місяці. Слушно я кажу? Ти перед від’їздом сюди на практику мусив здавати історію дослідження планет?

— Я отримав з історії дослідження десять балів, — гордо сказав Іван. — Більше ніхто не отримав такої високої оцінки.

— Тоді допомагай. Я складав планетознавство двадцять років тому.

— Будь ласка… Перші дві висадки — радянські космічні кораблі «Восток-12» і «Мир». Дати і так далі відомі кожному школяреві. Третя — невдала висадка американського корабля «Атлант» — кратер Птолемей. Експедиція загинула. Четверта — вона ж перша успішна американська експедиція — висадка в цирку Птолемея. Вони знайшли там розбитий корабель попередньої експедиції — «Атланта». Лише тоді на Землі й дізналися про загибель цієї експедиції. 1982 рік — американська експедиція «Альбатрос». Спорудження американської бази в цирку Клеомед.

— «Альбатрос» спочатку зробив посадку в кратері Арзахель, — поправив Лен, — і вже пізніше перелетів у цирк Клеомед, де була побудована перша американська наукова станція.

— Ця перша американська станція була за рахунком третьою місячною, — продовжував Іван. — Перші дві — наші «Москва» й «Шукач». Шоста місячна експедиція…

— Стоп, — сказав Лен, — ти чесно заробив свої десять балів. Але список місячних експедицій не пояснить нам, як потрапив у кратер Арзахель цей шматок земного базальту. Тим паче, що після експедиції «Альбатроса» ніхто в кратері Арзахель не висаджувався.

— Значить, «Альбатрос»… — почав Іван. — Малоймовірно. Якщо мені не зраджує пам’ять, у складі експедиції «Альбатроса» не було геологів.

— Значить…

— Значить, необхідно провести детальні дослідження…

Лен висунув антену дальнього прийому.

— Увага! Професор Петров викликає головну базу. Головна база, ви чуєте мене? Два місяцельоти з резервними пошуковими загонами прошу негайно відрядити у кратер Арзахель. Цікава знахідка! Необхідно провести додаткові дослідження. Так, зараз же. Хай захоплять двох універсальних роботів для гірських робіт. Зрозуміли мене? Чудово. Я з практикантом Іваном Лобовим чекаю місяцельоти біля центрального жерла.

Опустивши антену, Лен ще раз глянув на шматок базальту, який тримав у руках.

— Схоже на те, — сказав він Іванові, — що ми з тобою сьогодні не встигнемо до вечері.

* * *

Через декілька днів радіостанція головної бази передала на Землю наступне повідомлення:

«Дослідницька група, очолювана професором Петровим, виявила у кратері Арзахель сліди невідомої американської експедиції. Знайдено бортовий журнал і предмети експедиційного спорядження. Експедиція була відправлена з Землі в шістдесятих роках двадцятого століття — в епоху запеклого суперництва великих держав у освоєнні космосу. Вочевидь, це була одна з перших експедицій землян на Місяць. Вона закінчилася трагічно, і уряд США зберіг у таємниці і саму експедицію і долю її учасників. На думку наукового керівника американської місячної бази, прибулого на місце знахідки, ніхто з американських дослідників, що працюють у даний час на Місяці, не чув про місячні експедиції, які передували експедиції «Атлант», що її очолював полковник Кросбі. Нагадаємо, що про експедицію полковника Кросбі людство дізналося лише після загибелі цієї експедиції. Очевидно, під криптонімом «Атлант» із Землі були відправлені дві експедиції, причому експедиція полковника Кросбі була другою за рахунком. Обидві вони були секретними, але доля другого «Атланта» відкрилася. Скандал, що вибухнув у зв’язку з цим викриттям, свого часу став причиною відставки американського уряду. Тоді ж, під тиском громадської думки, Організація Об’єднаних Націй прийняла відому ухвалу про увічнення пам’яті землян, що віддали життя в боротьбі за підкорення космосу.

Мине чимало часу, перш ніж удасться відновити весь текст бортового журналу, що пролежав у одній з місячних печер понад сто років. Прочитані сторінки дозволяють припускати, що знайдено сліди експедиції, яку слід називати «Атлант-1». У долі її учасників багато що залишається загадковим. Чи не найзагадковішим є зникнення тіла учасниці експедиції — Кетрін, загиблої у мить невдалого примісячення. Судячи з записів на останніх сторінках бортового журналу, тіло Кетрін, поміщене в прозору пластмасову труну, було залишене в тій печері, де знайдено журнал і експедиційне спорядження. Проте печера виявилася порожньою. Тіло зникло. Не знайдене й тіло єдиного учасника експедиції, що вцілів при посадці, — геолога Джона Сміта. Саме йому, що провів на Місяці в повній самотності декілька місяців, належать записи в бортовому журналі. Пошуки тривають…»

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Когда молчат экраны: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Детская литература, 1965. — 208 с. — (Библиотека приключений и научной фантастики).

ДИВНИЙ СВІТ

На цій планеті було зеленкувато-фіолетове небо, чисте й дивовижно глибоке. До вечора на ньому з’являлися легкі бурштинові хмарки. Маленьке неяскраве сонце ховалося за них, і на блакитні рівнини лягали химерні сині тіні.

Тут усе було чужим, дивним, тривожно незвичайним: безкраї порожні рівнини й ледь помітне струмування тихих річок, невідомі трави з великими фіолетово-синіми суцвіттями й загадкові істоти, що нагадували земних бабок. Вони з’являлися на заході сонця й, зібравшись у рої, безшумно кружляли в теплому, нерухомому повітрі.

— Вони прилітають танцювати в нашу честь, — відзначив якось увечері капітан.

— Треба впіймати і заспиртувати декілька штук, — сказав Лур. Він приклав широку масивну долоню до густих брів і уважно стежив за тріпотінням золотистих крил. — Певна річ, це якісь комахи, — додав він, мружачись, — але мені важко було б зарахувати їх до одного з земних видів.

Вель нічого не сказала. Вона лише зітхнула тихенько і знову подумала, що їм поталанило… Тут майже як на Землі: і кисень, і навіть вода. Можна виходити без скафандра і вдихати п’янке повітря, напоєне терпким запахом дивних трав.

— Одначе вони обережні, — продовжував Лур, усе ще тримаючи долоню біля очей. — Танцюють над водою і не хочуть наближатися. Якби в мене був сачок на довгій палиці…

— Ти його зробиш потім, — сказав капітан. — Спочатку треба закінчити з ремонтом. Головне — готовність до старту будь-якої миті. Ніколи не знаєш, що тебе чекає на чужій планеті.

— Тут немає нікого, окрім цих бабок. Третій день лише бабки на схилку дня. Квіти й бабки… Планета ненаселена, це цілком ясно.

— Ясно… — з сумнівом повторив капітан. — Шеррові на шостій Бети Лебедя також усе було ясно. Так він устиг записати у своєму щоденнику. Коли це трапилося, Вель?

— Двадцять років тому.

— Атож! За рік до твого народження, дівчинко.

— Так, але якщо ввести поправку на відлік земного часу…

— Навіщо? Час треба відлічувати у тій системі, в якій його прожито. Мені сорок, і ні роком більше. Сорок, розумієш?.. А за земним рахунком я народжений півтора століття тому. Шеррові зараз стукнуло б шістдесят…

— У земній системі відліку мені також шістдесят, — відзначив Лур. — Мої ровесники вже наближаються до похилого віку, а я…

— А ти збираєшся ловити бабок на четвертій планеті цього сонця, — усміхнувся капітан. — Сачком на довгій палиці.

— Можна використати компресор вхідного шлюзу, — почервонівши, заперечив Лур, — втягнути цілий рій у дезинфекційну камеру й убити азотом.

— Це все потім, — задумливо сказав капітан, проводжаючи поглядом найближчий рій. — А вони дуже гарні, — правив далі він, — особливо коли сонячні промені золотять їхні крила. Гарні й граційні… Їх політ справді нагадує танець. Чи не так, Вель?

— Авжеж…

— Цікаво, де вони ховаються вдень?.. Утім, це не найголовніше… Здається, у нас вийшли з ладу декілька конденсаторів. Якщо ремонт затягнеться… — Капітан похитав головою.

— Нам вчасно нагодилася ця планета, еге ж? — Лур підморгнув капітанові. — Далебі, «Вихор» не дотягнув би до найближчого маяка?..

Капітан мовчки знизав плечима. Він дивився на танцюючих бабок. Рої висіли над водою імлистими колонами. Тепер вони здавалися нерухомими. Лише золотисті відблиски виказували стрімкий рух тисяч прозорих крил.

— По суті, невідомо, що трапилося з Шерром і його товаришами, — стиха почав капітан, немов розмовляючи сам із собою. — На шостій Бети Лебедя вони також виявили якихось комах. Багату рослинність і комах. Шерр не написав, що це були за комахи. Ентомологія[18] ніколи не входила в коло його інтересів. Він визнав планету ненаселеною. Так, Вель?

— Так…

— Ненаселеною, — повторив капітан, не відриваючи погляду від танцюючих роїв. — І рятувальна експедиція, що висадилася там через декілька місяців, справді не знайшла жодних слідів життя; не знайшла навіть рослин і комах, про яких було написано в щоденнику… Корабель Шерра був занесений пісками пустелі…

Імлисті рої зблизилися й почали поволі рухатися один за одним, утворюючи гігантський хоровод навколо космічного корабля.

— Вони оточують нас, це ясно! — вигукнув Лур. — Краще ходімо всередину ракети.

— Ти щойно збирався ловити їх сачком. — У голосі капітана прозвучала насмішка.

— Ми без шоломів, — пробував виправдатися Лур, — і наші комбінезони не такі вже й надійні.

— Можна увімкнути захисне поле навколо корабля, — запропонував капітан.

— Навіщо? — Вель різко труснула головою, відкидаючи волосся, що впало на чоло. — Вони не намагаються наблизитися. Навіщо їх лякати?

— Ти кажеш так, наче вважаєш їх розумними, — невдоволено відзначив Лур, відступаючи до отвору вхідного шлюзу. — А якщо їм раптом спаде на думку накинутися на нас і якщо… вони отруйні?

— Атож, діти мої, — сказав капітан, — якщо, якщо… Сто тисяч «якщо». Тому йдіть-но всередину корабля й зодягніть шоломи, якщо… якщо ви збираєтеся помилуватися заходом сонця.

— А ви? — підозріло запитала Вель.

— Я подихаю ще трохи тутешнім повітрям і піду слідом за вами. Йдіть.

Лур і Вель мовчки скорилися.

Коли вони повернулися, капітана на висувному містку не було. Легка металева драбина була опущена до самого ґрунту.

— Він пішов, — схвильовано вигукнула Вель. — У таку пору! Сонце зовсім низько. Через декілька хвилин буде темно.

— Але вони також зникли, — відзначив Лур, озираючись, — дивися, жодного рою…

— Як дивно! Куди він міг піти й навіщо?

— Він — капітан, — Лур знизав плечима, — і не зобов’язаний здавати нам звіт.

— Але параграф дев’ятий статуту позаземних експедицій, — не здавалася дівчина. — Капітан не може…

— О-ва-ва, — долинуло знизу.

Розсуваючи руками гнучкі блакитнуваті стебла, капітан неквапом ішов до корабля.

— Вель, Лур! — крикнув він, діставшись до майданчика, на якому трава була спалена дюзами «Вихора», — спускайтеся… Вони зникли. І я бачив, як це сталося. Не знаю, що й гадати…

Вель стрімко слизнула по ажурній драбині. Опинившись унизу, відкинула прозорий шолом. Він повис за плечима, мов каптур.

— Вони сховалися у траві?

— Зовсім ні.

— Полетіли геть?

— Ні…

— Вони ховаються в землі, це очевидно, — сказав Лур, підходячи. — У них мають бути нори глибоко під кореневищами трав…

— Я також так гадав. — Погляд капітана був спрямований поверх голови Вель, у темніючу далеч на сході; звідти відчутно накочувалася ніч. — Але вони не сховалися під землю, — правив далі капітан після короткого мовчання. — Вони… поринули у воду… Всі відразу, мов за командою. Дивно, чи не так?

— Куди саме?

Капітан махнув рукою.

— У найближче озеро, і далі, в річку, яка сполучає озера. Я не встиг озирнутися, як усі вони зникли.

— Ясно, — кивнув Лур. — Ось причина їх несподіваних появ і миттєвих зникнень. Тут навколо озера — сотні озер. Що ж, цілком природно… Я підозрював щось подібне.

— Але ти щойно стверджував інше, — посміхнувся капітан. — Утім, це неважливо. Завтра увечері ми простежимо за їх появою, якщо, звісно…

Він не закінчив.

— Якщо що? — швидко запитала Вель.

— Якщо вони захочуть ще раз відвідати нас.

— Дурниці. — Лур зневажливо махнув рукою. — Це закономірність, очевидна закономірність. Вони живуть у водному середовищі й лише на заході сонця піднімаються в повітря…

— Розпростати крила, еге ж? — примружився капітан. — Розпростати крила й потренуватися перед новим зануренням…

— Завтра вранці я виловлю декілька штук з найближчого озера.

— Сачком на довгій палиці?

— Чом би й ні! А можна спуститися під воду в скафандрі.

— Що було видно у воді, коли рої поринали? — спитала Вель, пильно дивлячись на капітана.

Він відповів не відразу. Немов вагався, говорити чи ні.

— Щось було видно? — наполягала дівчина.

— Н-ні… нічого… Вода дуже темна через домішки заліза й гумусу[19]. Сонце було низько, і поверхня озера маслянисто полискувала. Рої входили у воду і зникали… Більше я нічого не бачив…

— Завтра… — почав Лур.

— Завтра ми мусимо перш за все закінчити ремонт, — твердо сказав капітан. — Усе решта потім…

Залишившись наодинці, Вель довго не могла заснути; лежала, несвідомо прислухаючись. Двері з кабіни в коридор прочинені. В коридорі напівтемрява й тиша. Ледь чутно поклацують екрани внутрішнього зв’язку. У центральній апаратній зараз Лур. Сьогодні його нічна вахта. Лур пройшов на пост управління відразу, тільки-но вони піднялися на борт «Вихора»…

«Яка дивна планета! — думає Вель. — Кисень, вода й лише квіти і бабки… А може, це не бабки?..»

Капітан зробив три витки, перш ніж посадив «Вихор». З корабля вони бачили порожні блакитнувато-фіолетові рівнини, — нескінченні рівнини й виблискуючі нитки річок. І океан, що оперізував планету по екватору. Ані гір, ані лісів, ані слідів штучних споруд… Лише рівнини й спокійна гладінь океану. Спочатку капітан хотів посадити «Вихор» на березі, а відтак вибрали цей край озер у середніх широтах… «Не так жарко і безпечніше, — сказав капітан, — ніколи не знаєш, хто ховається в океані…» Знижуючись, ішли на посадку над просторами рівнин. Жодного узвишшя, жодної живої істоти на сотні миль навколо… І тут також — тиша, порожнеча, лише бабки на заході сонця…

Ймовірно, вони відкрили цілком нову планету, якщо, звісно, ніхто не встиг побувати тут за ті земні роки, які минули з моменту їх старту. Восьмимісячний політ «Вихора» — це майже чотири земні роки… — Вель підводиться, струшує головою. — Якби залишилася на Землі, їй було б уже двадцять два… Все-таки важко звикнути: місяці в польоті — це роки, десятки років на Землі. Повертаєшся — і ти в майбутньому… Це легко пояснити мовою формул, але так важко збагнути, залишаючись наодинці з самим собою… Однолітки дитячих ігор постаріють і відійдуть, а ти… Виграш це чи втрата? Твоє життя на Землі розтягується на сотні років, але воно немов пунктир; повернення — як окремі кадри фільму, не пов’язані між собою. А між ними зупинений час, запечатаний у тісних стінах зоряного корабля. Такі планети, як ця, — рідкість… — Вель тихенько зітхає. — Скільки було висадок… І скрізь кам’янисті безповітряні пустелі з чорним небом і нестямним сяйвом сліпучих кошлатих сонць. Капітан літає десятки років, але й для нього це лише четверта посадка на планеті, де можна виходити без скафандра…

Вель не відразу усвідомлює, що тиха музика, яка лунає вже декілька хвилин, їй незнайома.

«Як це мило з боку Лура: здогадався, що я не сплю, і ввімкнути якусь нову стрічку. Певно, хтось зі старих композиторів?.. А далебі, ні… Музика така незвичайна, строга і співуча…»

Вель тепер переконана, що ніколи не чула цих мелодій… А вона-бо гадала, що добре знає фільмотеку «Вихора». Декілька миттєвостей дівчина прислухається.

І все-таки в музиці є щось бентежно знайоме, наче недавній спогад… Ось цей мотив, що повторюється. Про що він? І раптом Вель навіть здригається від несподіванки: ну звісно, як вона відразу не здогадалася. Музика розповідає про планету — ту, за бортом «Вихора»…

Тепер звуки починають утілюватися в зорові образи незвичайної чіткості й пластичності: у безмежну далеч відпливають квітучі рівнини, туди, де блакить трав зливається з блідо-фіолетовою крайкою неба. Світлі хмари відкидають химерні тіні на зеленкувато-лілову гладінь тихих озер. Назустріч сонячним променям розкриваються пелюстки примхливо яскравих суцвіть. Срібляста башта самотньо здіймається серед блакитних рівнин. Це «Вихор»!.. Вель бачить його здалеку, немов вона зараз не у своїй тісній кабіні всередині корабля, а зовні, сама серед порожніх рівнин. Утім, ні, вона не сама. Навколо якісь постаті в легкому фіолетово-блакитнуватому вбранні. Вель стає страшно… Хто вони, ці безмовні істоти? Люди чи… Вель намагається розгледіти їх обличчя й не може. Вони так близько від неї, варто лише простягнути руку… Але дивний туман застилає очі, тільки-но вона намагається зосередитися.

«Мов уві сні, — думає Вель, — яка дивовижна музика! Адже ж я знаю, що це лише музика і навіяні нею образи того світу за бортом. Музика, яка примушує галюцинувати».

Вель хоче звільнитися з-під влади цих мелодій, знову відчути навколо звичні стіни своєї кабіни. Це нелегко. Музика вабить у незнану далечінь. «Вихор» уже десь унизу. Вель ширяє над рівнинами. Вище, вище… На тонюсінькі нитки перетворюється візерунок річок. Відтак усе тоне в блакитному хисткому тумані…

— Досить, я не хочу, досить! — кричить Вель, напружуючи всі сили, щоб звільнитися з-під влади цієї незвичайної музики.

Туман поступово розвіюється. Вель бачить знайомі стіни кабіни. Двері в коридор прочинені. М’яка напівтемрява, тиша…

«Невже це був сон? — думає Вель. — Який дивний сон…»

Але ні… Музика, все та сама музика долинає здалека. Вель починає прислухатися, і мелодія розростається, немов наближаючись… Неможливо зрозуміти, де джерело звуків. Екрани внутрішнього зв’язку зараз вимкнені. Може, Лур залишив відчиненими двері апаратної? Музика то затихає, то знову посилюється. Здається, вона доноситься з коридору. Дивно лише, що вона звучить голосніше, варто лише зосередитися на ній. А може, все-таки галюцинація? Чи витівка Лура?..

Вель рішуче встає. Задрапувавшись у покривало, безшумно виходить у коридор. Тихо піднімається його спіралями. Так і є, двері в центральну апаратну прочинені. Але музики вже не чути. Підкравшись до самого входу, Вель обережно заглядає в апаратну. Лур сидить спиною до дверей перед головним пультом управління, підперши руками голову. Задумався чи дрімає?..

«Прикидається», — вирішує Вель.

Кілька безшумних кроків, і вона голосно плескає в долоні над самою головою Лура. Він стрімко схоплюється, обертається, в очах переляк. Переляк змінюється виразом невдоволення.

— Ти? — каже він різко. — Що за дурні жарти! Мало того, що твоя музика заважає працювати…

— Моя музика?.. Працювати?.. — Вель уражена.

— Звісно. Я готую програму для однієї операції. — Лур киває головою на маленькі кольорові графіки, розкладені перед пультом. — А ти, коли слухаєш музику, могла б подумати про товаришів.

— Значить, я помилилася? — Вель усе ще не може повірити. — Значить, не ти щойно вмикав цей запис?

— Який іще запис?

— Якась симфонія… А може, не симфонія… Раніше я ніколи не чула її й не знала, що вона у нас є.

Ледь примружившись, Лур допитливо дивиться в очі Вель. Відтак бере її за руки.

— Що ти таке вигадуєш? Знову дуриш мене? Чи… Хочеш, я прийду до тебе після вахти?

— Ні. — Вель різко висмикує руки. — Ти справді не вмикав зараз ніяких записів?

— Слухай, мені це набридло, — вибухає Лур. — Що, власне, тобі від мене треба?

— Дай слово, що ти нічого не вмикав, ось щойно перед моїм приходом.

— Що з тобою, Вель? — голос Лура знову стає м’яким. — Ти, здається, справді схвильована… перелякана. — Він намагається пригорнути її до себе.

— Ні, — Вель відхиляється, — зовсім я не злякалася. Але ти не відповів на моє питання.

— Хіба не ти сама щойно вмикала якийсь запис? Він розносився по всьому кораблю. Що ти в ньому знайшла — огидна музика.

— Значить, ти не вмикав, але чув…

— Я ж сказав. — Лур розводить руками. — Я сидів, затиснувши вуха. Вже хотів висварити тебе, але ти прийшла сама.

«Дивно», — думає Вель.

— А може, капітан? — каже вона вголос.

— Капітан, — сміється Лур. — Він давно спить. Ось дивися. — Лур вмикає один з екранів внутрішнього зв’язку. — Крім того, нікому з нас трьох, окрім тебе, не спало б на думку розважатися такою какофонією[20].

— Какофонією?

— Звичайно. Це була не музика, а злобне завивання, без мелодії, з якимсь спазматичним ритмом. Здається, років сто тому на Землі складали подібне. Дивуюся з твого смаку.

«Невже все-таки галюцинація? — думає Вель. — Раніше ніколи не було нічого подібного, лише тут…»

— Мабуть, я піду, — каже вона нерішуче.

— Можеш залишитися. — Лур знизує плечима. — Ти мені не заважаєш. А може, все-таки після вахти?..

— Ні, ні, — швидко обриває Вель. — Я йду спати…

— Дивно, — сказав за сніданком капітан, — дуже дивно. В один і той самий час ви чули щось цілком різне. Треба було розбудити мене.

— Але це не повторилося. Після розмови з Луром я більше нічого не чула.

— Я також, — кивнув Лур.

— А прилади… нічого не фіксували?

— Все було нормально.

— Гм… Треба мерщій закінчувати ремонт.

— Схоже на звукові галюцинації, чи не так?.. — Вель питально дивиться на капітана.

— Судячи з твоєї розповіді, не лише звукові. Сьогодні вночі моя вахта. Перевіримо… А зараз за роботу.

— Може, ви почнете удвох з Вель, — Лур збентежено покусує губи, — а я б спробував упіймати декілька штук… тутешньої фауни… Виловити їх з води, звісно, не буде важко. Я миттю… Раптом вони увечері справді не з’являться! А завтра ми, можливо…

— Ми підемо разом пізніше. — Голос капітана звучить сухо. — Спочатку ремонт, відтак бабки…

— Я б їх узагалі не чіпала, — задумливо каже Вель. — Ми нічого не знаємо про них… Нічого…

— Ото ще новини, — Лур насилу стримує закипаюче обурення. — Ми — дослідники. Гарні ми були б, відлетівши звідси з порожніми руками. На Землі, в Центральному музеї космосу, виставлені колекції, зібрані сорока зоряними експедиціями. Якби всі учасники тих польотів міркували як ти, не варто було б витрачати людську працю й колосальні кошти на спорядження експедицій.

— Але вони споряджалися не для того, щоб звозити на Землю все, що трапиться під руку на інших планетах. Вивчати — це не означає руйнувати, втручаючись за правом сильнішого в чужі нам закономірності. Перш ніж убивати азотом, випромінюванням, полями, енергію яких ми опанували, треба знати, що перед нами…

— Чудово! Викривальна промова на захист тутешніх бабок!

— Це перші живі істоти, зустрінуті нами на дуже довгому шляху. Можливо, вони єдині мешканці цієї планети. Як пов’язані вони з навколишнім середовищем, одне з одним? Твоє втручання, Луре, може порушити якусь важливу нитку в цьому гармонійно прекрасному світі. Наслідків ніхто з нас передбачити не в змозі.

— Не звертайте уваги, кепе, — каже Лур, повертаючись до капітана. — Нашу дівчинку не на жарт налякала нічна музика. Втім, така музика могла налякати кого завгодно. Але я добуду своїх бабок, і, ладен поручитися, тутешнє небо від цього не впаде на тутешню землю…

— Можливо, ти й має рацію, — бурчить капітан, встаючи з-за столу, — але сьогодні у мене не сходить з гадки історія з Шерром. До чого б це? А на шостій Бети Лебедя теж, вочевидь, жили лише комахи…

Ремонт удалося закінчити до вечора.

— Ну ось і все, — резюмував капітан, вимикаючи контрольну апаратуру. — Тепер «Вихор» готовий до будь-якої несподіванки. А ти можеш зайнятися своїми бабками, Луре, якщо ще не передумував.

— Коли вони знову з’являться… Мабуть, я використаю компресор шлюзу.

— Не треба! Тобі досить декілька штук, а компресором знищиш цілий рій. Вель не пробачила б нам такої жорстокості.

Рої з’явилися перед самим заходом сонця. І знову ніхто не завважив моменту вильоту. Лур чергував на березі озера, озброєний великим сачком на довгій палиці. Капітан і Вель знаходилися вгорі, на висувному містку «Вихора».

— Ви помітили щось? — вигукнула Вель. — Звідси здається, що вони виникли з повітря.

— В усякому разі, не піднялися з води, — пробурмотів капітан. — Я стежив за поверхнею озера. Воно не ворухнулося і спокійне, мов дзеркало. Можливо, цього разу вони прилетіли здалеку?

— Але чому саме сюди?

— Можливо, їх приваблює «Вихор»?

Лур бігав уздовж берега зі своїм сачком.

— Він нічого не впіймає, — сказав, придивившись, капітан. — Рої не підпускають його близько…

Через декілька хвилин захеканий Лур піднявся на місток.

— Безнадійно, — оголосив він, насилу відсапавшись. — Полохливі надзвичайно. Залишається компресор… Якщо, звісно, якийсь рій наблизиться.

— А чи не спробувати ультрафіолетове випромінювання? — Капітан не відривав погляду від найближчого рою. — Здається, для багатьох земних комах ультрафіолетова частина спектру є видимою. Спалахи можуть принадити їх.

— Це думка! — зрадів Лур. — Залишимо відкритим вхідний шлюз і ввімкнемо джерело жорсткого випромінювання. А коли рій наблизиться, спрацює компресор.

— Може, достатньо самого екрану, що випромінює в ультрафіолетовому діапазоні? Тоді тобі не доведеться губити цілий рій.

— Чого ви побоюєтеся, капітане?

— Річ не в моїх побоюваннях. Але я хотів би уникнути непотрібної гекатомби[21].

— Поки сперечаємося, вони знову зникнуть.

Капітан махнув рукою:

— Роби як знаєш. Врешті-решт, біологічні дослідження — твоя царина.

— Тоді хутко всередину корабля, і не заважайте мені.

— Навіщо ви дозволили йому? — в голосі Вель хвилювання і докір.

Капітан мовчить, схилившись до екрану зовнішнього огляду. На екрані темніюча синювата рівнина з блідими свічадами озер; низьке оранжеве сонце просвічує крізь смуги хмар. Рої вже вишикувалися в колони й оточують корабель.

— Як і вчора, — тихо каже капітан. — У цьому є якийсь прихований сенс…

Поворот верньєра. Поле зору поволі переміщується. На краю екрану з’явився сріблястий корпус космічного корабля. Темніє прямокутний отвір відкритого шлюзу. Рій поволі пропливає неподалік. Золотистими вогниками відсвічують тисячі прозорих крил.

Освітлюється сусідній екран. На ньому обличчя Лура.

— Не реагують на ультрафіолетову пастку, — повідомляє він. — Треба підсилити випромінювання.

— Спробуй, — погоджується капітан, — але не доводь до межі.

Лур зникає. У полі зору головного екрану з’являється новий рій. Він поволі пливе недалеко від корабля. Отвір шлюзу все ближче. Рій минає його.

— Ні, — каже крізь зуби капітан.

Цієї миті відбувається щось незбагненне. У глибині рою спалахують яскраві іскри. І негайно тьмяно полискуючий золотистий стовп комах перетворюється на сліпучий смерч. Сіючи стрімкі іскри, смерч круто вигинається й нижнім звуженим кінцем ударяє в отвір шлюзу.

Корпус корабля різко здригається. Головний екран темніє й гасне. Зовні, приглушений звуконепроникними перегородками, доноситься важкий гуркіт.

— Що це? — Вель із жахом дивиться на капітана.

— Спрацював автоматичний захист «Вихора». Ну й бабки! Хто б міг подумати!

— А Лур? Що з ним?

— Зараз дізнаємося.

Пальці капітана пробігають по клавішах і кнопках пульта. Освітлюються контрольні шкали. Знову яснішає головний екран. На ньому зеленкуватий нічний пейзаж. Догорає бліда смужка заграви край самого обрію. Яскраві зірки в розривах хмар.

— Уже ніч? — Вель не може повірити своїм очам.

— Справді, дивно, — мимрить капітан. — Мені здавалося… — Він знову схиляється до приладів. — Ні, все гаразд… Просто це тривало довше, ніж ми гадали… Луре, — звертається він до бічного екрану, — ну що там у тебе, чому мовчиш?

Бічний екран залишається темним. Лур не відповідає…

— Він мертвий, — безбарвним голосом промовляє капітан і поволі відходить від канапи, на яку вклали Лура.

— Але як же?.. — Вель усе ще не в змозі осмислити те, що трапилося.

— Мертвий… Випромінювання, яким рій атакував корабель, убило його. Захист спрацював на якісь мільярдні частки секунди пізніше, ніж належало…

«Незрозуміло лише, як ми залишилися живі, — думає капітан. — Це випромінювання не могло бути спрямованим. Значить, і ми з нею, — капітан кидає погляд на Вель, що сидить на підлозі, — побували в полі цього випромінювання. Це ясно… І проте він мертвий, а ми з нею живі. Наразі живі…»

— Але як же?.. — знову повторює Вель, не відриваючи погляду від нерухомої постаті на канапі.

«Удвох нам буде нелегко, — думає капітан. — Якщо, звісно, вдасться вирватися звідси… По суті, винен у всьому я… Я сам… Це я дозволив йому… У Шерра теж почалося так. Першим загинув навігатор… Потім… Що це за випромінювання? Чому захист «Вихора» спрацював із запізненням? Чи запізнення не було? Але тоді щось трапилося з часом? А чом би й ні? Адже настання ночі нам здалося передчасним… Час?.. Якщо це час?.. Значить… Ні, це необхідно перевірити…»

Капітан торкається рукою плеча Вель.

— Ходімо, дівчинко, йому ми вже не допоможемо… Ходімо… Подумаємо, що робити далі… Хай він залишається тут… Завтра помістимо його в холодильну камеру. Можливо, на Землі…

Вель голосно схлипує.

— Не треба, люба. Ми маємо бути дуже сильними. Адже нас тепер лише двоє… І перш ніж відлетіти, ми ще мусимо збагнути, що тут відбувається, що за таємничі сили ховаються за позірною гармонією цього дивного світу.

— Як усе безглуздо і жорстоко…

— З нашої людської точки зору — так… Але треба постаратися поглянути ширше… Ми тут прибульці… Чужі всьому… Сьогодні вранці ти добре сказала: ми нічого не знаємо про цей світ, нічого… А наше-бо завдання дізнатися… Ми припустилися помилкового ходу. Це моя провина. Тепер треба спробувати виправити помилку.

— Його ми вже не воскресимо…

— Такі експедиції, як наша, — завжди ризик. Ми — розвідники невідомого. За це нас обдаровують довголіттям… за земним відліком… Тих, хто повертається…

— А тим, хто загинув, споруджують пам’ятники, еге ж? Навіщо йому тепер пам’ятник?

— Заспокойся. Ходімо звідси!

— Не треба було їх чіпати, не треба, не треба…

— Тоді ми нічого не дізналися б. І наступна експедиція, яка висадилася б тут, могла б розділити долю Шерра. Ти ж розумієш… Шерр і його супутники стали жертвами чогось подібного. Ми мусили з’ясувати. І Лур це розумів…

— Але ми нічого не з’ясували…

— Ну, тепер ми дещо вже знаємо. Лише нам ще не все зрозуміло. Тепер треба постаратися зрозуміти…

— Одне я вже зрозуміла. Я не годжуся для таких експедицій. На Землі помилилися, вибравши мене… Поки все було добре, я щось могла, а зараз…

— Твій шлях зоряного навігатора, Вель, лише почався. Твої дороги попереду. Не поспішай вирішувати… І в усякому разі нас із тобою ще чекає зворотний шлях. Достатньо часу, щоб подумати. Але якщо ти все-таки твердо вирішиш піти після повернення, тебе ніхто не буде стримувати. Це право кожного з нас, незалежно від того, провів він у зоряних рейсах рік чи тисячу земних років.

— Що ви зараз хочете робити?

— Піду на пульт управління. Сьогодні моя нічна вахта. Подумаю, «пораджуся» з електронними машинами. Ти йди відпочинь, а завтра вранці ми все вирішимо.

— Можна, я залишуся з вами?

— Як хочеш…

По дорозі в центральну апаратну вони проходять повз внутрішню камеру вхідного шлюзу, де годину тому знайшли Лура.

— Подивимося ще раз, — пропонує капітан.

Безшумно відсуваються масивні двері. Камера порожня, лише в кутку стоїть неприбраний екран-привада — джерело ультрафіолетового випромінювання.

Капітан уважно оглядає стіни, підлогу, контрольну апаратуру.

— Ні, нічого, — каже він задумливо. — Жодних слідів…

— Ви думали знайти рештки бабок? — пошепки питає Вель.

— Ні, звісно… Я маю на увазі випромінювання, що вразило Лура. Схоже, що воно все-таки було спрямованим. З цього випливало б, що удар призначався лише йому.

— Може, заглянути в зовнішню камеру? — шепоче Вель.

— Там зараз стиснутий азот. Він заповнив камеру відразу ж, тільки-но спрацював захист і зачинився вхідний шлюз. Навряд чи ми знайдемо там щось, але поглянути можна.

Капітан натискає кнопку над дверима, що ведуть у зовнішню камеру шлюзу. Чутно тихе шипіння. Відтак у дверях спалахує зелене вічко і вони безшумно відсуваються.

Зовнішня камера теж порожня. Вхідний люк щільно закритий. Двері, що ведуть у приміщення, де зберігаються скафандри, засунуті.

— Нічого, — каже капітан. — Так я й гадав…

— Ось, — Вель швидко нагинається, — дивіться, тут…

Із паза, в який заходить край масивної заслони люка, стирчать кінці прозорих крил. Капітан також нагинається, уважно розглядає тонюсіньку, в золотистих жилках, тканину.

— Одну все-таки розчавило, — із зітханням промовляє він і хоче торкнутися пальцями крил.

— Не треба! — Вель хапає його за руку.

— Тепер це безпечно. — Капітан м’яко відводить руку Вель і обережно торкається прозорої тканини кінчиками пальців. — Вони можуть бути небезпечні живими… Можуть бути… Наприклад, коли обороняються. А ця загинула, як і наш Лур…

— Звільнимо її звідси?

— Завтра… Не варто відкривати вночі зовнішній люк…

Музика… Знову ця музика… Вель хоче отямитися й не може. Нарешті їй удається… Дівчина розплющує очі. Вона лежить одягнена на канапі у своїй кабіні. Судячи з годинника, глупа ніч. Двері в коридор прочинені. Музика продовжує звучати десь удалині. Ну звісно, саме музика її й розбудила. Вель починає пригадувати… Вона задрімала в кріслі у центральній апаратній… Капітан сидів біля пульта управління. Значить, капітан відніс її сюди. А Лур… Лур загинув учора ввечері під час цього жахливого експерименту. Вони залишилися удвох з капітаном. Тіло Лура лежить у сусідній кабіні…

Вель схоплюється. Вона не може залишатися тут сама. Треба бігти в центральну апаратну. Там капітан… Треба сказати йому про музику. Раптом він не чує?.. Але як пройти повз кабіну Лура?.. А може, покликати капітана сюди? Вель хоче увімкнути екран внутрішнього зв’язку, але екран раптом освітлюється сам. На ньому… обличчя Лура. Вель ціпеніє від жаху й дивиться на екран широко розплющеними зупиненими очима.

— Досить, — каже Лур з екрану, — припини нарешті… Тобі давно пора спати.

Екран гасне.

«Ну звісно, я все ще сплю. Треба прокинутися… За всяку ціну треба прокинутися».

Вель зажмурює очі, боячись, що екран знову освітиться. «Я повинна змусити себе прокинутися, — твердить вона, — повинна змусити…»

Музика звучить усе голосніше. Мелодія схожа на вчорашню, але в ній з’явилися нові відтінки й ритми. Вель відчуває, що вже не в змозі опиратися цим звукам. Якщо вона не може прокинутися, хай краще ця музика, ніж мертвий Лур на екрані…

Музика, урочиста і владна, виносить геть із тісної кабіни. Знову блакитні рівнини, залиті спокійним світлом нежаркого сонця. Обрідні хмари у глибокому зеленкувато-фіолетовому небі. Самотня постать у синьому, облямованому золотою крайкою плащі. І знову Вель не може розгледіти обличчя. «Що ви хочете від мене, — подумки питає Вель, — що вам треба від мене, від усіх нас?»

Постать у синьому плащі продовжує стояти нерухомо, а музика наростає, заповнює несамовитим звучанням безмежні простори навколишніх рівнин і небо до самих зірок. «Не розумію, — шепочуть губи Вель, — не розумію…» Вона вже невиразно здогадується, що музика — це розповідь, дивовижна розповідь про таємниці дивного світу, який відкрився їм, — прибульцям із Землі лише нікчемною частинкою своєї справжньої суті. У торжествуючій і прекрасній мелодії звучать і заклик, і застереження, і любов, і сумнів, і докори, й обіцянки невідомих радощів…

«Не розумію», — шепоче Вель, хоча їй уже починає здаватися, що ось ледь-ледь, ще зовсім трохи — і вона зрозуміє, все збагне…

І раптом усе обривається… Навколо стіни тісної кабіни, тиша — така тиша, що починає дзвеніти у вухах. Двері в коридор прочинені. «Сплю я чи ні?» — думає Вель. Вона зі страхом дивиться на екран. Але екран темний і німий. Вель чекає кілька миттєвостей. Ні звуку. Чути лише стукіт власного серця.

Вель квапливо підводиться. Мерщій у центральну апаратну, до капітана. Затамувавши подих, вона біжить спіральним коридором. Виток, іще виток. Двері в кабіну управління прочинені. У апаратній напівтемрява. Освітлені лише кольорові шкали на пульті управління.

Перед пультом у кріслі темна постать. Чоловік сидить спиною до дверей, підперши руками голову. Задумався чи дрімає…

— Це я, — тремтячим голосом каже Вель.

Чоловік у кріслі різко повертається, чути неголосне клацання. Яскраве світло заливає апаратну, і Вель бачить перед собою… Лура.

Виставивши вперед руки, мовби намагаючись захищатися, Вель безгучно опускається на підлогу.

— Не розумію, що з нею таке, — сказав Лур капітанові, коли вони вийшли з кабіни Вель, — спочатку цей дикий нічний концерт, потім її поява в апаратній і непритомність. Напівбожевільна розповідь про якийсь експеримент, про мою загибель… Галюцинації… Цей незбагненний страх. Може, вона захворіла? Якісь місцеві віруси… Ми всі виходили без скафандрів.

— Але ж і ти чув музику і, судячи з усього, зовсім не схожу на ту, про яку розповідає вона.

— Так, але…

— Вона запевняє, що не вмикала ніяких записів.

— А чи можна їй вірити?

— А нам з тобою?

— Що?

— Чи можна вірити нам з тобою? Я маю на увазі наші відчуття. Де критерій об’єктивності?

— Але все-таки… нас двоє.

— І наші відчуття також різні. Ти чув уночі щось і називаєш це какофонією. Я нічого не чув, спав… А вона… Врешті-решт, її розповідь внутрішньо логічна; вона не схожа на божевільне марення.

— Ви що, хочете сказати, що все так і було, як вона розповідає? У вас провал у пам’яті, а я воскрес?

— Я не хочу цього сказати, але дещо мене насторожує. Треба мерщій закінчувати ремонт двигунів.

— До речі, Вель запевняє, що ремонт ми закінчили вчора.

— Хотів би, щоб так було. Там роботи ще на цілий день, а без Вель, можливо, й на два дні. А на неї сьогодні розраховувати не випадає. Якби ми точно знали, які конденсатори пробиті…

— О, чудова думка, капітане. Ми зараз зробимо так, що всю вашу «настороженість» як рукою зніме.

— Що ти хочеш зробити?

— Не я, а ви це зробите. Йдіть до Вель і запитайте, які конденсатори ми вчора замінили. Адже вона стверджує, що ми вчора закінчили ремонт.

— Не варто її турбувати. Хай відпочиває.

— Хочете зберегти відчуття «настороженості»? А я б запитав. Принаймні розвіялася б половина сумнівів. Ваших сумнівів, капітане.

— Моїх сумнівів це не розвіє. Те, що з нами відбувається, дуже нагадує історію Шерра. На шостій Бети Лебедя, де вони висадилися, щоб ліквідувати аварію, теж виявилися лише комахи…

— До речі, капітане, — Лур збентежено посміхається, — може, ви почнете зараз сам, а я спробую виловити декілька екземплярів тутешньої фауни. Сачком не буде важко. Це заспокоїло б і Вель. Вона страшенно налякана тутешніми бабками. А судячи з її розповіді, ви мені не дозволили виловлювати бабок з озера…

— І зараз не дозволю. Ми підемо разом пізніше. Перш за все треба закінчити ремонт.

— Між іншим, це точно за її розповіддю, капітане… — Лур посміхається, але очі у нього залишаються злими.

Пополудні Вель спустилася у відсік контрольних механізмів. Капітан у робочому комбінезоні сидів верхи на чохлі однієї з електронних машин, під самою стелею відсіку.

— О-ва-ва! — крикнув він зверху, помітивши Вель. — Лише тебе тут і не вистачало.

— Я прийшла допомогти.

— Без тебе обійдемося. Вирушай до своєї кабіни або вийди на місток подихати свіжим повітрям.

— Не хочу… А де… Лур?

— Внизу, перевіряє підсилювач магнітного поля.

— Але навіщо? Там усе гаразд.

— А звідки це відомо?

— Я ж казала… Втім, ви мені не вірите. — Вель закусила губу. — Як мені переконати вас? А пробиті конденсатори замінили?

— Ні ще. Треба їх спочатку знайти.

— Тоді слухайте. Це К-1014 і L-0976 у четвертому контурі.

— Ти певна?.. Гаразд, подивлюся, лише закінчу з цими підведеннями.

— А там у вас вийшов з ладу селектор, еге ж?

— Так… Тобто ні… Нічого схожого…

— Ви кажете неправду. Селектор. Він якраз пов’язаний із конденсатором L-0976 четвертого контуру.

— Йди до своєї кабіни, ворожко!

— Ну йду… Навіщо ви так…

Коли двері відсіку контрольних механізмів засунулися за Вель, капітан витер рукавом комбінезона піт з чола і декілька митей сидів нерухомо. Відтак швидко спустився вниз, відкрив чохли панелей четвертого контуру. Якийсь час він зосереджено порпався в густій в’язі різноколірних дротів, кварцових платівок, мікроскопічних ламп-кристалів. Похитуючи головою, витягнув дві маленькі білі таблички, перевірив їх номери і сховав у кишеню комбінезона. Затим підійшов до екрану переговорного пристрою.

— Луре! Що чутно у тебе?

Екран освітився. На ньому з’явилося обличчя Лура.

— Все гаразд, кепе. Закінчую перевірку підсилювача.

— Знайшов щось?

— Ні.

— Піднімайся нагору. Я спіймав ці самі конденсатори. Два у четвертому контурі. Зараз ми їх змінимо, і квит.

— Чудово, кепе, й підемо за бабками.

— Ну, ось і все, — сказав капітан, вимикаючи контрольну апаратуру. — Тепер «Вихор» готовий до будь-якої несподіванки…

Утрьох — капітан, Вель і Лур — вони знаходилися в кабіні управління корабля.

— А що було потім, Вель? — запитав капітан, помовчавши.

— Потім ви сперечалися, як їх ловити, Лур пішов із сачком на берег озера, а ми залишилися на містку. Він нічого не спіймав, і тоді ви…

— Як же ти не пам’ятаєш усього цього, Луре?

— Жарт заходить надто далеко, капітане, і я наполягаю…

— Ти знову загинеш і вдруге можеш не воскреснути. Просто вони вдруге не захочуть повернути час назад…

— Дурниці, це її хвора маячня.

— Але вона правильно назвала номери пробитих конденсаторів. Звідки вона могла їх знати?

— Випадковий збіг.

— Ти сам у це не віриш, Луре. — Голос капітана стає різким. — Тепер я зрозумів, чому загинув Шерр і його супутники. Серед них не було Вель, і всі чи майже всі були такими, як ти…

— Ми не можемо покинути планету, де виявили органічне життя, і не захопити з собою зразків.

— Зразків чого?

— Ви розумієте, що я маю на увазі.

— А якби ти зустрів тут істот, схожих на нас із тобою, ти також захотів би узяти «зразки»?

— Мова йде про комахах.

— Але у нас уже достатньо підстав підозрювати, що ці «комахи» — якась частина або якийсь прояв високоорганізованого, розумного життя. Життя, абсолютно незрозумілого нам, але яке, вочевидь, стоїть значно вище від земного. Можна навіть припускати, що вони вміють керувати часом. Найпевніше ми, висадившись тут, стали для них об’єктом якогось експерименту, причому експерименту гуманнішого, ніж наш учорашній.

— Все це припущення, що базуються на маренні, галюцинаціях, тобто не мають під собою жодних підстав.

— Але те, що ти називаєш галюцинаціями, ймовірно пов’язане з їх спробами встановити контакт. Із нас трьох лише Вель наділена здібностями до такого контакту, але навіть її здібностей виявилося замало. Ти їх спроби витлумачив хибно, я — просто непридатний. Я ніколи не захоплювався музикою. А музика, мабуть, єдина нитка, доступна для нашого й їх розуміння. У всьому іншому ми чужі. Вони це збагнули відразу, Вель зрозуміла з їх допомогою, я — з її допомогою, лише ти вперто стоїш на своєму.

— Повторюю, все це гіпотези, і украй хисткі.

— Чого ж ти хочеш?

— Хочу переконатися, а для цього мені потрібні тутешні бабки.

— Але Луре, — втрутилася Вель, що мовчала весь цей час. — Це не бабки. Це щось зовсім, зовсім інше. Можливо навіть, це не комахи. У мене досі стоїть перед очима вогненний смерч, на який перетворився один з роїв, атакований учора жорстким випромінюванням. Капітан не пам’ятає цього, але я… я…

— Ось коли я зможу переконатися, що це не комахи…

— Тоді буде пізно, Луре… Адже я вже бачила тебе лежачим без ознак життя, і капітан… сказав, що ти мертвий. Ти був мертвий, Луре, зрозумій це… Вони щось зробили з часом, ймовірно для того, щоб ми зрозуміли всю глибину своїх помилок. Якщо ми щасливо повернемося на Землю, зіставлення абсолютних лічильників часу, ймовірно, покаже, що той день, який ви з капітаном не пам’ятаєте, а я пам’ятаю, справді був нами прожитий.

— Слухаючи вас обох, я скоро сам збожеволію! — несамовито кричить Лур. — Та зрозумійте ви нарешті — я не вірю, не вірю у всі ці небилиці. Я вчений, розумієте ви — вчений…

— Дуже добре, — обриває капітан, — чого ж хоче вчений?

— Узяти зразки перед стартом. Декілька екземплярів…

— Але якщо ця шляхетна жага вченого коштуватиме життя всім учасникам експедиції?

— Ах, ось чого ви боїтеся! Чудово! Я залишуся тут з необхідною апаратурою, ви відведете «Вихор» на якусь далеку орбіту, а потім повернетеся. І повантажите мене й мою колекцію.

— Або труп ученого.

— Не виключений і такий варіант. Він підтвердить вашу правоту.

— Але вони можуть після невдалого експерименту знищити при посадці й «Вихор», слушно побоюючись продовження подібних «експериментів».

— Гаразд, ми підтримуватимемо зв’язок по радіо. Якщо після експерименту я не відгукнуся, ви поведете «Вихор» у зворотний шлях без посадки.

— Як переконати тебе, Луре?

— Ви мене не переконаєте.

— Але це шаленство.

— Шаленці ви. Ви й Вель. Шаленці й боягузи!

— Схаменися, Луре!

— Шаленці, повторюю. Ви втратили контроль над своїми відчуттями, не бачите відмінностей між реальним довкіллям і міражами, які вигадали ви самі, ви…

— Ну досить, як капітан я забороняю тобі… Це наказ.

— Ви можете змусити мене замовкнути, але на Землі ви відповісте за це. І за наругу над наукою…

— Якби ми були з тобою удвох, Луре, — голос капітана стає хрипким від хвилювання, — я дозволив би тобі повторити експеримент. Такі люди, як ти і Шерр, не здатні озиратися. Наука начепила вам на очі шори[22]. Але ризикувати ще й життям Вель я не можу і не буду.

— Відмовка, капітане.

— Зрозумій, Луре, — тихо каже Вель, — при такій постановці питання, при такій переконаності обох сторін — я маю на увазі тебе і нас із капітаном, я теж пішла б на ризик повторного експерименту, хоча мені було б дуже страшно, не за себе звісно — за тебе… Але є ще одна сторона нашої суперечки — вони… Ми не знаємо, що означає для них відторгнення або навіть знищення декількох бабок. Можливо, це теж загибель розумних індивідів.

— Якщо все так, як ти кажеш, вони мають перервати спроби контакту… Іншими словами, бабки сьогодні увечері не з’являться.

— Непогана думка, — підводить голову капітан. — Це може вирішити суперечку. Якщо ми маємо справу з розумними силами, а я в цьому майже не сумніваюся, і якщо експеримент Лура чимось небезпечний для них, вони не прилетять сьогодні. Взагалі не з’являться більше, поки «Вихор» залишається тут. Хтозна, можливо, їх появу слід пов’язувати саме з нашою присутністю. Можливо, все, що ми бачимо навколо, — це лише міраж, стійке зорове враження, створене невідомими нам силами. А бабки — лише частина цього враження. Адже тоді, того вечора, день чи два дні тому, я сказав вам неправду… Пам’ятаєте, я послав вас надіти шоломи, а сам спустився вниз. Я спустився тому, що почув щось… Можливо, це була мелодія, про яку розповідає Вель. Не знаю. Вони тоді не поринули у воду… Вони просто розтанули в повітрі разом із затихаючою мелодією. Я покликав вас, щоб розповісти про це там, на місці, де все це трапилося і… не посмів… Я також подумав тоді про галюцинацію… Хотів перевірити…

— Напевно зле, що ви не сказали про це відразу, — шепнула Вель.

— Напевно… Отож, Луре, якщо ти ще наполягаєш, можеш повторити свій експеримент. Але поспішай, сонце вже низько.

Лур уважно поглянув на капітана:

— Гадаєте, що їх не буде?

— Гадаю, що так.

— Якщо так, ми втратили єдину можливість…

— Але, ймовірно, набули інші.

— Що саме?

— Майбутнє покаже.

Вони не з’явилися. І дивовижна музика не залунала більше в тиші ночей. Марно Вель та її товариші напружували слух… Уранці виявилося, що пов’янули квіти і трави, обміліли річки й холодний поривчастий вітер жене хмари колючого піску. Капітан зачекав ще декілька днів. З кожним днем околиці набували все більш дикого вигляду, і коли «Вихор», здіймаючи хмари піску й куряви, піднявся над рівнинами, внизу, скільки досягав погляд, тягнулася мертва пустеля.

— Все це дуже схоже на зміну пір року, — сказав Лур, спостерігаючи в зорову трубу за покинутою планетою.

— Все це дуже схоже на поразку, — пробурмотів капітан, — здається, вони втратили до нас будь-який інтерес раніше, ніж ми встигли щось зрозуміти.

Вель нічого не сказала; вона думала про далеку Землю — маленьку часточку безмежного світу і про людський розум — крихітну іскру якогось гігантського загадкового багаття…

Переклад В. Геника

МУЗЕЙ АТЛАНТИДИ

Науково-фантастична повість

Цю дивовижну історію розповів дон Антоніо Сальватор ді Рівера — старий лінгвіст і хранитель музею в Порто-Альте на острові Мадейра. Де в ній закінчується правда і де починається вигадка, нехай вирішують самі читачі.

Портрет датований 1889 роком, тобто написаний задовго до появи відомої праці Альберта Ейнштейна про відносність часу. Крім того, квапливість, з якою ігумен поспішив оволодіти ключами від підземелля…

Утім, почну по черзі.

* * *

Ми проводили океанографічні дослідження в Атлантиці за програмою Міжнародного геофізичного року. У Біскаї потрапили в сильний шторм. Ураган пошкодив кермове управління і відігнав легку шхуну далеко на південний захід. До Фуншалю ми зайшли лагодитися і простирчали там більше двох тижнів.

Моя спеціальність — геологія моря. Опинившись на Мадейрі, я намагався не гаяти часу марно. Цілими днями бродив по скелястих кряжах, складених вулканічними породами. Радів, що можу ближче познайомитися зі шматочком океанічного дна, перетвореним рухами земної кори в невеликий гористий острів.

Вогка полуденна спека змусила мене одного разу змінити маршрут. Я спустився з гір до прибережного селища, черепичні дахи якого виглядали з густої зелені над тихою блакитною бухтою.

У маленькій кав’ярні напівголий кельнер-мулат із шапкою кучерявого чорного волосся і великою срібною сережкою в лівому вусі пояснив на суміші французької й англійської, що селище називається Порто-Альте, що тут живуть рибалки, винороби й робітники консервних заводів, що восени в Порто-Альте приїжджають туристи з Європи й Америки.

— Маса туристів, сер, — тараторив кельнер, наливаючи в гранований келих каламутнувате місцеве вино. — Музей, сер. Іншого такого немає на світі. Кожному цікаво подивитися… Атлантида, сер… Справжня, без найменшої підробки… Мосьє чув? Милосердний Господь прогнівався на Атлантиду й послав усесвітній потоп. Усі потонули, окрім найспритніших пройдисвітів. Вони врятувалися на нашому острові. Мосьє не вірить? Щоб я провалився разом з таверною, якщо брешу… Це трапилося давно. Тоді не було вчених, які б описали все це. Лише дещо потрапило в Біблію… Мосьє захоче відвідати музей і сам переконається. Ще келих вина, сер?

Я подякував, розплатився і вийшов на набережну під нерухомі крони гостролистих пальм. На шляху до пляжу помітив будівлю з сірого пористого каменю. Вона стояла осторонь від решти будиночків селища, що тісно збилися на крутому прибережному схилі. За густим, запущеним парком, що оточував будівлю, біліли башти монастиря. У напівзруйнованій огорожі парку була хвіртка. Біля неї напис по-англійськи й по-португальськи — «Історичний музей».

Пляж знаходився в декількох кроках. Викупавшись, я приліг на шезлонгу під парусиновим тентом. Ледь шурхотіли хвилі. Повітря було гаряче й нерухоме. Я ліниво подумав, що мине ще не менше трьох годин, поки спека почне спадати. Сіра будівля знову привернула погляд. Що, коли зайти в цей музей? Там під кам’яними склепіннями в непроникній тіні старого парку могла зберегтися прохолода…

Від хвіртки до будівлі музею вела доріжка, вимощена білими мармуровими плитами. У шпари між ними пробивалася трава. Біля входу нікого не було. В похмурому круглому холі панувала прохолода. В кутку дрімав старий воротар. Я зняв капелюх. Витер хусткою мокре чоло. Старий продовжував дрімати. Я обережно торкнув його за плече. Він підняв голову, поглянув на мене червоними сльозавими очима. Мовчки узяв монету й жестом запросив увійти.

У залах було тихо, пахло мишами. Поскрипували старі мостини. На стінах висіли вицвілі морські карти часів Колумба[23] та Васко да Гами[24], обривки пергаментів, по кутах поблискували лицарські обладунки. У запорошених вітринах поряд з уламками грецьких амфор лежали грубі вироби зі слонової кістки. Біля старовинної підзорної труби красувалися колекція яскравих метеликів з Амазонки й химерні гілки коралів. Усе загалом було схоже на запущений антикварний магазин, господар якого давно втратив надію продати щось із цього залежаного мотлоху.

Пожовклі етикетки пояснювали на декількох мовах, які скарби виставлені для огляду. «Справжній бойовий меч Фернандо Кортеса, щедро принесений у дар музею превелебним отцем Алонзо, ігуменом монастиря Пресвятої Діви; рік 1798». «Колекція кристалів і руд, зібраних на островах Південної Атлантики І. Форстером, натуралістом і супутником уславленого капітана Джеймса Кука; рік 1775». «Канделябр, що належав Людовикові XІV, переданий у дар музею його ясновельможністю графом…» Далі напис був засиджений мухами і не читався.

Мою увагу привернула майстерно виконана модель старовинного судна. Напис свідчив, що це модель каравели[28] Христофора Колумба, зроблена руками його супутника корабельного тесляра Дієго Сантіса в 1496 році. Розглядаючи витончену іграшку, я помітив ледь помітне тавро на мідній обшивці кіля. Кишенькова лупа допомогла без зусиль розібрати напис: «Роттердам. Прейс і Син. Фабрика моделей. 1928 рік». Я продовжив огляд, уже не звертаючи уваги на красномовні пояснення, каліграфічно написані на декількох мовах.

У останній кімнаті висіли потемнілі від часу картини. Я пройшовся ще раз тихими безлюдними залами. Жодного предмету, який міг бути пов’язаний зі зниклою культурою атлантів! Невже кельнер так нахабно убрав мене в шори? Зізнатися, я й не чекав нічого особливого: декілька загадкових черепків, якась плита, викинута океаном. Але щоб зовсім нічого!

Трохи сприкрений, я повернувся в хол. Сторож продовжував дрімати у своєму кутку.

— Атлантида, — голосно сказав я, підходячи. — Де Атлантида?

Він, не розплющуючи очей, мовчки простягнув висохлу темну долоню.

— Вже заплачено, — заперечив я, — але Атлантиди там немає.

Старий поволі підвів червоні, без він повіки, уважно подивився на мене сльозавими очима, щось пробурмотів.

Я мовчки чекав.

Він, крекчучи, підвівся, насилу розпростав згорблену спину. Він був дуже старий і сам скидався на стародавній музейний експонат. Клапті сивого волосся стирчали на висохлому черепі. Довгий горбатий ніс сягав до гострого підборіддя. Тонкі безкровні губи були щільно стиснуті. Заношений чорний костюм зім’ятий і вкритий плямами.

Накульгуючи, він ступив декілька кроків і запитав щось по-португальськи.

— Не розумію, — сказав я по-французьки. — Може, ви розмовляєте ще на якійсь мові?

Старий глузливо хихикнув.

— Ще на якійсь мові! — повторив він, копіюючи мій акцент. — Ти не француз, звісно. Звідки ти?

— Я — росіянин… З Радянського Союзу.

Він обернувся і якийсь час мовчки дивився на мене, ледь підвівши повіки.

— Знаю, — сказав він нарешті. — Ти з тієї шхуни, яка стоїть у Фуншалі… Кілька років тому тут був один росіянин… Навіщо тобі Атлантида?! — раптом закричав він, зблиснувши очима. — Що ти знаєш про неї? Її треба шукати там, там, розумієш? — він указав кістлявим пальцем у відчинені двері, за якими синіла гладінь океану. — Ви, росіяни, могли б… Треба лише вірити… Вірити й хотіти…

— Пробачте, — сказав я, роблячи крок до виходу.

— Куди ж ти?! — знову закричав старий. — Ти хотів бачити Атлантиду… Ходімо!..

Мені стало моторошно, і я мимоволі відступив.

— Не бійся, — сказав він, немов читаючи мої думки. — Я ще не остаточно з’їхав з глузду… Ти хотів бачити Атлантиду. Йди, дивися…

Він відчинив маленькі двері в стіні. За дверима похилий коридор вів у тьмяно освітлені червонуватим світлом зали.

Я вагався, майже не сумніваючись, що маю справу з божевільним.

— Йди, йди, — повторив старий. — Ти хотів бачити Атлантиду… — І він тихенько розсміявся.

Відтак зашкандибав до крісла, що стояло в кутку, сів у нього й заплющив очі.

* * *

Я зробив крок у коридор зі змішаним відчуттям цікавості й роздратування, упевнений, що знову буду обдурений.

Дійшовши до середини коридору, озирнувся. Старий дрімав у своєму кріслі. Коридор вивів мене в напівтемну кімнату з низько нависаючим склепінням. Вікон у ній не було. Тьмяне світло проникало крізь широку арку дверей із сусідньої зали. Ліворуч від входу, просто на кам’яній підлозі, лежала частина величезної мармурової колони з різьбленою капітеллю[29], поцяткованою ходами молюсків-сверлунів. Праворуч у стіну була вправлена масивна мармурова плита, вкрита написами. Я підійшов ближче. Бічне освітлення надавало незвичайної рельєфності літерам, викарбуваним на білому мармурі. Напис був на двох мовах — латинській та грецькій.

Насилу згадуючи сенс давно забутих латинських слів, я радше здогадався, аніж прочитав:

«Хто б ти не був, прибульцю, проймися трепетом, позаяк стоїш на порозі найбільшої таємниці світу, в якому народжений. Все, що побачиш тут, повернено океаном, який поглинув наймогутнішу державу Землі. Історія народів і країн була б іншою, якби її продовжували писати атланти… Але вони зникли, і з дещиць залишених ними знань виросли науки й мистецтва Нового світу».

Далі йшли розлогі цитати з Платона, який уперше розповів людям про Атлантиду.

«Єгипетські жерці розповіли грецькому мудрецеві Солону, — читав я, — що елліни — свіжа квітка на дереві людства. І задовго до них у Елладі існували сильні держави і жив освічений народ… Записи вказують, що народ цей колись зіткнувся з грізною силою, що наступала на всю Європу й Азію з боку Атлантичного моря. Там, за Геракловими Стовпами, тоді знаходився острів, більший від Лівії, і від нього відкривався доступ до інших островів і до материка. На цих землях, званих Атлантидою, утворилася велика і грізна держава. Вона володіла Лівією до Єгипту і Європою до Тірренії. Вона готувалася поневолити й Елладу і весь світ. Проте великі нещастя обрушилися на країну атлантів. Розверзлася земля, і захиталися гори, і вулкани почали викидати вогненну лаву, і в один день і тяжку ніч уся Атлантида занурилася в море разом з військовою силою, народом і містами».

Переконавшись, що й решта текстів запозичена з Платона, я попрямував у наступну залу. Це була бібліотека. Її заповнювали важкі різьблені стелажі, забиті книгами. Тут зберігалися тисячі томів на різних мовах, і всі ці книги були про… Атлантиду.

Філософські трактати стояли поряд з науково-фантастичними романами, товсті монографії істориків — поряд з альбомами газетних вирізок. Я ніколи не уявляв, що про Атлантиду написано так багато.

Здивований, я переходив від одного стелажа до другого, пробігав очима написи на корінцях, брав у руки товсті фоліанти, гортав їх… Атлантида, лише Атлантида… У багатьох книгах про неї лише згадувалося, і тоді ці місця були відзначені спеціальними закладками. Над стелажами висіли карти Атлантичного океану: старовинні, складені багато сторіч тому, карти кінця минулого століття і найбільш сучасні, видані в Нью-Йорку і Москві, Лондоні й Лісабоні вже після закінчення другої світової війни.

Посеред кімнати на великому столі, заваленому журналами, стояв величезний глобус. На ньому, на блідо-блакитному тлі Атлантичного океану, червоною тушшю були нанесені контури затонулого материка. Я напружено вдивлявся у незвичний для ока малюнок географічних меж. Людина, що зібрала цю дивовижну бібліотеку й нанесла на глобус обриси Атлантиди, мала у своєму розпорядженні відомості різної достовірності. Одні межі були показані жирною червоною лінією з вигинами півостровів, заток і мисів, другі — ледь намічені схематичними штрихами, треті, найменш достовірні, зображені пунктиром. Річки перетинали зниклий материк. Вони брали початок у гірському ланцюзі, який тягнувся з півночі на південь. У цьому ланцюзі я без зусиль упізнав Серединний Атлантичний хребет.

На захід від хребта рій дрібних цяток означував межі великої пустелі. В її східній частині був намальований дивний знак, схожий на сигару. До нього вела тонка чорна нитка. Такі самі нитки, очевидно дороги, сполучали кола міст.

Придивившись, я помітив, що контури Європи й Північної Америки в багатьох місцях виправлені й відрізняються від сучасних. Піренейський півострів і гори Атласу продовжені в західному напрямі, Біскайська затока зменшена наполовину, Ла-Манш відсутній. Північ Європи й Америки була вкрита тонким синім штрихуванням. Її межа відповідала контуру льодів у період Великого зледеніння.

Це була не сучасна карта з гіпотетичними обрисами затонулого материка, а палеогеографічна карта четвертинного періоду[34], складена з якоюсь фантастичною детальністю…

Невідомий автор використав новітні дані з топографії океанічного дна й чудово знався на тонкощах палеогеографії четвертинного часу. Але, з другого боку, безліч дивовижних деталей, почерпнутих з невідомих джерел, ставили малюнок на глобусі на грань чистої фантазії. Я марно шукав дату, прізвище автора, якісь умовні позначення. Вони були відсутні.

Можливо, глобус не був музейним експонатом? Але тоді навіщо він тут? І чому переддвер’ям цієї частини музею служить бібліотека?

Не знайшовши відповіді на свої питання, я облишив глобус і рушив далі. Наступна зала виявилася величезною. Косі вузькі вікна, розташовані під самою стелею, були затягнуті червоними шторами: у червонуватому присмерку тягнулися кудись удалину ряди колон, що підтримували кам’яне склепіння. Лише ступивши кілька десятків кроків, я зміркував, що ця зала значно більша від усієї музейної будівлі і що я знаходжуся в підземеллі.

На масивних дерев’яних постаментах уздовж стін і між колонами стояли й лежали якісь плити, грубо обтесані кам’яні блоки, капітелі розбитих колон, шматки різьблених карнизів, ажурних арочних перекриттів.

Напівтемрява зали не дозволяла читати етикетки, написані латиною дрібним бісерним почерком. Лише біля мармурового карниза, прикрашеного тонким орнаментом з квітів і листя, вдалося розібрати напис: «Острів Корво. Левова бухта, західний берег, 1898 рік».

Червонувата сутінь підземної зали, дивовижні архітектурні деталі й орнаменти, що без сумніву були пам’ятками дуже стародавньої культури, сліди сверлунів, які свідчили, що більшість зібраних тут предметів дістані з дна моря, загадковий малюнок на глобусі — все це разом узяте створювало особливу атмосферу таємничого й хвилюючого очікування. Мені раптом здалося, що я справді опинився на порозі великої таємниці, як стверджував напис біля входу… Варто зробити ще крок — і з’явиться хтось, хто зможе перетворити уламки померлої цивілізації на чудові палаци і храми невідомого стародавнього світу. Невже всі ці шматки каменю, що зберігають сліди різців невідомих художників, — матеріальні докази існування Атлантиди?

Я торкнувся рукою одного з них. Це була капітель величезної колони з химерним і складним фантастичним орнаментом; матеріал — полірований зливний кварцит[36] — камінь надзвичайної міцності, з біса важкий для обробки. Якими інструментами були вирубані з нього архітектурні деталі? Навіть у наші дні подібне завдання не належало до легких.

Сутінкова зала здавалася безконечною. Смуги червонуватого світла проникали у вузькі прорізи схожих на бійниці вікон, вихоплювали з напівмороку шматки мармуру, базальту, граніту й безліч інших матеріалів, склад яких не можна було відразу визначити.

Я поволі йшов уперед. Ось шматок витонченої, строгої колони, край величезної мармурової чаші, архітрав[37] з невиразним орнаментом, куля з чорного базальту, мармурова жіноча рука довершеної краси…

Так, це був незвичайний музей. На його експонатах лежала печать нерозкритої таємниці. Від них віяло старовиною тисячоліть, а не століть. Тут не потрібні були вигадливі етикетки, як там, нагорі. Ці камені говорили своєю мовою. Вона була зрозумілою й загадковою водночас. Але такі загадки не розкриваються декількома словами.

Зала закінчувалася невеликим альковом[38]. Щоб проникнути туди, треба було піднятися вузькими сходами з десятком кам’яних приступок. Альков був порожній і залитий яскравим денним світлом. Світло проникало звідкись зверху. Після присмерку зали я зажмурився.

А коли розплющив очі, побачив Його…

Власне, це був звичайний портрет у повен зріст на тлі морського пейзажу. В інший час, у іншій обстановці він, либонь, не справив би на мене особливого враження. Але тоді, після огляду підземного музею, збуджений атмосферою якогось таємничого очікування, я був приголомшений. Я завмер на місці й не міг відірвати погляду від мужнього й скорботного обличчя.

Художник зобразив його на березі океану. Зеленкуваті вали обрушувалися на скелястий берег і розсипалися клаптями білої піни. Він стояв на карнизі серед темних, покритих водоростями скель, прихилившись спиною до урвища. Однією рукою притискав до грудей складки широкого пурпурового плаща. Другу — смагляву й сильну — простягнув перед собою, стискаючи нею виступ скелі, немов штурвал стрімкого корабля. Вітер розвівав довге сиве волосся, стягнуте на чолі золотим обручем. Бліде обличчя, не рушене зморшками, було спокійне. Лише глибокі складки в кутиках уст свідчили про довгі роки випробувань. Широко розплющені очі були спрямовані в океан. У них були скорбота і питання, і величезне знання…

— Надивився? — почувся глухий голос, що мовби виходив з-під землі.

Я здригнувся й озирнувся.

Внизу, біля сходів, що вели в альков, стояв старий сторож.

— Хто це? — тихо запитав я, указуючи на портрет.

Старий усміхнувся:

— Він народився дванадцять тисяч років тому… Йому випало пережити свою вітчизну.

— То, значить, це не портрет?

— Портрет… Написаний через декілька днів після його смерті. З пам’яті… Але схожий… Такий схожий… — щось подібне на зітхання вирвалося з запалих грудей старого. — Жак був талановитим художником…

— Жак?

— Жак Маріан Дюваль — мій друг… Ми разом з ним приїхали на цей острів сімдесят з гаком років тому.

— Даруйте, а хто ж тоді ви?

— Мене звуть Антоніо Сальватор ді Рівера. Маю сумнівну честь називатися вченим хранителем того ярмаркового балагану, який ти бачив нагорі.

Я закусив губу. Старий уважно стежив за мною, примруживши червоні сльозаві очі.

— Що тебе ще цікавить?

— Усе це, — я вказав углиб похмурої зали, — звідки?

— Ходи сюди, — сказав він замість відповіді.

Я поглянув ще раз на портрет у алькові і спустився кам’яними сходами в залу.

— Ти хто такий? — запитав він, коли я зупинився біля нього.

Я сказав.

Старий потер висохлою рукою жовте воскове чоло.

— Пригадав, — пробурмотів він, поглядаючи на мене. — Читав твої статті про Атлантичний океан… Там усе дурниці… Не перебивай… Дурниці… Але в одному ти маєш рацію… Молоді опускання дна… Вони тривають… Його край, — він кивнув на портрет, — іде на глибину…

— Не розумію… Хто він?

— Не поспішай… Його одноплемінники обробляли ці камені… Бачив руку дівчини? Довершенішої руки не створив жоден скульптор Землі за всю історію незліченних поколінь. А орнаменти! Ти десь бачив такі?..

— Ні, — зізнався я.

— Ще б пак… Їх мистецтво залишається неперевершеним.

— Це все ви дістали з дна океану?

Старий презирливо усміхнувся.

— Це повернув океан. Той, хто спуститься на дно… — він замовк, не закінчивши фразу, і відвернувся.

— Знайде Атлантиду, — підказав я.

— Навіщо шукати, — він роздратовано пересмикнув худими кістлявими плечима. — Вона давно знайдена. Вона навколо. Ми знаходимося в центрі південно-східної провінції. За двадцять миль[39] на північ розташований Великий східний порт. Звідси їх судна плавали до берегів Африки і до Середземного моря. На схилах цієї гори, що перетворилася на острів, була велика обсерваторія.

Він говорив так, немов бачив усе це навіч.

— Звідки ви знаєте? — не витримав я.

Він не розсердився. Пильно подивився на мене. Відтак тихо заговорив, немов балакаючи з самим собою:

— Я дуже старий… Доживаю останні місяці, якщо не дні… Все життя я присвятив одній мрії. Хотів повернути людям загублену ланку великого ланцюга їх історії. Наді мною знущалися. Одні тому, що були розумні, боялися й заздрили, інші — тому, що були глупаками. Але я присягнувся йому, що не відступлю, — старий указав у альков, — і намагався дотримати клятви… Тут зібрано все, що вдалося зібрати за сімдесят років короткого людського життя. Про кожен з цих каменів можна написати книгу… Зараз у мене не лишилося ані сил, ані грошей. На батьківщині я оголошений кримінальним злочинцем, який викрав і розтринькав статки цілої сім’ї… Своєї сім’ї… Ти розумієш? Ці камені поглинули все. І якби в мене було ще більше… — він махнув рукою.

— Але чому ви не написали про це?

— Спочатку тому, що був молодий і дурний. Хотів дізнатися більше й відразу вразити світ своїми відкриттями… Потім, коли порозумнішав, то вже знав так багато, що… мені не повірили. Історією його країни, — він знову кивнув у бік портрета, — хотіли займатися багато, а докази були лише в мене. Знаєш, що зробили з моїм першим рукописом? Це був науковий трактат, а його видали як фантастичну повість. Я мало не з’їхав з глузду. Подав до суду, і мене-таки оголосили божевільним. Другу книгу взагалі відмовилися друкувати. А коли я вирішив видати книгу сам… у мене вже не було грошей…

— Але невже в цілому світі не знайшлося…

— Мовчи… І твоя країна не забажала б мати справи з божевільним. Вимагали доказів справжності всього, що зберігається тут. Це було блюзнірством. Я ладен перегризти горло тому, хто не вірить, але не принижуся до доказів, що я не брехун.

— Які докази? Хіба ці пам’ятки не говорять самі за себе? Я не фахівець, але…

Старий презирливо посміхнувся.

— Це видно, — пробурмотів він, витираючи сльозаві очі брудною хусточкою, — це-бо видно… А ось ті, хто розуміє… Їм потрібні докази! Вони знають, що старий ді Рівера після смерті Жака Дюваля все життя працював сам. У нього немає свідків… Він міг сфальшувати документи, музейні книги. Він міг сам власноручно створити всі ці колони, орнаменти, арки, ходи сверлунів, руку дівчини. Хі-ха-ха-ха…

Його верескливий сміх розбудив відлуння цієї дивної зали. Старий уже замовк і знову тер очі хусточкою, а сміх ще звучав десь удалині за подвійним рядом кам’яних колон.

Мені знову стало моторошно, і я подумав, що люди, які називали його безумцем, були недалекі від істини.

— Ні, — сказав він, неначе вгадуючи мої думки, — ні-ні. Це все значно складніше, ніж ти припускаєш… Але досить. Мені не слід було говорити про це… Йди! Час замикати музей.

— А як же портрет, — запротестував я. — Хто зображений на ньому?

— Хочеш знати?

— Хочу.

— Я міг би відбутися від тебе небилицею, — задумливо промовив ді Рівера, — або просто вигнати за настирливість… Не ображайся… Я вигнав звідси не одного любителя чужих таємниць, особливо зі зграї журнальних брехунів… Ненавиджу їх… Цієї долі не уник і вельмишановний сер Френсіс Сноудон з Королівського товариства… Дурень намагався просторікувати, що тут він бачить пам’ятки критської культури[40], а не те, що тут є. Бачив би ти, як він драпав! Я викинув услід його портфель, котелок[41] і парасольку… Але з тобою інакше: не скажу, щоб ти мені сподобався. Я ще не розкусив тебе. Втім, далебі, дещо розповім. На твоїй батьківщині про мої праці не чули… Але ставлю умову: ти не перетвориш це на цікаву байку для простаків. В усякому разі, поки я живий. Обіцяєш?..

— Ви хочете, щоб я зберіг у таємниці вашу розповідь?

— Я хочу того, що я сказав, — скипів ді Рівера. — Не перетворювати історію зниклого народу на анекдот. Ти зрозумів? Те, що ти почуєш, справді відбулося. Якби я вірив у бога, я міг би заприсягтися. Але я перестав вірити сімдесят років тому. До того ж я присягався лише один раз у житті. Я не вимагаю вірити мені, але наполягаю, щоб ти обіцяв не знущатися з почутого. Не можна більше зганьбити істину, як зробивши з неї фантастичне оповідання.

— Обіцяю, що не напишу фантастичне оповідання, — урочисто промовив я.

— Поки я живий, — повторив ді Рівера. — Амінь. Отож, слухай… Утім, ні. Йди в бібліотеку, там зачекай.

Він обернувся і, крекчучи, поліз по сходах в альков. Я поволі рушив через напівтемну залу. Ступивши декілька кроків, обережно озирнувся. Старий у глибокій задумі стояв перед портретом, не відриваючи від нього пильного погляду.

Чекати мені довелося досить довго. Нарешті почулися човгаючі кроки. Старий з’явився біля входу в бібліотеку.

— Я мушу замкнути вхідні двері, — буркнув він, не дивлячись на мене. — Воротар хворий, і мені доводиться виконувати його обов’язки… Жалюгідні шеляги, які роззяви платять за вхід, — весь дохід музею.

— А чи не піти нам до кав’ярні? — нерішуче запропонував я.

Старий швидко озирнувся, допитливо глянув мені в очі. Відтак байдуже сказав:

— Ходімо… Лише попереджаю… у мене… немає грошей. Останні дні в музей ніхто не заглядав… окрім тебе.

* * *

Ми вийшли надвір. Сонце вже висіло низько над обрієм. Легкий бриз ніс вологу прохолоду. Від його поривів починало шелестіти широке листя пальм. Неподалік шумно зітхав океан.

Біля входу в музей на кам’яній лаві лежала пачка журналів.

Ді Рівера підняв їх, перегорнув, обережно склав у крісло, що стояло в холі.

— Милостиня музеєві, — пояснив, зачиняючи важкі дубові двері. — Шлють безкоштовно… Подекуди пам’ятають про нас…

У кав’ярні той самий напівголий кельнер зі срібною сережкою в вусі, розуміюче підморгнувши мені, заставив столик тарілками, мисками і пляшками. З того, як старий ді Рівера потирав худі пальці й ковтав слину, я зрозумів, що він дуже голодний…

Ми вечеряли довго: запивали гіркуватим вином гострі місцеві страви й обмінювалися порожніми фразами. Коли на столі з’явилися маленькі філіжанки ароматної кави й таця з фруктами, старий витер серветкою тонкі безкровні губи, уважно поглянув на мене і сказав:

— Ти хотів знати історію портрета. Слухай… Це портрет чоловіка, викинутого хвилями на берег за декілька миль звідси, ген за тим скелястим мисом уранці 28 червня 1889 року. Двоє молодих нероб вешталися того ранку берегом. Один з них хотів стати лінгвістом. Він приїхав на Мадейру вправлятися в португальській мові. Але його цікавили мови взагалі. Того ранку в нього в кишені був томик віршів Сафо[42] й він викрикував на все горло звучні строфи на давньогрецькій мові. Він хотів перекричати океан… Другий був художником. Він приїхав малювати воду, небо й скелі. Пробираючись уздовж берега, лінгвіст і художник помітили на мокрому піску червону пляму. Вони підійшли ближче і побачили гарний плащ із дивовижно легкої й еластичної пурпурової тканини, вигаптуваної золотими візерунками.

Я оголосив, що це римська тога[43], а Жак — що це плащ Летючого Голландця[44], звіяний ураганом. Захопивши плащ, ми пішли далі і в сотні кроків від того місця, де знайшли плащ, побачили… Його… Він лежав на піску, широко розкинувши сильні руки. Довге біле волосся приховувало обличчя. Він здавався сплячим, але ми були певні, що він мертвий. Однак, він ще жив. Слабке дихання ледь колихало могутні груди. Ми привели його до тями. На жаль, ненадовго. Він помер у нас на руках через кілька хвилин… Виконуючи його волю, ми загорнули тіло в гаптований золотом плащ, прив’язали до ніг важкий камінь і кинули з високого урвища в океан. Через декілька днів Жак намалював його портрет — той самий портрет, який ти бачив. Після смерті Жака я придбав цей портрет для музею, який тоді почав створювати… Я кажу, звісно, про підземний музей, — додав ді Рівера після короткої мовчанки.

— Ну, а далі? — запитав я.

— Про портрет усе, — тихо сказав старий. — Скелі й океан Жак малював з натури. Ти впізнаєш місце, якщо колись дістанешся до того мису. Побувай на ньому… Океан прийняв там у своє лоно останню людину Атлантиди.

— Останню людину… Атлантиди? — розгублено повторив я, гадаючи, що недочув.

— Так. Він повернувся на Землю через дванадцять тисяч земних років і не знайшов навіть того місця, де була його батьківщина.

Я відчув, що у мене починає паморочитися голова. Промайнула думка: «Хто з нас збожеволів?.. Чи ми обидва п’яні?»

Я ковтнув кави й вирячився на старого.

Ді Рівера сплів тонкі пальці й, поклавши на них гостре, сухе підборіддя, дивився в темніючий океан. Вітер ворушив рідке волосся на його жовтому черепі.

— Поясніть же, — попросив я.

Він мовчав.

— Як розуміти ці дванадцять тисяч років?

— Певна річ, буквально.

Я знизав плечима.

Він розсердився:

— Не поспішай з висновками. Подумай…

— Я не майстер розгадувати такі загадки. Це схоже на модель каравели Колумба, «зроблену руками його супутника»… Так, здається, там написано?

Старий посміхнувся:

— Ти спостережливий… Там багато мотлоху, це правда. Але каравела — оригінал. Тавро на кілі означає дату реставрації…

— Та все ж, не розумію.

— Ти хочеш сказати «не вірю»?

— Можна й так…

Я раптом відчув утому й огиду при думці, що став жертвою якоїсь дивної містифікації. Невже все це спритний спектакль? Мені стало шкода згаяного дня.

Ді Рівера сидів мовчки. Очі його були заплющені. Здавалося, він дрімає.

— Ось, бачиш, — сказав він нарешті, не піднімаючи повік. — Цьому важко повірити. Ти, звісно, маєш рацію, — з точки зору будь-якого глупака… А де проходить, — він ударив кістлявими кулаками по столу, — де проходить межа «ймовірного» і «неймовірного»? Мовчиш! Там, де її проводять дурні, що не вміють бачити далі від свого носа. Ти ладен був повірити, що камені підземного музею — це залишки культури атлантів. То чому ти не віриш, що атлант — останній атлант — указав місця цих знахідок? Ти не віриш у можливість воскресіння людини? Я також не вірю. Коли помру, ніяка сила не воскресить мене. І він не воскрес. Він помер уперше і востаннє на моїх руках, сімдесят років тому. І я поховав його там, де знайшов могилу його народ. Він устиг розповісти мало, він був дуже слабкий. Але він сказав достатньо, щоб люди нашої епохи могли відшукати затонулі міста Атлантиди… якби повірили в неймовірне…. Я повірив і знайшов усе те, що ти бачив у підземному музеї. Але я обстежив лише неглибокі місця в прибережній зоні островів. У мене не було ні грошей, ні засобів для глибоководних досліджень. А ті, хто мав гроші, не вірили. Лише одного разу мені вдалося схилити одного американця до проведення пошуків на великій глибині. Це було влітку 1914 року. Ми кілька місяців драгували дно в тому місці, де мало знаходитися велике місто атлантів. Але драги приносили лише вулканічний попіл і шматки пористої лави. Американець був розлючений. Він погрожував викинути мене за борт, а відтак висадив на пустельний риф у західній групі Азорських островів. Я провів там наодинці декілька тижнів, мало не помер з голоду. Та все ж глупак зробив мені величезну послугу. Там на цьому рифі, в піску лагуни, я знайшов мармурову руку дівчини — уламок чудової статуї, створеної геніальним скульптором Атлантиди. Ти бачив її. Я вже передчував, якого нищівного листа напишу цьому бовдурові після повернення. Але коли мені вдалося повернутися на Мадейру, в Європі йшла війна. Атлантида перестала цікавити навіть істориків…

Довго я не міг збагнути причин нашої невдачі. А потім збагнув. У мене збереглися шматки базальту, які підняла драга. Кілька років тому я переслав один з них у лабораторію до Кембріджа. Там визначили абсолютний вік породи. Він виявився рівним дванадцяти тисячам років. Розумієш?.. Занурення Атлантиди супроводжувалося величезними виверженнями. Це стверджував і Платон. Вочевидь, місто, яке ми шукали, було, подібно до Помпеїв[45], поховане під шарами вулканічного попелу й потоками лави…

Ді Рівера замовк. Сонце сіло. Над нашою головою заблискотіли перші зірки. Все свіжішим ставав вітер, голосніше шелестіло листя пальм.

— Ну, мені пора, — сказав старий, піднімаючись з-за столу. — Спасибі за вечерю. Я, далебі, захоплю залишки паштету і хліб. Мій старий воротар хворий. Треба б погодувати його…

Він квапливо загорнув залишки вечері в паперові серветки й порозпихав по кишенях.

— Як же все-таки з атлантом? — запитав я, коли ми виходили з кав’ярні. — Звідки він узявся на березі і… як ви зуміли порозумітися з ним?

— Це було нелегко, — відказав ді Рівера. — Ми випробували з десяток мов, перш ніж зрозуміли його. А коли зрозуміли, то стала в нагоді моя давньогрецька. Вона трохи схожа на одну з мов Атлантиди… І ще одне: атланти, вочевидь, володіли великим даром, якого позбавлені сучасні люди. Вони вміли читати думки і могли змусити розуміти їхні думки, виражені образами. Ймовірно, вони володіли мистецтвом передачі думок на відстань… Вони й ще багато в чому випередили нас.

— Ну, а сам атлант? — наполягав я. — Не випірнув же він з дна Атлантичного океану?

— Хіба я не сказав? — похопився старий. — Звісно, ні. Він навіть не підозрював про існування океану… Він… Але це довга історія. Вона не має прямого стосунку до Атлантиди. Я втомився, — він потер рукою чоло. — І паморочиться голова. Це від незвички… Вечеря була надто щедра… І вино… Слухай, мені нема кому передати мою таємницю. Вона може померти зі мною… Я не знаю вас, росіян. Утім, ні, знав одного, і, здається, він теж був непоганим хлопцем… Судячи з того, як люто лає вас усілякий набрід, ви… не такі, як усі. Можливо, відкрию вам, де шукати… Але не тепер… Прощавай.

Я схопив його за рукав.

— Але атлант?

— Розповім… Але пізніше… Або ні… Ось, візьми, — він витягнув з бічної кишені зім’ятий зошит. — Ти читаєш по-англійськи? Тут записано все про нього. Цього ніхто не знає. Але пам’ятай, що ти обіцяв…

Я простягнув руку.

— Початок не має значення й остання сторінка також, — пробурмотів він, вириваючи з зошита декілька аркушів. — Решта бери. Повернеш… перед від’їздом… Прощавай.

— Доне Антоніо, — сказав я, потискаючи його суху холодну руку, — якщо ви вірите мені, нам, вірите, що ніхто не заміриться на ваше право першовідкривача… На нашій шхуні є глибоководні трали і снаряд для взяття проб ґрунту. Я побалакаю з начальником експедиції, постараюся переконати його… Через тиждень-півтора ми закінчуємо ремонт і піднімаємо якір. Може, ви погодилися б плисти з нами і вказати місця глибоководних станцій?.. Даю вам слово…

Він гірко посміхнувся:

— Вам треба було кинути якір біля берегів Мадейри кількома роками раніше. Ти бачиш, що зі мною… Морська подорож уже не для мене… Втім, ми побалакаємо про це пізніше… Потім…

Він кивнув, поволі побрів уздовж набережної й незабаром зник у натовпі перехожих.

* * *

Я повернувся на шхуну перед світанком і отримав догану від начальника експедиції, який був стурбований моєю довгою відсутністю. Я розповів про відвідини музею в Порто-Альте і про знайомство з доном Антоніо ді Рівера. Відтак спустився в каюту і дістав зошит старого. Спочатку насилу розбирав дрібний бісерний почерк, але незабаром захопився й почав читати швидше. Коли була прочитана остання сторінка рукопису, сонце вже сяяло високо над обрієм. Я ще раз перечитав зошит і, схопивши кілька аркушів паперу, почав квапливо накидати переклад.

Наводжу його цілком.

ПЕРЕКЛАД РУКОПИСУ ДОНА АНТОНІО САЛЬВАТОРА ДІ РІВЕРА — ХРАНИТЕЛЯ ІСТОРИЧНОГО МУЗЕЮ В ПОРТО-АЛЬТЕ, СКЛАДЕНИЙ АВТОРОМ

…запропонував Жак. Ми обережно перенесли незнайомця в тінь, і Жак заходився робити йому штучне дихання.

— Дивно, — сказав він нарешті, опускаючи мляві руки незнайомця. — Судячи з усього, його викинуло на берег штормом, який бушував цілу сьогоднішню ніч. Але ставлю свою палітру проти коробки дитячих фарб, що він ковтнув не дуже багато води.

— Продовжуй свої маніпуляції, — порадив я, — він дихає рівніше, і я виразно чую поодинокі удари серця.

— Який атлет! — захоплювався Жак, піднімаючи й опускаючи руки незнайомця. — Подивися на його статуру. У нас в Академії був натурник-італієць, з якого ми малювали римських богів. Присягаюся всіма своїми картинами, вже написаними і тими, які напишу, поряд з ним той виглядав би замірком. Як ти гадаєш, скільки йому років? Коли б не ця сліпуча сивина, я сказав би, що він ненабагато старший від нас із тобою.

— Ні, він, звісно, значно старший, — заперечив я, — поглянь на його обличчя.

— Обличчя заснулого грецького бога, — сказав Жак. — Сплячий Аполлон. Я бачив цю статую торік у Афінах.

— Тс… він, здається, поворушився.

— Потри йому скроні, — скомандував Жак, масуючи широкі груди незнайомця.

Я відкинув зі скронь довге біле волосся і виявив легкий золотий обруч, що щільно облягав голову.

— Глянь-но, Жаку!

— Дивна прикраса. І такий самий візерунок, як на плащі. Значить, це був його плащ.

— Без сумніву.

— Може, це актор, якого хвилею змило з корабля під час спектаклю?

— Зараз дізнаємося. Він приходить до тями…

Незнайомець поворушився, його вії здригнулися. Дивно, цієї миті у мене потемніло в очах, і я побачив бездонну чорноту неба, усіяного незвично яскравими зірками. Серед зірок висіло кошлате сліпучо сяюче сонце. Я труснув головою, і все раптом потонуло в молочно-білому тумані. Мені здалося, що я провалююся в якусь безодню.

Все це тривало кілька миттєвостей. Коли я опанував себе й озирнувся, то помітив, що Жак розгублено тре своє чоло.

— Що з тобою? — пошепки запитав я у нього.

— Не знаю… Голова замакітрилась… Дивися, він опритомнів.

Очі незнайомця були спрямовані на нас із Жаком.

— Ми безмежно раді, що вам краще, добродію, — швидко сказав Жак, ввічливо піднімаючи капелюха.

Незнайомець прошепотів кілька слів, яких ми не зрозуміли.

Він спробував підвестися на лікті.

— Лежіть, лежіть, — застережливо підняв руку Жак. — Зараз ми дамо вам трохи вина… Трясця, на якій мові розмовляти з ним? Здається, він нічого не розуміє.

Жак підніс шийку пляшки до губ незнайомця. Той ледь помітно похитав головою.

— Пийте, добродію, це підкріпить вас, — сказав я по-англійськи і повторив цю фразу на п’яти чи шести європейських мовах.

Незнайомець вислухав мене уважно, але, певно, не зрозумів. Пити він відмовився. Відтак він сам промовив щось. Голос у нього був приємний і звучний, із м’яким бархатистим тембром.

— Що за мова, Антоніо? — шепнув Жак. — Присягаюся підрамником, ніколи не чув такої. У нього обличчя породистого європейця, а плете він чорт зна яку тарабарщину. Ти чув щось подібне?

Я зізнався, що не чув.

— А ще лінгвіст, — сказав ущипливо мій приятель.

Незнайомець уважно стежив за нами.

Відтак він зробив декілька рухів лівою рукою, і ми зрозуміли, що він просить допомогти йому піднятися. Ми підвели його і прихилили спиною до виступу скелі. Він подякував рухом повік і спрямував погляд у океан.

— Чи не збігати за лікарем? — тихо запитав Жак.

— Ти пробігаєш до вечора, — заперечив я. — Лікаря можна знайти лише у Фуншалі.

Незнайомець знову заговорив. Я уважно вслухався в його мову й нараз уловив знайомі слова.

Я відповів йому на старогрецькій, і він зрозумів мене. Слабка посмішка з’явилася на його обличчі.

— Нові люди Землі, вітаю вас, — поволі промовив він. — Я щасливий, що не все загинуло у вогні, який знищив мою бідну батьківщину.

— Де ж знаходилася ваша батьківщина?

— На дні цього моря.

— Що він каже? — торсав мене Жак, помітивши мій подив.

— Зачекай, — відмахнувся я. — Хто ж ви і звідки? — продовжував я, звертаючись до незнайомця.

— Мій народ називав себе атлантами. Людям, що населяють зараз Землю, знайоме це слово? Зберегли вони пам’ять про Атлантиду?

— У нас існує легенда, що на місці цього океану колись була країна з такою назвою.

— Легенда… — повторив незнайомець, і кутики його вуст сумно сіпнулися. — Слухай мене уважно, нова людино Землі, що не забула мову своїх предків. Мені треба чимало сказати тобі, а часу залишається мало… Я — атлант, і, хтозна, можливо, я останній син цього прадавнього народу безмежного Всесвіту. Наша рідна планета — Ассар. Вона обертається в системі двох блакитних сонць за сорок чотири лінії світлового променя від цього світила, — він указав на диск Сонця, що просвічував крізь хмари. — З десяти планет сім’ї Ассар лише на ній виникло життя. Мої предки ще у незапам’ятні часи відкрили джерела енергії неймовірної потужності. Вони відвідали найближчі світи, відтак почали здійснювати більш далекі подорожі. Близько п’ятнадцяти тисяч земних років тому зоряні кораблі атлантів досягли Землі. Умови життя тут були майже такі самі, як на Ассар. Тут жили розумні істоти, які були схожі на атлантів, але ще стояли на незмірно нижчому рівні розвитку і культури. Прибульців було мало, людей Землі багато. Виникали конфлікти, марно лилася кров. Трьохтисячолітня історія Атлантиди — це історія нескінченних кровопролить і воєн. Поступово атланти створили величезну державу, могутність і вплив якої все зростали. Прибульці поріднилися з багатьма племенами, що населяли Землю. Виникла нова раса вродливих і сильних людей, які на згадку про далеких предків також називали себе атлантами.

Проте в нашій багатій і могутній державі люди не були рівні між собою. Критеріїв нерівності було багато, і одним з найважливіших була нерівність знань. Вона зберігалася з моменту висадки перших атлантів на Землі. Згодом усією повнотою знань володіли лише небагато прямих нащадків атлантів, що прилетіли з Ассар. У їх руках були джерела енергії, знання минулого й доля майбутнього. Цих атлантів називали богами, тобто всесильними, а їх найближчих помічників — жерцями. З плином сторіч знання богів і жерців атлантів стали цілком недоступні й незрозумілі не лише іншим народам Землі, але й народу Атлантиди. Вміння застосовувати ці знання розцінювалося як надприродна здатність творити дива.

Я був народжений у цю пізню епоху в роду жерця й прилучений до всієї повноти знань. Треба тобі сказати, що зв’язок з рідною планетою Ассар атланти втратили. До Землі долетіло всього кілька кораблів Великої зоряної експедиції. Повернутися вони не могли. Запаси енергії закінчувалися. А на Землі не виявилося речовин, здатних виділяти енергію, необхідну для зоряних перельотів. Зв’язок за допомогою променистої енергії також не вдалося встановити. Ассар надто далека від Землі. Проте з покоління в покоління в родах богів і жерців передавалися перекази про далеку невідому вітчизну. Ночами багато приладів нагірних обсерваторій були звернені в ту частину неба в сузір’ї Діви, де ледь іскрилася блакитна зірка — подвійне сонце світу Ассар. Як найбільші скарби зберігалися в підземних тайниках величезні зоряні кораблі, на яких атланти досягли Землі. Палаючі серця цих кораблів були мертві вже три тисячоліття… Але пошуки джерел енергії не припинялися. І нарешті речовини, здатні дати потрібну енергію, були знайдені під льодами великого південного континенту. Було вирішено послати експедицію на Ассар. Із трьох зоряних кораблів, що збереглися в підземних сховищах, лише один ще був придатний для міжзоряного перельоту. Побудувати нові ми не могли. Обмежуючи число людей, що долучалися до повного знання, ми не лише не йшли вперед дорогою розвитку, але поступово втрачали й те, чим володіли у минулому. Це була фатальна помилка… Але ті, хто розумів її, не в змозі були нічого змінити.

В числі небагатьох я був вибраний для участі в експедиції на Ассар. Ми знали, що розлучаємося з близькими назавжди. Наш зоряний корабель мав розвинути швидкість, набагато більшу від швидкості світлового променя. Час для нас мав потекти повільніше, ніж на Землі. Поки ми вимірюватимемо його роками, на Землі минуть тисячоліття. Для наших близьких ми вмирали, щоб народитися в нових, нескінченно далеких часах.

Відліт нашого корабля був великою подією для Атлантиди. Всі учасники зоряної експедиції були зведені Вищою Радою в ранг богів. Народові було сповіщено, що боги, які колись спустилися з небес на Землю, знову повертаються у свої надхмарні чертоги…

Сотні тисяч людей зібралися, щоб провести нас. Прийшли не лише народи Атлантиди, але й посланці багатьох інших племен Землі. Всі вони в благоговійному страху впали ниць, коли наш зоряний корабель, установлений на високій кам’яній башті на околиці Західної пустелі, здригнувся, повис на сліпучому вогненному промені і, залишаючи за собою світний димний слід, зник у безмежному просторі неба.

Перший місяць польоту, поки швидкість корабля ще не досягла межі, ми підтримували за допомогою променистої енергії зв’язок із Головною обсерваторією столиці. Ми знали, що на півночі Атлантиди готується ще одна важлива подія. Далеку північ нашої країни покривав лід. Могутній крижаний покрив тягнувся на величезні відстані на захід і на схід, займаючи площу в багато разів більшу, ніж уся Атлантида. З нього часто віяли холодні урагани, від яких гинули наші сади й посіви. Було вирішено знищити льоди за допомогою тієї ж енергії, яка несла вперед наш зоряний корабель. Щоправда, деякі жерці заперечували проти цього проекту, побоюючись, що звільнена енергія може не лише розтопити льоди, але й розбудити сили, дрімаючі в надрах планети. Вони боялися виникнення землетрусів, народження вулканів, повеней, загибелі міст… І вони не помилилися…

Остання звістка, яку ми прийняли по каналу променистої енергії на нашому зоряному кораблі, була трагічною… Тільки-но встигли спалахнути на далекій півночі потужні енергетичні розряди, як усю Атлантиду стрясли спазми небувалих землетрусів. У горах прокинулися давно згаслі вулкани, поряд з ними виникали нові, річки розплавленої лави потекли в рівнини до зруйнованих міст. «Море затоплює південно-східну провінцію» — це була остання звістка, що долетіла до нас із гинучої батьківщини. Відтак зв’язок урвався. Ми зрозуміли, що Головна обсерваторія Атлантиди зруйнована…

Незнайомець замовк, голова його безсило впала на груди.

— Що він розповідав тобі? — шарпав мене за рукав Жак.

— Мовчи, мовчи… Він знову приходить до тями.

Незнайомець поволі підвів повіки. Погляд його слизнув навколо і знову прикипів до океану.

— Сили вичерпуються, — прошепотів він. — Залишаються хвилини… Слухайте мене, нові люди Землі. Постарайтеся зрозуміти й запам’ятати мої слова… Я не знаю, яких висот досягло ваше знання. Але якщо науки атлантів загинули разом з ними і ви починали все заново, пам’ятайте: у довкіллі, в найпростіших речах прихована енергія неймовірної потужності. Якщо необережно звільнити її, вас чекає доля атлантів. Будьте мудрі…

Голос його здригнувся й урвався.

— Чим ми можемо допомогти вам? — запитав я, відкидаючи волосся, що впало на його обличчя.

— Нічим… Я приречений… Мої супутники загинули в дорозі, й я поховав їх у Космосі. Лише я досяг Землі. Я хотів за всяку ціну ще раз побачити батьківщину. Не знав… що від неї залишилася лише… легенда.

— Ваша батьківщина — вся Земля. Вона перед вами.

— Спасибі тобі, нова людино Землі. Далебі, ти маєш рацію… І з цією думкою легше вмирати. Нічого немає страшнішого від самотності. Останньою я поховав Анар — мою вірну подругу, вічно юну супутницю…

У мене на язику весь час крутилося одне питання. Щойно він замовк, я поквапився задати його:

— Вам і вашим друзям удалося досягти планети Ассар?

Посмішка, сповнена невимовної гіркоти, слизнула по його губах.

— На жаль, краще б нам не вдалося це. Ассар мертва. Мертві піски заносять там руїни мертвих міст. Мертві моря, в яких зникло життя, і навіть повітря наповнене убивчим випромінюванням. Ми не знали… І ми поплатилися… Нашим предкам, які населяли мертву планету, в якусь страшну мить не вистачило мудрості… Вони винищили один одного і саме життя у безглуздій лютій боротьбі. Коли ми зрозуміли — ми відразу ж покинули Ассар, але були вже приречені. Я гину останнім, але я безмірно щасливий, що перед кінцем свого довгого шляху побачив нове покоління нових людей… В ім’я життя, прекраснішого за яке немає нічого у Всесвіті, будьте мудрі!

Його голос звучав усе тихіше; дихання уривалося.

— Що він каже? — шепотів мені над вухом Жак.

— Тихше, він помирає…

— Але хіба ми не можемо нічого вдіяти?

— Нічого…

Губи незнайомця заворушилися, але голосу вже майже не було чути. Я схилився до самого його обличчя, намагаючись зрозуміти останні слова.

— …Нова людино, обіцяй мені розповісти людям… про загиблу країну… Знайди камені її міст… Вони не могли… зникнути безслідно… Хай легенда стане істиною…

— Обіцяю, — сказав я.

— І ще… Цієї ночі… зоряний корабель… зазнав аварії… при посадці… Він… на дні океану… Я покинув його, коли він тонув… Хвилі викинули мене на цей берег… Я радий… зустрів вас… Віддай моє тіло… океану… Хай покоїться… там… де всі…

Останніх слів я вже не розібрав.

Я став навколішки біля нього, хотів сотворити молитву і… зрозумів, що вона не потрібна. Я відчував, що щоки мої мокрі від сліз, і не соромився цього…

Вмираючий ворухнувся. Голос його знову віднайшов силу:

— Люди нової Землі, де ви? Я не бачу вас… Простягніть мені ваші руки… Ось так… Відходжу… Прощавайте…

Цієї миті трапилося щось незбагненне. Немов електричні іскри пронизали моє тіло й плетениці дивовижних образів і картин замигтіли перед очима, мов у стрімко розкрученому калейдоскопі. Величезні сонячні міста, будинки-палаци з білого мармуру в мереживі ажурних колон, арок і орнаментів, високі башти, схожі на зрізані піраміди. Сині хвилі плюскають у білі мармурові східці й гойдають стрункі тіла небачених легких кораблів. Натовпи високих м’язистих чоловіків і прекрасних золотоволосих жінок у святковому пурпуровому вбранні спускаються широкими білоколонними сходами. В похмурих підземеллях біля дивовижних машин поволі пересуваються суворі сиві люди з пронизливими владними очима… Довгий загострений циліндр націлений у синяву неба… Море людських голів… Усі погляди спрямовані кудись у одну точку. Спалах сліпучого полум’я — і пливе на недосяжній глибині схожа на гігантську карту країна, стиснута рамою блакитних морів. На ній темні плями міст і нитки доріг, зелень полів і снігові шапки високих гір… І ось уже змінила все чорнота зоряного неба, здригаються світні індикатори незліченних приладів… два ряди дверей у довгому світлому коридорі… Маленька кімната з чорним прямокутником вікна. За вікном ніч і неправдоподібно яскраві зірки. Юне жіноче обличчя схиляється зовсім близько. Ніжні губи розкриваються і щось шепочуть… Яке воно прекрасне, це видиво!.. І знову мчать плетениці картин, що змінюють одна одну в запаморочливій водоверті… Багряна зоря освітлює потворні руїни. Нескінченна пустеля навколо. Піщані вихори заносять висохлі ліси мертвих дерев. Величезними вирвами спотворена поверхня планети, залита блакитнуватим світлом двох сонць, що не заходять. Скорботні постаті в темних плащах одна за одною ховаються в циліндричному корпусі зорельота. Засуваються важкі двері, і знову чорнота неба й зірки.

Вони починають рухатися, рухаються все швидше, перетворюються на виблискуючі промені блакитного полум’я, очі ломить від їх нестерпного блиску, а вони горять усе ясніше, все яскравіше. Чиєсь обличчя з’являється в цьому морі світла. Воно наближається… Я впізнаю її… Це вона…

І раптом усе відразу зникає. Я розплющую очі. Скелі громадяться над вузькою крайкою берега. Ліниво плюскотять зеленкуваті хвилі. Незнайомець здається сплячим. Я обережно опускаю на пісок його руку. Вона холодна мов мармур. Це рука мерця.

Я дивлюся на Жака. Він сидить нерухомо. Його очі широко розплющені. Я обережно торкаюся його плеча. Він обертається.

— Ти бачив? — питаю я.

Він мовчки киває.

— А зрозумів?

— Звісно. Це було його життя…

* * *

На цьому уривається рукопис дона Антоніо Сальватора ді Рівера, якому довелося зустріти і провести в останню путь останню людину Атлантиди…

Через декілька днів ми разом з начальником експедиції квапливо крокували по тінистій набережній Порто-Альте. Наша шхуна вже стояла, готова до відплиття.

Важкі двері музею виявилися замкнутими. Я постукав, але ніхто не відгукнувся. Ми почали барабанити щосили. На стукіт звідкись із глибини парку виліз згорблений сивий дідок у в’язаному ковпаку, старій вельветовій куртці й потертих шкіряних штанях. Його жовте обличчя, все пооране мережею зморшок, було схоже на печене яблуко.

— Зачинено, — прошепелявив він беззубим ротом і обернувся, щоб піти.

— Нам необхідно бачити дона Антоніо. Де він?

Старий раптом схлипнув.

— Немає його. Помер… Учора поховали…

Сльози потекли по його зморшкуватих щоках, і він почав утирати їх рукавами вельветової куртки.

— Як же так? — розгублено сказав я.

— Вечеряв з якимсь туристом. Повернувся пізно… Вночі стало зле. До вечора помер… Старий був… Старий… Упокій, Господи, його неспокійну душу…

Ми перезирнулися.

— Як же тепер бути? — спитав начальник. — Виходить, запізнилися… Бідолаха…

— А ви тутешній воротар? — звернувся я до старого.

— Так, сеньйоре.

— Ви не дозволили б нам заглянути в музей?

Старий похитав головою.

— Дон Рікардо, суддя, не велів нікого пускати. Музей закритий з минулого року. Дон Антоніо відчиняв його сам, без дозволу. Він нікого не боявся. А я боюся.

— Нам ненадовго. Ми хотіли подивитися лише підземну залу.

Старий махнув рукою.

— На жаль, сеньйоре, зовсім неможливо. Це підвали монастиря, який знаходиться за музеєм. Ігумен, як дізнався про смерть дона Антоніо, відразу звелів віддати ключі від підвалів і бібліотеки. Ченці вже й двері з холу замурували. Я казав дону Рікардо — судді. Він лише руками замахав. Ігумена тут усі бояться… Капосний чоловік, хоча й священик.

— А як же колекції підземної зали, бібліотека?

— Тепер не віддадуть… Ігумен казав, ця колекція єретична… Казав, дон Антоніо багато років орендну плату за підвал не платив… Бібліотеку й колекцію він, мовляв, бере замість орендної плати.

— Діла! — сказав начальник. — Які будуть пропозиції?

— Це ж скандал! — обурився я. — Колекція має всесвітню цінність. Як же посмів цей чернець…

— Легше на поворотах, — перервав начальник. — Тут Португалія, а в Фуншалі, між іншим, стоять американські підводні човни… Ти хочеш, щоб нас звинуватили у втручанні у внутрішні справи держави?

— Але колекція унікальна! Якщо її знищать…

— Не знищать. Попи чудово знають їй ціну. Тому вони й поспішали. Вони сховають її якнайдалі, як заховали багато всього, що свідчить проти них.

— Але цього не можна допустити. Треба звернутися до ЮНЕСКО[48], в Організацію Об’єднаних Націй…

— А до Папи римського не хочеш звернутися? — примружився начальник. — Хто стане займатися долею колекції провінційного музею! Де докази її унікальності? Розповідь старого?.. Його рукопис?.. То цього мало. Не забувай, його ще за життя оголосили божевільним… Атлантида, якщо вона справді існувала, рано чи пізно буде знайдена… Звісно, вся ця історія сповільнить пошуки. Але це не перше й не останнє зло, спричинене церквою…

Старий сторож уважно прислухався до нашої розмови, мабуть, намагаючись зрозуміти, про що ми сперечаємося. Коли ми замовкли, він нерішуче запитав:

— Сеньйори здалеку? Я вперше чую таку мову.

— Ми з Радянського Союзу.

— О, — сказав старий. — О, — повторив він, похитуючи сивою головою. — Якщо сеньйори захочуть подивитися головні зали, я, далебі, відчиню їх для сеньйорів…

Але ми подякували й відмовилися.

Перед відходом я простягнув старому декілька монет. Він не захотів прийняти їх.

— Візьміть, — попросив я. — Купите квітів на могилу дона Антоніо.

— Спасибі, — сказав старий, і його очі знову наповнилися сльозами. — Спасибі, сеньйори.

І він обережно потиснув тремтячими руками мою руку.

— Як же тепер з глибоководними станціями. — запитав я, коли ми під’їжджали до Фуншалю.

— Спробуємо все-таки, — пробурчав начальник без особливого ентузіазму.

Ми взяли з десяток глибоководних станцій у місцях, не передбачених програмою досліджень. На поверхню були підняті лише шматки пористої базальтової лави.

У Москві з’ясувалося, що вік лави справді вимірюється декількома тисячоліттями.

Я хотів долучити до звіту історію дивовижного музею в Порто-Альте і зміст рукопису дона Антоніо ді Рівера. Проте начальник скипів і наговорив мені купу неприємних речей.

— Міркувати треба, — сказав він. — Звіт друкуватиметься у працях інституту…

Побачивши моє засмучене обличчя, він трохи злагіднів:

— Якщо у тебе така сверблячка, напиши про це науково-фантастичне оповідання. Смерть дона Антоніо звільнила тебе від обіцянки…

Я так і вчинив.

1960

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Охотники за динозаврами: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Недра, 1991. — 352 с.

НІЧ БІЛЯ МАЗАРА

— Хочете знати, чому в тридцять п’ять років я — сивий? Добре, розповім. Я посивів за одну ніч, проведену біля стародавнього мазара[49] в безлюдній гірській долині. Трапилося це так.

Перед самою війною мені довелося проводити геологічну зйомку в басейні річки Кафандар у східному Каратегині. Вам не випадало бувати там? Це найбільш дикий і найменш досліджений район Таджикистану. Царство пустельних гір — край голих похмурих хребтів і безлюдних долин. У величному безгомінні лежать там на величезних висотах блакитнуваті язики льодовиків. Кілометрові урвища здіймаються над нескінченними сірими шлейфами осипів і морен[50]. Смугами снігів облямовані чорні скелі. Лише низькоросла арча[51] ліпиться подекуди по вапнякових карнизах і простягає з розколин вузлуваті скорчені стовбури. Люди ще не заселили пустельні долини. Влітку вівчарі приганяють туди стада, зрідка забредуть мисливці, але ні чабани, ні мисливці не піднімаються у верхів’я гірських річок — до льодовиків. Людей лякає мертве безгоміння верховин. Дивні легенди про пустельні гори впівголосу розповідають старі люди по кишлаках[52] довгими зимовими вечорами.

Верхів’я Кафандару славляться своєю недоступністю. Глибокий каньйон у середній течії річки, немов прорізаний гострим ножем у двокілометровій товщі сірих вапняків, цілковито непрохідний. Кажуть, що в ньому є стометрові водоспади, але їх ніхто не бачив. По каньйону можна пробратися лише на декілька сотень метрів від гирла; далі скажена річка заповнює весь коридор каньйону. Я намагався проникнути в нього восени при малій воді. Чіпляючись руками й ногами за виступи скель, занурюючись місцями по груди в крижану воду, тисячу разів ризикуючи зірватися й бути підхопленим стрімким потоком, ми з одним із робітників змогли заглибитися в каньйон усього метрів на триста. Крізь оглушливий шум води з-за скруту часом доносився важкий гуркіт, подібний до гулу землетрусу. Можливо, це гримів один з легендарних водоспадів Кафандару. Дістатися до нього нам не вдалося. Промоклі і змерзлі, з подряпаними руками й обламаними нігтями, ми змушені були повернутися.

Проникнути у верхів’я Кафандару можна лише кружним шляхом, піднявшись по одній з приток і переваливши хребет. Від когось я чув, що туди веде стара покинута стежка.

Щоб не тягнути весь караван по важкій і маловідомій дорозі, я вирішив залишити його в середній течії річки біля стоянки вівчарів. Табір нашої партії знаходився тут уже з тиждень. Своєрідною оазою здавався цей куточок Кафандарської долини серед безрадісного одноманіття навколишніх хребтів.

Строкатий килим альпійських лук покривав хвилясті уступи схилів. Біля наших наметів по широкому дну долини швидко текли зеленкувато-блакитні води Кафандару, що розбивалися на десятки дрібних проток. Між протоками зеленіли лужки. Кілометрах у трьох вище за течією гігантською тріщиною чорніло устя каньйону.

На високогірних пасовищах, що оточували табір, паслися отари баранів і кіз, пригнані на літо з випалених сонцем рівнин Західного Таджикистану. Досвідчені чабани з величезними лютими вівчарками охороняли стада.

Коли сонце ховалося за мармуровим гребенем хребта Хозер-Меч, у згущуваній сутіні привітно блимали вогники багать. Легкий вітер ніс назустріч запах диму і смаженого м’яса. Багато хороших вечорів провели ми на цій стоянці, відпочиваючи біля веселого багаття після довгих і важких маршрутів.

Потріскуючи, горіла смоляниста арча; дим, гіркий, пахнучий хвоєю, густими білими клубами піднімався до чорного неба. Спалахи полум’я осявали обличчя, обпалені сонцем і високогірними вітрами. Лежачи на повстинах навколо багаття, ми пили кок-чай[53], балакали, сперечалися, а іноді співали або читали вірші. Було дуже хороше і якось по-домашньому затишно. Години, проведені біля вогню, винагороджували за денну спеку і спрагу, за втому, що валила з ніг після лазіння по осипах і скелях. У ці години ми забували про вимушене купання в крижаному гірському потоці, про коня, що оступився на небезпечній стежці, про лавину, яка мало не потягнула у прірву, і ще про багато й багато неприємностей, якими таке багате бродяче життя геолога. По наметах розходилися, коли починало згасати вогнище. Траплялося, що за «вечірнім столом» хтось засинав, не докінчивши фрази: «нече?му» насилу будили і змушували напівсонного залізти у спальний мішок.

Іноді табір відвідували наші сусіди — вівчарі. Для гостей готувався жирний плов, а відтак кок-чай у великому емальованому відрі, міцний, мов настоянка махорки, і темний, наче чорнило. Вівчарі майже не говорили по-російськи, а з нас ніхто як слід не розумів діалекту каратегинських таджиків. Розмова з гостями зазвичай зводилася до вигуків, ударів по плечу і виразних жестів, що супроводилися безперервним реготом.

У одного з чабанів, що трохи знав російську мову, мені все ж удалося розпитати подробиці шляху до верхів’їв Кафандару. Я хотів узяти туди з собою експедиційного робітника і запросити провідником когось із вівчарів. Проте вівчарі не погодилися супроводжувати мене до верхів’їв. Спочатку я не зрозумів причини відмови; подумав, що вони бояться залишити стада, побоюючись нападу барсів.

Незабаром виявилось, що й експедиційні робітники, які працювали зі мною не перший рік, намагаються всіляко ухилитися від цього походу. Старший робітник — татарин Іван, якого я спочатку вибрав своїм супутником, несподівано захворів ревматизмом, чого з ним раніше не траплялося. Вирішивши, що Іван просто втомився за останні дні — на його частку випадало особливо багато всіляких справ, — я оголосив, що зі мною їде Петро. Здоровенний життєрадісний веселун Петро зажурився після цієї розмови. Наступного ранку він став скаржитися на малярію.

Я почав підозрювати лихе. Ясно було, що не труднощі шляху примушують робітників ухилятися від походу. Але тоді що ж?.. Подумавши, я вирішив звернутися за роз’ясненнями до кухаря Шоди, немолодого таджика, який уже четвертий сезон незмінно завідував кухнею в моїх партіях. У нього були дружина, діти, будиночок у Душанбе, але природжена пристрасть до бурлакування примушувала його щоліта змінювати затишну мазанку з прохолодним хаузом[54] і тінистим виноградником на намет і вогнище геологічного табору. Шоди знав Середню Азію від Паміру до пісків Бетпак-Дали й від льодовиків Хан-Тенгрі до Каспію. По-східному хитрий, спокійний і проникливий, він умів домовитися зі всіма і був незамінним посередником при різноманітних операціях з мешканцями гірських кишлаків та оаз.

Щоб переговорити з Шоди наодинці, я в день перед від’їздом повернувся з маршруту раніше, ніж зазвичай.

Шоди сидів навпочіпки біля дошки, що служила кухонним столом, і рубав баранину. Навпроти Шоди на повстині сидів, схрестивши по-східному ноги, старий чабан у ватяному халаті, що пістрявів безліччю різноколірних латок, і у величезній синій чалмі. Очі старого були заплющені. Він тихо похитував головою.

Зачувши мої кроки, Шоди озирнувся.

— А, начальнику, робота кінчав?.. Давай швидше чай пити, дуже хороший перепічка є, — швидко заговорив він, продовжуючи своє заняття.

Старий вівчар розплющив єдине око — на другому у нього виявилося більмо — і, торкнувшись долонями рудувато-сивої бороди, протяжно сказав:

— Салам алейкум[55], начальнику!

— Алейкум салам, ата[56], — відповів я, стягуючи з плечей важкий рюкзак і відстібаючи польову сумку й револьвер.

— Добре, начальнику? — напівзапитливо мовив гість, зробивши широкий жест зморшкуватою коричневою рукою і проникливо дивлячись на мене своїм єдиним оком.

— Добре, дуже добре, якши[57], — в тон йому відповів я, витягуючи з рюкзака зразки мінералів.

— Добре? — ще раз запитав старий, указуючи на принесені камені й обережно торкаючись одного з них скорченим пальцем.

— Дуже добре, ата.

Вичерпавши, таким чином, усі доступні нам теми, ми замовкли. Шоди приніс чай і перепічки. Під час чаювання я почав розмову, що цікавила мене.

— Шоди, — сказав я, — приготуй, будь ласка, продуктів днів на три для двох чоловік. Завтра поїдемо нагору, ген туди, — і я вказав на гребінь Хозер-Мечського хребта.

— Кафандар? — запитав Шоди, не дивлячись на мене, і я помітив, що старий вівчар при цьому слові стрепенувся і розплющив око.

— Так, Кафандар. Налий мені ще чаю. Разом із продуктами не забудь приготувати ячменю, ми візьмемо коня.

— Дуже важкий дорога, начальнику, — байдуже відзначив Шоди, подаючи чай.

— Нічого, Шоди! Ми з тобою пройдемо. Й не по таких місцях лазили. Пам’ятаєш Рушан?

Шоди швидко поглянув на мене, і мені здалося, що я прочитав у його очах страх.

— Яка людина піде з тобою Кафандар? — запитав він.

— Ти.

Шоди якийсь час зосереджено мішав у казані, де кипів баранячий жир, відтак заговорив про щось із вівчарем. При слові «Кафандар» старий чабан співчутливо клацнув язиком і, похитавши головою, подивився на мене.

Я мовчки спостерігав за ними.

— Дуже кепське місце, — сказав, нарешті, із зітханням Шоди, ні до кого не звертаючись.

— Де кепське місце? — поцікавився я.

— Кафандар.

— Чому, Шоди?

— Я не знаю… Пішла людина — пропала людина. Дуже кепське місце.

— Що ж там — вовки, барси чи басмачі[58]?

— Не знаю, — і він додав пошепки: — Такий кепське місце, говорити зовсім не можна.

— Дурниці, — сказав я. — Все це дурниці, Шоди. Це, либонь, жінки в кишлаках вигадали.

Шоди дуже серйозно подивився на мене.

— Це старі люди кажуть, — відповів він, роблячи наголос на слові «старі», і відвернувся.

— А що кажуть? Я нічого не знаю. Поясни, будь ласка.

Шоди мовчав.

— Чому не відповідаєш? Раз я збираюся туди їхати, я мушу знати. Якщо там справді щось небезпечне, ми попросимо допомоги у прикордонників. Ну, кажи, кажи…

Шоди продовжував мовчати. Я відчував, що він вагається.

Старий із цікавістю стежив за нами. Я вже приготувався утретє повторити своє питання, коли нараз Шоди заговорив. Він говорив з удаваною байдужістю, не обертаючись і продовжуючи помішувати в казані, але в його голосі чулося незвичайне хвилювання.

— Там дуже маленька людина є, дуже багато маленька людина. Дуже погана людина. «Сніговий шайтан[59]» називається. У земля живе глибоко. Вночі бігає, їсти шукає. Киїк[60] знайшов — собі тягнув; барс знайшов — собі тягнув; росіянин, таджик, узбек — усіх собі тягнув. У земля тягнув. Потім їв. Уночі маленька людина кричала голосно, дуже страшно кричала. Я чув один раз. Ось так кричала, — і Шоди, склавши по-особливому губи, тихо видав глухий, завиваючий звук — чи то стогін, чи то гарчання.

Гучний крик змусив його замовкнути. Старий чабан, схопившись із повстини, несамовито загорлав щось, бризкаючи слиною й люто витріщаючи своє єдине око. Халат гостя від різких рухів почав підозріло потріскувати. У пронизливих вигуках старого упереміж із російськими й таджицькими прокльонами найчастіше повторювалося слово «Кафандар». Шоди, сидячи навпочіпки біля багаття, уважно дивився на шаленіючого вівчаря і не робив анінайменшої спроби зупинити його. Старий продовжував клясти. Нараз Шоди також схопився й почав кричати і жестикулювати, злісно поводячи очима.

Я вже не розрізняв окремих слів. Не припиняючи ні на секунду кричати і не слухаючи один одного, вони по черзі указували на мене, на коней, що паслися неподалік, на небо; старий бив себе в груди і наступав на Шоди. Я спробував зупинити їх, але це не справило жодного впливу. Тоді я вирішив почекати, поки вони втомляться й замовкнуть.

Старий вівчар видихався першим. Він замовк і, витираючи полою халата піт, що струмував по обличчю, кілька секунд злісно дивився на нашого кухаря, відтак знову відкрив рота, але судомно закашлявся і, бурмочучи прокльони у проміжках між нападами кашлю, зашкандибав від табору, спираючись на свою величезну сукувату палицю. Шоди рушив було за ним, продовжуючи кричати й махати руками, але потім плюнув і повернувся до вогнища.

— Що з ним, Шоди? — запитав я, бачачи, що до кухаря вже повернувся його звичний спокій.

— Зовсім дурний чоловік, — відказав Шоди. — Старий, а зовсім дурний. Зовсім не знає, що каже.

— Чому він розсердився?

Шоди обернувся й уважно подивився на мене.

— Закон є у старих людей у горах. Не можна говорити чужа людина про «сніговий шайтан». Чужа людина піде шукати «сніговий шайтан». Зовсім кепсько буде. «Шайтан» дуже ображайся. Чужа людина їсти буде, потім кишлак піде, баран їсти буде, цап їсти буде, всіх їсти буде, — навіщо про нього говорив.

— А, значить, ти порушив закон, розповівши мені про це?

— Я гадав, старий не розумій…

— Дурниці все це, Шоди, — сказав я рішуче. — Це ваші мулли[61] вигадали. Адже, либонь, ніхто ніколи не бачив цих «снігових шайтанів».

— Яка людина бачила, та зовсім пропала, ніколи додому не приходила, — резонно відповів Шоди.

— Тим більше дурниці, — повторив я.

— Я не знаю. Стара людина каже — є «сніговий шайтан». Я не бачив. Один раз чув, як кричав «сніговий шайтан», чув, як кінь собі тягнув. Памір було — Бель-Дара… Пам’ятаєш?..

Я з подивом поглянув на Шоди. Він замовк, задоволений враженням, яке справили його слова.

Бель-Дара!.. Це було кілька років тому. Так, я пам’ятав її добре… Працюючи там, я одного разу не встиг до темряви повернутися в табір і заночував у печері в горах. Тієї пам’ятної ночі табір стояв на Бель-Даринському льодовику. Вночі мене розбудили постріли, що долинули з боку табору. Я вирішив, що на моїх товаришів напали басмачі, і, хоча ледве почало світати, з великими осторогами, дуже стривожений спустився до табору.

Дівчина-колектор[62], Шоди і ще один робітник, страшенно перелякані, зустріли мене так, наче я був приходнем з того світу. Шоди не хотів вірити, що я повернувся живий. Стріляли вони, щоб відігнати від табору зграю якихось звірів, котрі зникли зі світанком. Що це були за тварини, вони в темряві не розгледіли. На жаль, мої товариші відбулися не лише переляком. Із п’яти коней, що знаходилися в таборі, двоє безслідно зникли, а двох покусали нічні хижаки. Вцілілі коні були такі налякані, що їх удалося спіймати лише до вечора.

Незважаючи на втому після цілого дня метушні, Шоди і другий робітник благали мене піти з ущелини до настання темряви. Я все ще сподівався знайти зниклих коней і дізнатися, що за звірі проникли вночі до нашого табору. Проте довелося поступитися. Ще завидна ми спустилися до гирла Бель-Дари. Але навіть там, кілометрах у двадцяти від попередньої стоянки, Шоди і другий робітник не почували себе в безпеці. Вони прив’язали коней біля самих наметів, усю ніч не спали й палили величезне вогнище. Роботи в цій частині району були закінчені, і вранці ми пішли далі, в долину іншої річки.

Шоди й робітник запевняли, що не знають, які звірі напали на табір. Шоди охоче погодився з припущенням, що це були вовки. Проте колектор Женя, страшенно перелякана пригодою на Бель-Дарі, стверджувала, що звуки, які вона чула, не були схожі на вовче завивання. Рани на конях, здавалося, були нанесені зубами якихось дрібних хижаків. Що це були за хижаки?.. Чому Шоди, який знав, що я озброєний, визнав мене загиблим, коли я не повернувся до опівночі? Йому було добре відомо, що влітку гірські вовки не небезпечні. Все це виглядало дивно й загадково, але загадок у роботі геолога зустрічається багато, і події на Бель-Дарі вже почали заступатися новими переживаннями, аж раптом, без будь-якої видимої причини, здохли коні, покусані невідомими хижаками. Мені здалося, що робітників не здивувала загибель коней. Пізніше я дізнався, що Шоди ще на Бель-Дарі сказав:

— Бідний конячки скоро помирав будуть…

Я не сумнівався, що Шоди знає більше, ніж каже. Недаремно після ночівлі на Бель-Дарі він квапив мене з придбанням нових коней.

— Два кінь пропав, два новий купувати треба, — наполегливо повторював він на кожному привалі.

Я не звертав уваги на його поради, розраховуючи обійтися трьома кіньми. Наближалася осінь, а з нею й кінець робіт. Покусані коні, здавалося, видужали — їх вигляд не вселяв побоювань. Здохли вони цілком несподівано. Довелося припинити роботу й їхати за новими кіньми. Ми поїхали удвох із Шоди. Дорогою я кілька разів намагався заговорити з ним про загадкову загибель коней і пов’язати її з подією на Бель-Дарі. Але Шоди мов води в рот набрав — від нього не можна було добитися жодного слова.

— Дурний кінь поганий трава їв, — байдуже процідив він крізь зуби у відповідь на всі мої міркування.

— А чому третій кінь здоровий?

Шоди мовчав.

У кишлаку, який був метою нашої поїздки, я подався в сільраду засвідчити акти на загиблих коней. Я не сумнівався, що із засвідченням актів будуть труднощі; при надто загадкових обставинах зазнали ми наших втрат. Коли я розповів секретареві сільради, жвавому молодому таджикові, що досить добре говорив по-російськи, навіщо я прийшов, він раптом став дуже серйозним і детально переклав мою розповідь таджикам, що знаходилися в сільраді. Ті уважно вислухали його, з цікавістю і переляком поглядаючи на мене і співчутливо хитаючи головами. Акти були засвідчені без зволікань. Я спробував дізнатися, що думає секретар про загибель коней, але він раптом перестав розуміти мене і зайнявся своїми паперами. Довелося піти.

Роки зо два бель-даринська історія залишалася для мене щонайповнішою загадкою, поки розмова з одним зі старих памірських працівників геологом Клунниковим не пролила на неї деяке світло. Втім, після цієї розмови події на Бель-Дарі набули забарвлення майже фантастичного.

Клунников, виявляється, вже чув про подібні історії від старих таджиків. Старі стверджують, ніби поблизу льодовиків живуть маленькі волохаті істоти, схожі на людей. Ці істоти живуть у землі й лише ночами виходять на поверхню. Вони дуже злі і вбивають кожного, хто потривожить їх. Таджики ніколи не заходять у ті місця, де можуть опинитися ці таємничі істоти, і воліють не розповідати про них, побоюючись накликати на себе їх гнів. «Сніговими шайтанами» називають їх на Памірі й у Південному Тянь-Шані. «Снігові шайтани», напавши на людину, нібито можуть зачарувати її й звести з розуму, а відтак замучити й пожерти. Вони пожирають корів, баранів і навіть диких звірів, що забрідають у їх володіння.

Самому Клунникову не випадало стикатися з цими тваринами, але він припускає, що вони можуть мешкати десь у малодосліджених високогірних районах Середньої Азії. Зараз вони, вочевидь, стали великою рідкістю. Якщо ці тварини справді існували й існують, то вони, ймовірно, є нащадками якогось ще невідомого різновиду третинних[63] мавп, котрі могли переселитися з Індії. На південному схилі Гімалаїв мавпи зустрічаються досить високо. Вони могли акліматизуватися в суворих умовах високогір’я, як акліматизувалися наші предки в Європі в епоху великого зледеніння[64]. Суворі умови могли зробити мавп хижаками.

— Потрібно ретельно збирати матеріал, — виснував Клунников. — Це з біса цікава проблема. «Снігові шайтани» можуть виявитися ще одним щаблем у процесі формування людини. На Бель-Дарі ви, дружочку, втратили блискучу можливість…

І ось тепер тут, на Кафандарі, я знову стикаюся з цією загадкою середньоазіатських хребтів. Можливо, в руки дається неповторний випадок?… Ні, все це, звісно, нісенітниця, наївні вигадки…

— Про що думаєш, начальнику? — почув я голос Шоди.

Я не хотів зізнатися, що думав про Бель-Дару, і сказав, що вирішую, як би краще розфарбувати геологічну карту.

— Ось бачиш цю білу пляму на карті, Шоди? — продовжував я. — Це верхів’я Кафандару. Завтра ми поїдемо туди, подивимося, що там є, і зафарбуємо його.

— Все-таки поїдеш, начальнику, не боїшся маленький шайтан? — сказав Шоди.

— Ні, не боюся. Ні маленьких шайтанів не боюся, ні великих. У горах треба боятися не шайтанів, а поганих людей. Знаєш, як туркмени кажуть? «Знайомий диявол кращий від незнайомої людини». Я певен, Шоди, ти теж не боїшся «шайтанів».

Шоди не відповів, вочевидь не бажаючи кривити душею. Мене осяяла здогадка.

— То Іван і Петро знають про ці казки й тому бояться їхати до верхів’їв?

— Іван знає, — похмуро пробурмотів Шоди.

— Слухай, Шоди, по-твоєму на Бель-Дарі ці самі «шайтани» покусали коней?

— Так.

— А чому ти тоді нічого не сказав?

— Я боявся…

— Кого?

— Маленький шайтан.

— Гаразд. Ну, а коли виїхали з Бель-Дари, чому не сказав?

Шоди подумав і відповів серйозно:

— Немає такий закон — говорити чужа людина про «сніговий шайтан». Зовсім зле буде. Не можна говорити.

— Але зараз-бо ти мені розповів про це!

Шоди хитро подивився на мене.

— Я тебе давно знаю, начальнику. Ти тепер у горах своя людина. Ти інша людина не скажеш. Все гаразд буде. Ти мені віриш. На Кафандар не підеш. Сам боїшся. Інша людина ніхто не піде. Іван не піде, Петро не піде. Все гаразд буде!

— Зрозумій, Шоди, я мушу піти на Кафандар. Я думаю, що й ти підеш зі мною. Ти найрозумніший і найдосвідченіший робітник. Не будемо ж ми з тобою зривати роботу через дурні казки.

— Е, начальнику, — з досадою сказав Шоди, — моя шість баранчук[65] є. Що буде, коли я пропав?…

— Не пропадеш! З’їздимо на Кафандар, повернемося, та ще сміятися будемо над Петром і Іваном, що вони злякалися.

— Слухай, начальнику, я — хороший робітник?

— Хороший; досі був дуже хороший, — відповів я, дещо здивований таким поворотом розмови.

— Я щось погано робив?

— Нічого погано не робив.

— Я завжди добре робив, — рішуче сказав Шоди. — Дуже добре робив. Кафандар я не піду.

— Недобре кажеш, Шоди. На Кафандар треба їхати обов’язково: камені хороші шукати, карту складати, дивитися, що там є…

— Там нічого немає, начальнику. Кафандар дуже кепсько. Ти багато працював, дуже багато. Дивися, — Шоди вказав на замальовану частину карти. — Кафандар зовсім мало, ось, — і він торкнувся пальцем незамальованої плями у верхів’ях річки. — Трохи не кінчай — нічого. Інша людина, інший рік кінчай.

Я відчув, що звичайна стриманість починає зраджувати мені.

— Слухай, Шоди, — сказав я якомога спокійніше, — я поїду на Кафандар, поїду навіть сам, якщо ви всі так боїтеся.

— Я нічого не боюся, — сухо сказав Шоди. — Лише «сніговий шайтан» боюся. Не треба їхати, начальнику, будь ласка, не треба. Кінь пропаде, як Бель-Дара. І ти зовсім пропадеш.

Я махнув рукою.

— Чабан дуже ображайся буде. Цапок, баран продавати не буде…

Я мовчав.

— Слухай, начальнику, скільки твоя баранчук є?

— Дванадцять, — відповів я зі злістю.

Шоди, певно, здивувався, що у мене стільки дітей, та проте серйозно сказав:

— Твій баранчук, твій дружина дуже погано буде. Ти пропадеш на Кафандар…

Вичерпавши на цьому всі докази, Шоди почав «накривати на стіл» — розставляти на великому брезенті миски, розкладати ложки і хліб.

Товариші повернулися з маршруту втомлені, але задоволені. Скарнова[66] зона, зустрінута вчора на схилі Хозер-Мечського хребта, виявляється, тягнулася на північ і сягала на перевал, що вів до верхів’їв Кафандару. Тепер поїздка у верхів’я долини ставала особливо важливою.

У зразках руд, принесених зі скарнової зони, маслянисто поблискував мінерал, що нагадував шеєліт[67]. Можливо, ми стояли на порозі відкриття вольфрамового родовища?

Шоди довелося кілька разів повторювати запрошення «до столу». За обідом з’ясувалося, що тепер, коли з’явилася надія знайти вольфрам у верхів’ях Кафандару, всі, навіть Петро, хочуть іти туди. Проте я вирішив не змінювати початкового плану й поїхати спочатку порожнем, а пізніше, якщо буде потрібно, перенести нагору весь табір.

Ядро партії мало залишитися тут, детально вивчити рудну зону на південному схилі хребта, розчистити ймовірні рудні жили. Розчищення міг провести лише Петро; значить, він має залишитися. Їхати зі мною належало Іванові або Шоди. Шоди явно ухилявся від неприємної розмови і поспішно вирушив до струмка мити посуд. Іван, якому я знову запропонував їхати зі мною, якийсь час зосереджено мовчав, закусивши губу і спрямувавши очі на далекий перевал. Відтак рішуче сказав:

— Ех, будь що буде, їдьмо, начальнику. Але вже, цур, умова: знайдемо вольфрам — давай премію.

— Неодмінно, Іване.

Я полегшено зітхнув.

Останній вечір перед від’їздом минув чудово. Розмовляли про знайдені руди. Кирило Ільїн — старший колектор партії, якому належала честь сьогоднішньої знахідки скарнів, запевняв, що ми стоїмо на порозі відкриття грандіозного родовища.

— Родовища Малакки — щенята перед Кафандаром! — твердив він, розмахуючи руками. — Уявіть собі ці місця через декілька років. Рейки електричної дороги збігають угору долиною. Онде, біля входу в каньйон, вони зникають у тунелі. На Хозер-Мечський перевал здіймається лінія фунікулера[68]. Тут, на місці нашого табору, велика залізнична станція. Мармуровий перон, електрика… ресторан із шампанським. Навколишні гори залиті яскравим електричним світлом, зірок не видно…

— Яка гидота! — відзначила Таня, наш колектор, пристрасна прихильниця всього романтичного в роботі геологів.

— Не перебивай! Маститий середньоазіатський геолог Кирило Сергійович Ільїн приїжджає на відкрите ним у молодості родовище. Він виходить з вагону. До нього підбігають вусаті носильники, підхоплюють валізи…

— Невже ти, коли станеш професором, теж возитимеш за собою силу-силенну непотрібних речей? — з’єхидничала Таня.

— Прошу не перебивати! На чому ми зупинилися? Ах так, на валізах… За вокзалом чекає таксі. Через декілька хвилин ми під’їжджаємо до управління копальні — семиповерхової будівлі зі скла і сталі, збудованої ген на тій терасі, де пасуться барани.

— Ну і що хорошого? — знову втрутилася Таня. — За всім цим не варто було їхати до Середньої Азії.

— Гнила романтика! — відпарирував Кирило. — Її шанувальники вимруть, мов іхтіозаври[69]. Ти навіщо пішла в Гірничий інститут? Щоб милуватися заходом сонця в горах? Заради вечорів біля багаття? Чи, може, для того, щоб сфотографувати барса, коли він почне грозити тобі лапою? Ні, скажи, хіба тобі не хотілося б працювати на копальні, яку з часом побудують на нашому родовищі? Жити в новому місті, що виросло на твоїх очах? Роз’їжджати в машині по асфальтовому шосе там, де вчора ти дряпалася, тримаючись за хвіст віслюка?…

— Я волію мандрувати, тримаючись за хвіст віслюка! — відрізала Таня й завела патефон.

Суперечка затихла. Шоди, що похмуро сидів у тіні намету, підібрався ближче. Музику слухали довго, поки Таня не заявила, що концерт закінчений і пора спати.

Розташовуючись у наметі, я з задоволенням відзначив, що цілком спокійний — поїздка на Кафандар не викликала тривоги навіть зараз, пізно вночі. Вже засинаючи, я знову пригадав нічліг у печері на Бель-Дарі, але цю картину відразу ж заступив величезний штуф[70] скарну, в якому жовтіли фантастичної величини кристали шеєліту. Штуф насунувся на мене, і я заснув.

Сонце ще не піднялося над хребтом, коли всі ми вже сиділи за сніданком. Було вирішено, що Кирило й Таня займуться детальним вивченням скарнової зони, Петро зробить необхідні розчищення, а ми з Іваном на три дні поїдемо у верхів’я. Якщо знадобиться, Іван повернеться для перекидання нагору всього табору.

Від учорашнього впевненого вигляду Івана не залишилося й сліду. Татарин був похмурий і злобно облаяв Шоди, який допомагав йому нав’ючувати коня. Проти звичаю, Шоди нічого не відповів.

О сьомій годині ранку наш маленький караван виступив. Ми з Кирилом ішли попереду, слідом Іван вів на поводі нав’юченого коня, Таня йшла позаду. Шоди, дуже засмучений, довго дивився нам услід. При прощанні він дав мені якийсь жовтий порошок і дуже серйозно попросив підкидати його помалу у вогнище там, нагорі. Бачачи мої вагання, він благально сказав:

— Будь ласка, бери, начальнику, може, добре буде…

Таня й Кирило провели нас до устя саю[71], в якому зникала стежка, що вела до перевалу. Тут ми розлучилися. Вони полізли на скарнову зону, а ми з Іваном рушили далі стежкою.

Мені здалося, що Кирило питально подивився на мене й хотів щось сказати, але потім поглянув на Таню і роздумав. Вже відійшовши метрів на п’ятдесят, він крикнув:

— Якщо затримаєтеся більше трьох днів, підемо вас шукати!

Я кивнув головою.

Стежина, по якій ми піднімалися, ставала все крутішою. Наші намети вже здавалися ледь помітними цятками далеко внизу. До полудня ми піднялися над сусідніми бічними хребтами. На невеликому сніжнику[72] ледве помітна стежина зникла зовсім. Далі шлях лежав по морені й осипах.

Біля кінця сніжника ми перетнули скарнову зону, відкриту Кирилом. Тут це були лише дрібні жилки. Вони сходили нанівець і зникали, не доходячи до перевалу. Зате донизу вони ставали ширшими, місцями було видно роздування, що виділялися темними плямами на тлі світліших порід. Десь унизу, на одному з таких роздувань, працювали зараз Кирило й Таня.

Я спіймав себе на думці, що мене втішило зникнення рудної зони на цьому боці хребта. Значить, усе родовище — тут, і нема потреби довго обстежувати верхів’я Кафандару за перевалом. Мимоволі я задумався. Чому мене втішила можливість швидкого повернення? Я ж не вірю в ці казки… Хай Клунников говорить усе, що завгодно! Таємничі нащадки третинних мавп у горах Середньої Азії!.. Дивні істоти, від укусів яких здихають коні!.. Отак-бо комусь спаде на думку пояснювати легенди про тролів[73] тим, що у Скандинавських горах жили колись дріопітеки[74] чи інші стародавні мавпи…

Зайнятий своїми думками, я спіткнувся і ледь не впав.

Дертися по рухомих осипах ставало все важче. Кінь часто зупинявся, в’юк сповзав. Його кілька разів довелося перев’язувати. Ми рухалися кидками по п’ять-шість кроків. Каміння з шумом валилося з-під ніг. Після кожного кидка доводилося зупинятися і переводити подих.

До перевалу залишалося всього кілька десятків метрів, коли дорога стала абсолютно неможливою. Осипи з шелестінням повзли вниз, обриваючись каменепадами на прискалках. Тепер Іван ішов попереду. Він тягнув коня за повід; я притримував його ззаду за хвіст. Під самим перевалом кінь оступився і впав. На щастя, Іван устиг перерізати мотузки в’юка. Дивом удалося втримати коня і в’юк на краю урвища. Чайника ми все-таки позбулися: з дзвоном ударяючись об каміння, він полетів у прірву. Кінь ледве піднявся. Ноги у нього тремтіли. Ми з Іваном дихали, мов риби, вийняті з води. Відпочивши, витягнули на перевал спочатку коня, відтак по частинах в’юк. Найважча половина шляху була пройдена. Тепер можна було роззирнутися…

Навіть у Івана, байдужого до гірської краси, вирвався вигук захоплення. Всюди, куди сягав погляд, нескінченними плетеницями простягалися увінчані снігом і льодом хребти. Вони лежали нижче від нас. Величезні, сліпучо-білі сніжники виблискували й іскрилися в сонячних променях. Серед снігів прозоро блакитнів лід. На півдні хребти піднімалися один над одним, і дальній виднокрай замикався крижаними зубцями Дарвазу. Внизу під нами лежала долина Кафандару. Серед зелені сріблястою ниткою поблискувала річка. Над нами лише безхмарне небо й ласкаве нежарке сонце.

Я стояв, мов зачарований. Людям, які не здійснювали сходжень у горах, важко збагнути почуття мандрівника, що досяг вершини чи перевалу. Відкриті горизонти здаються безмежними, груди дихають вільно й глибоко, налітаючі пориви вітру п’янять, усе тіло пронизує якась особливо гостра радість… Про повернення, спуск не хочеться й думати.

З жалем відірвав я погляд від снігових гір, що розкинулися на півдні, перейшов сідловину, порослу дикою цибулею, й окинув поглядом обшир північного схилу, куди вів наш шлях. Яка різниця в порівнянні з тим, що було на півдні!

Схил, покритий снігом, полого спадав до широкої зеленої долини. Здавалося, що дно долини знаходилося всього метрів за двісті нижче від нас. Зверху воно виглядало абсолютно рівним. Серед яскравої зелені лугів струмували води Кафандару. На сході долина замикалася вапняковою стіною, в якій зяяла тріщина каньйону. У цій тріщині зникала річка. На заході виднівся скелястий цирк, заповнений величезною мореною; під нею, ймовірно, лежав Кафандарський льодовик. Там були витоки Кафандару…

Хребет, що обмежував долину з півночі, майже весь був покритий лугами; лише біля самого вододілу біліла смуга снігу. Які чудові пасовища марнувалися тут без користі з року в рік! Невже вся річ лише у труднощах дороги, що вела сюди?..

Я вказав Іванові подальший шлях. Ми спустимося до річки й переночуємо. Завтра я обійду долину, а Іван перейде з табором до самих витоків річки. Там ми увечері зустрінемося і проведемо другу ніч. Затим ще день роботи, і наступного ранку — назад у головний табір.

Годі було й думати про пошуки рудних жил на цих пологих задернованих схилах. Залишалося лише оглянути кам’янисті розсипи, які обов’язково зустрінуться серед трави, і обстежити скелясті заломи льодовикового цирку.

Іван помітно повеселів, коли побачив зелені хвилясті простори верхів’їв долини. До нього незабаром повернулися його звичайний спокій і грубуватий гумор. Зав’язуючи в’юк, він підморгнув мені.

Зробивши декілька фотознімків і коротко описавши пройдену частину маршруту, рушили вниз. Спуск виявився зовсім легким. Ми минули сніжник і незабаром уже крокували пологим схилом, порослим густою високою травою. Око вражала величезна кількість квітів. Серед темно-смарагдового трав’яного покриву всюди червоніли яскраві голівки маків, пістрявіли сині, жовті й фіолетові віночки ірисів і тюльпанів, проглядали великі ніжно-блакитні незабудки й безліч інших квітів, назв яких я не знав. Яскраві метелики пурхали в повітрі. Здавалося, метелики й квіти були єдиними мешканцями цих місць. Жодної стежини, жодного сліду не зустріли ми серед густої трави. Навіть птахів не було видно. Всюди панувала глибока тиша.

За годину ми підійшли до однієї з проток Кафандару. Біля горбка, порослого хирлявим колючим чагарником, вирішили розбити табір. Іван залишився господарювати, а я взяв рюкзак та молоток і подався до чорних скель, що замикали вихід з долини. Вони піднімалися прямовисною стіною за декілька кілометрів від нашої стоянки.

Вже сутеніло, коли я повернувся в табір, ледве волочучи ноги від утоми, але дуже задоволений. У вапнякових урвищах удалося розшукати фауну[75], і тепер ця клята товща, що виглядала абсолютно німою, повинна буде зайняти своє місце у стратиграфічній колонці[76]. Оглянув я і вхід до каньйону, в якому зникала річка. Тут каньйон був так само непрохідний, як і внизу.

Повечеряти довелося всухом’ятку — не було палива для багаття.

Іван запропонував по черзі вартувати вночі, але я навідріз відмовився, заліз у спальний мішок і миттю заснув.

Скільки я проспав, — не знаю. Мене розбудив страшенний гуркіт, що пролунав над самою головою. Вже наполовину вибравшись із мішка, я зміркував, що розбуджений пострілом.

Іван з карабіном у руках стояв наді мною, вдивляючись у темряву.

— Що таке? — пошепки запитав я його.

— Звір підходив.

— Який звір?

— Не знаю. Наче вовк, а може, барс.

— Кінь де?

— Тут. Я його біля самого мішка прив’язав.

У мене відлягло від серця.

— Ну гаразд. То ти що, не спав?

— Подрімав трохи: Кінь захропів — розбудив.

— І що потім?

— Дивлюся, а там щось чорне ворушиться. Ну, я й вистрілив…

— Не поцілив?

— Не знаю. Розвидниться — подивимося.

— А не чув, — побігло воно після пострілу?

— Ні…

— Лягай, спи, — сказав я, — буду вартувати. Години через дві тебе розбуджу.

— Е, який тут сон! — пробурмотів Іван. — Сон на душу не йде. Ви вже спіть: вам завтра по горах лазити. А я вдень подрімаю…

Я знову заліз у мішок і спробував заснути. Виявилося, що це не так просто. Я довго лежав, спрямувавши очі в густу чорноту неба, набиту зірками. Підсвідомо відшукував знайомі сузір’я. Лежати було незручно. Минуло досить багато часу, перш ніж я збагнув, що всі м’язи мого тіла напружені й я несвідомо вслухуюся, намагаючись уловити якийсь шерех чи рух. Стояла глибока тиша. Лише зрідка шумно зітхав кінь, та Іван перевертався з боку на бік. Зусиллям волі я спробував ослабити напругу, що охопила мене, але це кепсько вдалося.

У голову лізла всяка всячина: Шоди, що перелаювався зі старим чабаном, учорашній підйом на перевал, Клунников із його гіпотезами… Відтак я раптом пригадав розповіді звіроловів, що зустрічали в Центральній Африці сліди якихось велетенських тварин. Тубільці, які жили по околицях непрохідних африканських боліт, запевняли звіроловів, що ці сліди належать величезним страшним тваринам, схожим чи то на слона, чи то на крокодила. Якщо в цих розповідях була частка правди, значить, десь у Центральній Африці ще збереглися нащадки динозаврів юрської й крейдяної епох[77]. Чом би також не могли зберегтися десь і стародавні мавпи, ті самі дріопітеки й австралопітеки[78], які, мабуть, були предками людини і про яких ми майже нічого не знаємо? Можливо, в гіпотезі Клунникова є все-таки зерно істини?

Лише перед світанком я задрімав, але незабаром відчув, що мене трясуть за плече.

— Вставай, начальнику!

Я з подивом розплющив очі. Вже розвиднілося. Сніги у верхів’ях Кафандару золотисто блищали, освітлені вранішнім сонцем. Довгі сині тіні лежали по схилах.

Широка зелена долина, волога від роси, дихала свіжістю.

— Ну, кого підстрелив уночі? — запитав я Івана, вилазячи зі спального мішка.

— Нікого не підстрелив, і слідів не видно.

— Значить, нікого не було.

Іван буркнув щось, зробивши вигляд, що зайнятий відкриванням консервної бляшанки.

Снідали мовчки. Після сніданку, умовившись з Іваном про місце зустрічі, я відразу пішов у маршрут.

Чудовий настрій не полишав мене всю першу половину дня. Наче й не було безсонної ночі, тривог і страхів. Легко й бадьоро пройшов я кілометрів п’ятнадцять, зупиняючись час від часу, щоб оглянути виходи гірських порід і зробити записи. Опівдні, перетинаючи нескінченний вапняковий осип, я помітив на березі Кафандару дві рухомі цятки — Іван перекочовував на нове місце, ведучи в поводі коня.

Тривога повернулася несподівано. Я дістався вже до самих верхів’їв долини і знаходився в маленькому бічному сайку над Кафандарським льодовиком. Місце було винятково похмуре й дике. Вузький скелястий сай, майже розколина, розширюючись, утворював невеликий цирк, майданчик якого здавався повислим над хаотичним нагромадженням брил кафандарської морени. Чорні стіни цирку, посічені тріщинами, прямовисно здіймалися вгору, звідки нависали величезні камені. Жодного кущика зелені, лише чорні зубці, колони й карнизи, що нагадували фантастичні руїни міста гігантів. Холодом і страхом повіяло на мене з цього похмурого місця.

Швидко оглянувши доступну частину урвищ, я сів на камінь записати спостереження. Нараз мені стало моторошно. Здалося, що хтось дивиться мені в спину. Я швидко обернувся. Ні душі. Цирк був безлюдний, як і вся долина. Я продовжив запис, обернувшись обличчям у той бік, звідки мені видався погляд. Трясця! Тепер з другого боку хтось дивився мені в спину, дивився важко, наполегливо, злобно.

Я спробував узяти себе в руки і прогнати страх. Тоді почало здаватися, що хтось наближається до мене. Я не витримав і знову озирнувся. Нікого. Зненацька ззаду зашаруділо падаюче каміння. Я схопився. Каменепади часті в горах, але цей каменепад остаточно вивів мене з рівноваги. Я вихопив з кишені револьвер і вистрілив туди, звідки сипалося каміння й де серед чорних зубців скель здіймалася хмарка пилу. Постріл прогуркотів багаторазовою луною, і в запалій тиші з усіх боків почувся шерех падаючого каміння. Падіння його, ймовірно, було викликане струсом повітря при пострілі, але мені стало раптом так нестерпно страшно, що я стрімко схопив рюкзак і бігом почав спускатися крутим схилом на кафандарський льодовик. Лише біля підніжжя осипів я зупинився й перевів подих. Цирк, із якого я так стрімко втік, і знизу виглядав похмурим і таємничим. А навколишній ландшафт був ще похмуріший і грандіозніший. У косих променях призахідного сонця блищали велетенські чорні стіни, що замикали великий цирк кафандарського льодовика. На них біліли смуги снігу. Чорними застиглими хвилями лежала морена. Важко було уявити більш дике й величніше місце.

Сонце сховалося за зубчастою стіною кілометрового урвища. Насувалася тінь, і подуло пронизливим холодом. Потрібно було поспішати. Неспокійно озираючись навсібіч, я рушив уздовж краю морени вниз до табору.

Відшукуючи його очима, я зі здивуванням помітив дим, що піднімався майже вертикально в нерухомому вечірньому повітрі. Невже Іван знайшов паливо у цій зеленій пустелі? Намагаючись уникати відкритих місць, я попрямував у бік диму. Здогадка виявилася слушною. Виглянувши з-за останнього горбка, що заступав джерело диму, я побачив за двісті метрів від себе коня на випасі, розкладені спальні мішки і брезент. Яскраво горіло вогнище. Іван щось рубав біля нього. Я з полегкістю зітхнув, відчувши, що повернувся додому.

— Звідки дрова? — було моє перше питання, коли я підійшов до табору.

Іван посміхнувся.

— Я та не знайду! Та я тут, Володимире Лександричу, ціле відкриття зробив. Подивіться!

Я поглянув у вказаному напрямі. Недалеко від табору на горбі виднілася споруда — жовтувата хатина з плоским дахом. Біля неї стирчала довга жердина.

— Що це таке?

— Мазар наче. У ньому двері були дерев’яні. Я їх — на дрова. І палицю оцю, — він указав на жердину, — теж заберемо. Вогнище будемо вночі палити…

Мазар у верхів’ях Кафандару, всього за два кілометри від льодовика. Цікава знахідка! Що за відлюдник похований тут?

— Ходімо подивимося, — сказав я. — Заразом звідти жердину захопимо.

— Не находилися за день? Хоча б попоїли…

Я махнув рукою.

Невдоволено бурчачи, Іван витягнув з багаття палаючу головешку і пішов слідом за мною.

Мазар виявився глинобитною спорудою кубічної форми заввишки близько трьох метрів. Вікон у ньому не було, лише вхід чорнів вузькою прямокутною шпарою. Густа трава буйно росла навколо. Видно, давно тут ніхто не бував. Навряд чи й пастухи знали про існування цієї могили.

Зовні на стінах не було помітно ніяких написів — лише лупка глина. Ми залізли всередину. Імпровізований смолоскип освітив порожні стіни, глиняну долівку, великий неотесаний камінь посередині. Камінь був подовженої форми й нагадував домовину. Зрушити його нам не вдалося.

Ми вилізли назовні. З горба, на якому стояв мазар, відкривався краєвид, величний і прекрасний. У вечірній сутіні гігантськими приступками здіймалася вгору морена. Вона впиралася у велетенську стіну хребта. У глибині цирку, де приступки морени зливалися з хребтом, біліли сніги й невиразні синюваті маси льоду. А внизу, біля підніжжя горба, затишно поблискував вогник нашого похідного «дому».

— Гарно! — вихопилося в мене.

— Гарно-бо гарно, — погодився Іван, звалюючи на плече висмикнуту жердину, — а про мене ге-е-н там найкраще.

Він указав на ледве помітну пляму перевалу, через який ми прийшли.

Мені нараз стало легко й весело при думці про завтрашнє повернення. З особливою теплотою подумав я про наших товаришів у нижньому таборі. Як вони там зараз? Либонь, теж дивляться на перевал і балакають про нас. Ми сіли вечеряти. Соковитий плов і гарячий чай видалися розкішним бенкетом після двох днів «сухоїдіння».

— Сьогодні вартуватимемо? — запитав я після того, як із пловом було покінчено.

— А що вартувати? — посміливішав Іван. — Тут порожньо, мов у голодному череві. Я за цілий день жодного птаха не бачив, не те що звіра якогось.

— І я не бачив… Дивно. Які пасовища — і ні цапів, ні інших тварин. Навіть уларів[79] і кекликів[80] немає. Збагнути не можу, чому…

Іван питально подивився на мене, але, бачачи, що я продовжувати не збираюся, зайнявся чаєм.

Стемніло. Ми прив’язали коня ближче до табору й залізли у спальні мішки. Іван ліг біля самого багаття. Я розташувався поряд з ним.

Засинаючи, Іван пробурмотів:

— Завтра удосвіта встати треба. До спеки на перевал вилізти…

Я не спав досить довго. Двічі вставав, поправляв вогнище. Перевірив, чи заряджений карабін. Засунув глибше під спальний мішок револьвер. Було тихо. Пряний запах якихось квітів густо насичував нерухоме повітря. Кінь спокійно скубав траву.

Я лежав, згадуючи сьогоднішній маршрут: загалом, верхів’я Кафандару не дали цікавих знахідок, окрім учорашньої фауни у вапняках. Руди тут немає. Але біла пляма тепер буде зафарбована. Північно-східний кут планшета закінчений… Однак що за чортівня трапилася зі мною в тому саї? Ніколи ще я так не лякався в горах. Нерви починають здавати…

Непомітно я заснув.

Прокинувся я від якогось різкого поруху поряд зі мною. Вогнище догорало. Була глупа ніч. Інстинктивне відчуття небезпеки змусило мене схопитися. Я обернувся до Івана й завмер, відчувши, як колючими голками пронизує все тіло крижаний холод.

Іван, неприродно скарлючившись, намагався піднятися, спираючись лівою рукою об землю і наполовину висунувшись із мішка. Праву руку з розчепіреними пальцями він простягав перед собою, немов захищаючись від когось. Обличчя у нього було перекошене, в очах, спрямованих у темряву поверх моєї голови, застиг вираз дикого жаху.

Він силкувався щось сказати і не міг; усе тіло його трусилося, мов у лихоманці, обличчя було вкрите крупними краплями поту.

Що бачив він там, у темряві, за моєю спиною?

Інстинктивно прикривши рукою голову, я озирнувся. Догораюче вогнище освітлювало невеликий майданчик навколо табору. На цьому майданчику нікого не було.

Пронизливий крик змусив мене знову обернутися до вогнища. Іван уже сидів на траві біля спального мішка. Очі його були як і раніше спрямовані в темряву позад мене, а в руці похитувався револьвер, спрямований мені в груди. Він із зусиллям натискав пальцем на спусковий гачок. Зведена судомою рука кепсько скорялася. Проте я встиг помітити, що курок зводиться.

«Зараз вистрілить», — промайнуло в голові.

Я сахнувся убік і встиг відштовхнути націлений на мене ствол. Куля тонко свиснула зовсім близько. Я був оглушений, але все-таки встиг схопитися за револьвер, перш ніж був зроблений другий постріл.

Іван закричав пронизливо й страшно і, рвонувшись назад, мішком осів на землю. Револьвер залишився в моїй руці.

Я підхопився, озираючись. Нікого не було поблизу. Кінь, переляканий пострілом, роздував ніздрі й косував на мене. Я витер з чола холодний піт і раптом відразу відчув кволість, відчув, як від різкого, уривистого дрожу підкошуються коліна. Кров оглушливо стукотіла у скронях.

Іван лежав нерухомо. Я схилився над ним. Він ледве дихав і, вочевидь, був у глибокій непритомності. Я зачерпнув кухлем остиглого чаю і вилив йому на голову. Довелося повторити цю операцію кілька разів, перш ніж він ворухнувся і з зусиллям розплющив очі.

Я поклав йому на чоло мокру хустку і якомога спокійніше сказав:

— Ну-ну, все гаразд, Іване.

При звуках мого голосу його обличчя набуло осмисленого виразу. Він скинув хустку й сів. Боязко покосився навсібіч; помовчавши, хрипко запитав:

— Пішов?

— Хто?

— Та цей… з мазара…

— Що ти вигадав! У мазарі нікого не було.

— Були… Багато їх там…

Мені стало моторошно; я мимоволі поглянув убік мазара.

— Пішов? — напівзапитливо повторив Іван.

Зрозумійте мій стан тієї миті. Тепер мені самому смішно на саму думку, яка дурниця могла так сильно перелякати двох дорослих чоловіків, що не раз зустрічалися віч-на-віч з реальною небезпекою. Але тоді… Глупа, непроглядна ніч. Глухе безлюдне місце, оточене ореолом якоїсь невизначеної таємниці й пов’язаних з нею страхів. Нервова напруга, що не полишала нас дві доби… Нарешті, дика маячня мого супутника… Все це, разом узяте, позбавило мене самовладання.

— Що ти верзеш?! — грубо закричав я. — Наснилося щось, і ти розкис, мов стара баба. Ти мало не застрелив мене!

— Я в нього стріляв, — винувато пробурмотів Іван, — вистрілив, а він схопив мене…

— Це я тебе за руки схопив, хотів револьвер вирвати…

Іван схлипнув.

— Ти, начальнику, не сердься. Страшно мені… Чув про снігових шайтанів? Тьху, не при ночі б їх згадувати… Тут їхній край. Тому й звірини тут немає. Усіх зжерли окаянні. І нам з тобою голів не винести звідси…

— Що ти верзеш? — різко перебив я його. — Які шайтани? Схаменися!

— Ех, не знаєш ти нічого! — махнув рукою Іван. — І навіщо лише я поїхав з тобою?..

Він нахилився до самого мого обличчя, і на мене сапнуло густим горілчаним перегаром.

— Та ти п’яний, Іване! — вихопилося в мене.

— Трішки сьорбнув на ніч для хоробрості, — скрушно зізнався він, — та, видно, не помогло. Боязно мені, начальнику…

— Зрозуміло, — холодно сказав я. — То ось чому ти ледь мене не застрелив. З п’яних очей за снігового шайтана прийняв.

— Не смійся, начальнику…

— Який сміх! Мало не вбив.

— Мана яманська! Як це я у вас бабахнув?

— Тобі краще знати, як.

— Та я вас і не бачив. Ви спали ніби…

Він раптом замовк і почав тривожно озиратися, вдивляючись у темряву.

Я також озирнувся.

— Що там, Іване?

— Кінь чогось непокоїться. Вуха нашорошив!

— Лягай-но ти спати, — порадив я. — А то тобі з п’яних очей ще щось здасться. Лягай, я постережу.

Іван заперечно похитав головою.

Якийсь час ми мовчали. Відтак Іван підкинув ще палива у вогнище і, втупившись на хиткі язики полум’я, від яких відривалися й відлітали в темряву іскри, правив далі:

— Ти що не кажи, начальнику, нечисте тут місце. Ти де чув, щоб так квіти пахли? Від одного їх запаху голова обертом іде і в очах каламутиться. Знову ж таки мазар… Навіщо він тут? Не людських це рук справа. Це снігові шайтани, начальнику.

— Завів — «нечисте», «не людських»… Та зрозумій ти, дурна твоя макітра, що коли навіть ці, як ти їх називаєш, «снігові шайтани» десь справді існують, це ж бо мавпи, звичайнісінькі мавпи… Ти в зоологічному саду був?

— Ну, був.

— Мавп бачив?

— Бачив.

— Т оце й є «снігові шайтани».

Обличчя Івана виразило невимовний подив.

— Ти ба, — протягнув він, — а я гадав, мавпи — це ніби звірі. І якої капості на світі не буває. Ай-я-яй, тьху, прости Господи!

До мене не відразу дійшло, що Іван сп’яну зрозумів мене зовсім не так, як належало.

Продовжуючи похитувати головою, він звів на мене очі й хотів ще щось додати, аж раптом гримаса жаху спотворила його обличчя.

— Ось вони! — несамовито закричав він, вирячившись у темряву над моєю головою. — А-а-а!..

Перелякано заіржав і заметушився на прив’язі кінь.

Нерви мої не витримали. Сперло дихання. Крижаним обручем стиснуло голову. Промайнула думка, що не вистачить сил озирнутися. Я також закричав, сам не знаючи чому.

Кінь продовжував відчайдушно битися. Затим я почув, як луснув аркан і кінь, не припиняючи іржати, помчав геть.

До болю зціпивши зуби, щоб обірвати крик, я закинув руку з револьвером за спину і вистрілив кілька разів. Лише після цього змусив себе озирнутися. На майданчику, освітленому вогнищем, нікого не було. Луна відгриміла, і я почув уже здалеку тупіт нашого коня. Час від часу він іржав. У його іржанні чулися переляк і біль.

Мене трусило, мов у сильній лихоманці. Зуби цокотіли так, що дзвеніло у вухах. Коліна тремтіли. Я почав терти чоло, щоб звільнитися від крижаних лещат, які стискали голову. Рука торкнулася волосся, що стояло сторч, мов наелектризоване. Я з жахом її відсмикнув.

Прислухаючись і вдивляючись у темряву, я кружляв біля багаття. Відчував, що ледве тримаюся на ногах, і не міг змусити себе сісти. Іван лежав нерухомо. Ймовірно, він знову був без свідомості.

Що побачив він у темряві за моєю спиною?.. Хто напав на коня?..

Здається, я голосно повторював ці питання, бігаючи навколо багаття й роззираючись на всі боки. Мені здавалося, що хтось готується стрибнути на мене з темряви.

Відчуття це стало зовсім нестерпним, коли, остаточно знесилівши, я вкляк біля самого вогню. Це був уже не страх, а якийсь напад безумства. У вухах дзвеніло, голова паморочилася.

Відтак перед очима промайнуло обличчя Шоди, і я пригадав…

Почав судомно нишпорити по кишенях. Знайшов маленький вузлик. Спробував розв’язати його, не розв’язав і весь цілком кинув у вогнище. Вузлик спалахнув зеленкуватим полум’ям і миттю забарвив вогонь багаття в яскраво-зелений колір. Навколо розповсюдився різкий, гострий запах, що нагадував запах камфори[81].

Дивно, я відчув заспокоєння. Голові стало легше. Дрож затихав. Думки проясніли. Непомітно я увійшов у стан цілковитої апатії і якогось дивовижного спокою. Все стало байдужим. Хто б не з’явився зараз біля табору, я не змигнув би й оком.

Було дуже тихо. Ясним зеленим полум’ям горіло вогнище. Квіти вже не пахли так запаморочливо. Зірки здавалися зовсім близькими. Відтак вони померкли, я зомлів.

Сонце підбилося високо й немилосердно пекло, коли я розплющив очі. Роззирнувшись, зі здивуванням виявив, що лежу вдягнений поверх спального мішка. Вогнище вже не куріло, й Івана в таборі не було.

Поступово я почав пригадувати події минулої ночі. Сном чи явою були вони? Підвівся, похитуючись від слабкості, розшукав капелюха й насунув його на голову, щоб захиститися від сонця. Помітив відсутність коня, обірваний аркан. Відійшов убік і побачив казанок, що валявся у траві.

Повернувся до табору; спальний мішок Івана був залитий чаєм. Звісно, не сон! Оце то історія!..

Куди ж подівся Іван? Я почав шукати бінокль. Бінокля також не виявилося. Якийсь час я сидів нерухомо, міркуючи, що робити.

— Ого-го! — донеслося здалека.

Іван крокував до табору. Коли він підійшов близько, я помітив, що він дуже блідий і засмучений. У руках у нього був бінокль.

— Справа кепська, Володимире Лександричу, — коня проспали…

Я мовчав, допитливо вдивляючись у нього. Він продовжував, помітно хвилюючись:

— І спати-бо я не спав, а ось коли кінь пішов, не чув. Ходив шукати; сліди до перевалу йдуть. Додому, либонь, утік…

— Хіба ти не прокидався вночі? — здивовано запитав я.

— Прокидався, трісок у вогнище підкладав. Кінь тут був.

— І вночі все спокійно було?

— Спокійно. А що?

— Нічого… марив ти вночі, — сказав я, нишком спостерігаючи за ним.

Він знизав плечима.

— Снилося щось. А ось що, — не тямлю. Погань якась. Жарко було. Я під ранок зверху мішка ліг. Та й ви теж на мішку спали.

Я закусив губу. Іван, певно, не пам’ятав нічних видінь.

— Що ж, — сказав я, встаючи, — треба рухатися. Доведеться на собі вантаж тягнути. Донесемо?

— Два мішки та сідло, та каміння? Я сам донесу…

— Іване, а чому ти весь у чаї? — не витримав я. — Он скільки на обличчі чаїнок прилипло.

— Пив уночі, казанок перекинувся… А ви вночі, либонь, вогнище підправляли. Обличчя у вас ніби в кіптяві.

Я здригнувся, пригадавши, як він вистрілив у мене.

— Еге ж, руками обмастився. Піду вмиюся…

Прохолодна вода Кафандару цілком повернула мені сили. Пригадалася стара істина: «Усе добре, що на добре виходить». Треба мерщій іти звідси, а надалі подібні місця навідувати більшим загоном.

Через декілька хвилин, навантажені нашими нескладними пожитками, ми крокували до перевалу. Пологий підйом здолали легко й опівдні вже стояли на сідловині. Смуга прим’ятої цибулі вказувала чийсь слід. Ми ретельно оглянули його. Знайшли виразні відбитки підків. Кінь був тут уночі. Глибокі вм’ятини в пухкому ґрунті свідчили, що перелякана тварина мчала чвалом.

У тіні скелі на снігу, поряд з відбитками підків, ми знайшли ще слід, великий і глибокий.

— Барс, — сказав Іван, випростовуючись. — Ух, і здоровий чорт! Від самого табору гнав. На спуску, либонь, прикінчив.

— Він ще з першої ночі за ним полював, — відзначив я. — А ми з тобою гарні, нема що сказати…

Іван понуро похитав головою.

Я окинув прощальним поглядом безлюдну зелену долину і без щонайменшого жалю відвернувся до обривистих скель, по яких лежав зворотний шлях.

Ми почали швидко спускатися.

Минувши морену, на крутому повороті стежки я ніс у ніс зіткнувся з Кирилом. У руках у нього був льодоруб, на поясі ніж і два револьвери. Слідом за ним по стежці дерлися Шоди й Петро, озброєні сокирами й карабінами. Це йшла допомога. Похмура фізіономія Кирила розпливлася в щонайширшій усмішці, Петро роззявив рота, а Шоди здивовано закліпав очима.

— Куди це ви зібралися? — запитав я, коли змовкли радісні вигуки і вляглося хвилювання, викликане зустріччю.

— Як куди! — загорлав Кирило. — Ми гадали, з вами щось трапилося. Ваш кінь, мов божевільний, прискакав під ранок; у нього вся спина кігтями пошматована. Шоди каже — барс.

— Ну-ну, що з нами могло трапитися! — сказав я, знімаючи капелюха й обтираючи пітне чоло.

Кирило відступив назад, спрямувавши широко розплющені очі на мою голову.

Петро ахнув.

— Господи, твоя воля! — почув я ззаду голос Івана. — Володимире Лександричу, та ви геть сиві стали!..

Я мимоволі схопився руками за волосся; поглянув на Шоди. Він розуміюче і скрушно хитав головою.

* * *

Ось і все!

А «снігові шайтани», ці загадкові стародавні мавпи? — запитаєте ви.

Ночівля біля старого мазара, незважаючи на всі багатозначні натяки Шоди, не додала нічого нового до оповідей і легенд. На Кафандарі цих тварин, вочевидь, немає й ніколи не було. Зате ботанічна експедиція, яка через декілька років працювала в цьому районі, виявила там серед альпійських лук цілі зарості рідкісних отруйних ефіроносних рослин. Гадаю, що їх отруйний аромат в умовах розрідженого повітря високогір’я збудливо подіяв на нас з Іваном. Вочевидь, цим квітам і завдячував Кафандар своєю лихою славою.

У Душанбе мені вдалося дізнатися, що старий мазар, біля якого ми ночували, був споруджений ще на початку минулого століття. Якийсь місцевий феодал, полюючи у верхів’ях Кафандару, пережив там разом зі всією своєю свитою напад божевілля. Здається, мисливці вночі побилися і в бійці розтрощили голову вченому муллі — одному з наближених феодала. Безумство, що пойняло їх уночі, вони приписали чарам «снігових шайтанів». І вони вирішили поховати муллу у верхів’ях Кафандару, щоб насолити «шайтанам», яким доведеться далеко обходити святу могилу.

Дика маячня Івана, звісно, пояснюється не лише дією отруйних квітів, але й випитою для хоробрості горілкою. Барса, що напав на коня, Іван прийняв за зграю «снігових шайтанів», про яких весь час думав.

Ну, а самі «снігові шайтани»? Чи існують вони?

Тепер я твердо переконаний, що існують. Під час другої світової війни мені довелося побувати в Ірані. Там я прочитав у одній індійській газеті про дивну мавпу, вбиту в Гімалаях під час спорудження Бірманської дороги. Судячи з опису, ця мавпа була хижаком і багато в чому відрізнялася від сучасних мавп. Труп тварини заморозили й відправили до Англії на одному з транспортних суден. Ішла війна, і судно до англійських берегів не допливло. Десь біля берегів Мадагаскару транспорт був торпедований фашистським підводним човном. Єдиний доказ існування стародавніх мавп у горах Центральної Азії поринув у глибини Індійського океану разом з останками розбитого корабля.

Наука вимагає доказів. Тому загадкові мавпи-хижаки разом із сучасними африканськими динозаврами і сьогодні ще залишаються нерозкритою сторінкою в книзі природи. А розкрити цю сторінку було б дуже цікаво. Нова ланка вплелася б у далеко ще не повний ланцюг наших мавпоподібних предків, підтвердилася б ще одна легенда гір, і я, нарешті, дізнався б, чому загинули наші коні на Бель-Дарі.

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Охотники за динозаврами: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Недра, 1991. — 352 с.

ЗУСТРІЧ НА АОСТІ

Вони опустилися на пагорок, покритий жорсткою блакитнувато-зеленою травою. Між тонкими стеблами жовтів пісок.

— Порослі дюни, — сказав Івар, — внизу за кущами озеро.

— Я бачив його, — кивнув Інспектор, — коли огинали ліс.

— Дивно, що їх немає сьогодні. — Івар зняв сонцезахисні окуляри й, примружившись, уважно оглянув галявину й зелене кільце чагарників. — Зазвичай вони приходять сюди погрітися на сонці.

— Їх могла налякати наша поява, шелестіння гвинтів, — сказав Інспектор.

Він розстебнув ремені на грудях і обережно опустив зі спини мініатюрний ранцевий гвинтокрил.

— Ні, вони не полохливі, — м’яко заперечив Івар, — навіть товариські… Іноді здається, що все розуміють… Навіть думки, але…

Він не закінчив. Інспектор уважно поглянув на молодого біолога.

— Вважаєте їх розумними, Іваре?

— Не у земному сенсі, звісно… Проте їх поведінка не раз вражала мене й Леа.

— Я читав ваші статті. — Інспектор нагнувся, помацав теплий пісок, відтак приліг на спину, підклавши під потилицю долоні. Його сонцезахисні окуляри яскраво зблиснули, відбивши промені полуденного сонця. — Гарно тут, — продовжував він, підставляючи підборіддя й щоки сонячним променям, — майже як на Землі в середніх широтах. Не жалкуєте, що погодилися поїхати сюди?

Івар рішуче труснув головою:

— Ні… За ці два роки вдалося дещо зробити, дізнатися… Життя на Аості поступово відновлюється, хоча деякі представники тутешньої фауни, ймовірно, знищені повністю.

— Ви маєте на увазі риндлів?

— Не лише… Втім, з риндлями неясно. Невдовзі після нашого прильоту Леа бачила на околиці Західних боліт засохлий слід… Він міг бути залишений риндлем.

— Значить, тут не так безпечно, як ви вчора дружно стверджували разом з Леа. — Інспектор підвівся й сів.

— Західні болота далеко, — посміхнувся Івар, — у іншій півкулі, за межами нашого заповідника.

— Гадаєте, риндлі, якщо вони справді збереглися, стануть дотримувати ваших меж?

— Їх інтелектом ніхто ніколи не займався.

— Ще б пак.

— Але їх шкури й кістка іклів дуже високо цінувалися в минулому столітті. Риндлі були знищені чи не першими.

— Не зовсім так… Полювання на них вважалося найбільш престижним. Як колись — на левів і носорогів на Землі.

— З тим, що риндлі значно небезпечніші…

— Ті, хто ризикував полювати тут, мали досконалішу зброю, ніж учасники африканських сафарі[82].

— На жаль! Тому менш ніж за двадцять років мешканці тутешніх лісів і прерій були майже повністю винищені.

— А як стоїть справа зараз?

Івар відповів не відразу. Він відкинувся на ліктях, скинув з плечей ремені гвинтокрила, зірвав блакитнувато-зелену травинку, надкусив, поглянув на Інспектора:

— Адже це головне, задля чого ви прилетіли, чи не так?

— Ну, не лише це…

— Ми з Леа здогадалися ще вчора, тому що саме цього питання вчора ви не задали… Бачте, — Івар зітхнув, — статут заповідника в цілому дотримується, але… Заповідник лише третина поверхні планети. На південному континенті діє копальня, щоправда всього одна, але там селище, кількадесят чоловік із сім’ями. Люди різні… Я вже не кажу про моря, куди систематично навідуються любителі морського полювання з Землі, і не лише з Землі… Нарешті, Західні екваторіальні болота… Вони в центральній частині взагалі не досліджені. Там за бажання можна створити будь-яку базу, робити звідти вилазки. Людей у штаті Заповідника, як ви знаєте, мало. Окрім нас із Леа — всього шестеро спостерігачів; з них — двоє стажисти. Закінчиться стажування, і відлетять.

— Зробіть так, щоб не відлетіли.

— Для нашої роботи потрібні люди особливого складу… Їх стає все менше. Тут зовсім не передній край науки і прогресу.

— А якщо розповсюдити статут заповідника на всю планету?

— Хіба зараз це можливо? Багато з малих планет, імовірно, слід було б перетворити на заповідники, але… Об’єднаній Землі потрібно все більше мінеральної сировини, місця для розселення зростаючого людства. Крім того, навіть просте розширення тутешнього заповідника, наприклад, на частину акваторій і Західні болота, потребувало б значного збільшення штатів.

— Земля, ймовірно, могла б піти на це, — сказав Інспектор. — Світ Аости унікальний. Це нарешті всі зрозуміли. І потім, якщо ви справді маєте рацію, проблема контакту…

— Наразі лише гіпотеза, — зітхнув Івар, — надійних доказів, на жаль, немає…

— Тим більше важливо зберегти незайманим цей дивовижний, унікальний світ, щоб зрозуміти його… Коли подумаєш, чим насправді виявилися малі планети! Хто міг сторіччя тому припускати таке, — Інспектор озирнувся навсібіч і зробив широкий жест правою рукою, — адже це зменшена модель Землі.

— У масштабі один до ста, — усміхнувся Івар.

— Чудова модель; її біосфера має зберегтися в одвічній незайманості, тим більше що земну ми давно перетворили на ноосферу[83].

— Добре, що взагалі не знищили…

Інспектор кивнув дуже серйозно:

— Існувала така небезпека. На щастя, це вже в минулому. Саме тому тепер ми можемо з вами мріяти про перетворення всієї Аости на заповідник. І не лише мріяти…

Легкий шерех у чагарнику змусив Інспектора замовкнути. Івар застережливо притиснув палець до губ. Обидва завмерли, прислухаючись. Але шерех більше не повторився, і ніхто не вийшов на галявину.

— Не хочуть чомусь показатися сьогодні, — сказав Івар, озирнувшись навколо.

— Могли зібратися в іншому місці.

— Могли… Тут неподалік є ще одна галявина край самої води. Можемо злітати туди.

Івар підвівся, простягнув руку Інспекторові. Той також устав.

Вони прикріпили до плечей гвинтокрили й безшумно знялися в повітря.

* * *

Тільки-но вони зникли, навколо галявини почувся шерех. Із блакитнуватої зелені чагарів виткнулися рудуваті пухнасті мордочки з круглими нашорошеними вушками, довгими темними писками й уважними чорними очицями. Переконавшись, що пагорок порожній, пухнасті руді істоти вибралися з кущів і неквапом зашкандибали на коротких задніх лапках до центру галявини. Передніми вони жестикулювали, поглядаючи одна на одну. За кожною волочився по траві пухнастий довгий хвіст.

Звірок, що простував попереду — найбільший, — наблизився до місця, де щойно відпочивав Інспектор. Принюхавшись, він сів і пустив тонку жовту цівку. Решта підійшли, вчинили так само. Затим, відвернувшись і піднявши хвости, всі дружно закидали відзначене місце сухим піском.

Ватажок наїжачив густу шерсть, обтрусився й уважно оглядів галявину. Прим’ята трава вказувала місце, де сидів Івар. Ватажок попрямував туди. Решта чекали… Потоптавшись, ватажок згорнувся клубком на прим’ятій траві й ліг, накривши довгописку мордочку кінчиком хвоста. Решта пришкандибали й, покрутившись кожен на своєму місці, також згорнулися клубками.

Легкий вітерець ворушив ворсинки золотистої шерсті, темні китички нашорошених вух. Блищали в сонячних променях десятки уважних круглих очей.

* * *

— Сьогодні не вийшло, — вибачливим тоном сказав Івар, знімаючи гвинтокрил.

Вони тільки-но опустилися разом з Інспектором біля веранди житлового корпусу Бази.

Інспектор не відповів, він виглядав стомленим і мовчки відстібав ремені свого літального апарату.

— Їх поведінку ніколи не можна передбачити, — Івар допоміг Інспекторові звільнитися від гвинтокрила, — то тижнями ховаються, то товариські, навіть настирливі. Один жив у нас у дощовий сезон.

— Де жив? — не зрозумів Інспектор.

— У будинку. Спав у вітальні на канапі. Вони дуже охайні й ласкаві. Леа прихилилася до нього. Але потім з настанням сонячних днів він зник і більше не з’явився. Леа переконана — з ним щось трапилося. Вона досі переживає.

— Чим же він харчувався?

— Тим самим, що й ми. Останні тижні перед його зникненням Леа привчила його їсти разом з нами за столом. У нього був свій обідній прибор і високий стілець. Щоправда, користуватися ножем і виделкою він не навчився, але передніми лапами орудував дуже вправно, майже як ми руками. Пробував навіть брати ложку; але частіше розпліскував уміст. Хтозна, якби він пожив у нас довше…

— Цікаво… А що вони їдять у природі?

— Знаєте, просто дивно. Я, поки сам не переконався, не хотів вірити… У літературу це ще не потрапило. Мою статтю теж повернули. А проте, там усе точно. Вони харчуються медом диких бджіл, молоком диких кіз, ягодами, плодами, горіхами, грибами, корінням трав, яке заздалегідь миють у джерельній воді.

— Забавно… Ну, а дикі бджоли й кози як до цього ставляться?

— Уявіть, дозволяють…

— Вам справді вдалося зробити вражаючі відкриття, Іваре. Тим більше прикро, що ми їх сьогодні не бачили.

— Може, поталанить завтра чи післязавтра.

— У мене, на жаль, не так багато часу. На Аості треба зустрітися не лише з вами.

* * *

Вони продовжили розмову на відкритій веранді за вечерею. Івар і Леа розповідали про своє життя на Аості. Інспектор мовчки слухав, зрідка вставляючи короткі репліки. Сонце сіло. Догорала яскрава в півнеба лимонно-червона заграва. Вже засвітилися й сяяли все яскравіше на тлі згасаючої заграви три вечірні зірки Аости: червонуватий Марс, блакитна Земля, а зовсім низько — край самого обрію — світла іскорка Венери.

— Їх рідко буває видно всіх разом, — сказала Леа. — Вам пощастило, Інспекторе.

— Якби так само пощастило і в іншому…

Молода жінка поглянула на нього зі здивуванням:

— Хіба це не залежить лише від вас?

Він мовчки похитав головою.

Леа продовжувала уважно вдивлятися в його обличчя. Він здригнувся. Попросив:

— Не треба так дивитися на мене.

Вона не відвела очей:

— Чому, Інспекторе?

— Ваш погляд проникає всередину.

Вона розсміялася, опустила очі:

— Цьому ми, либонь, навчилися від тутешніх мешканців. Іноді мені здається, що вони читають наші думки.

— Як ви мої зараз?

Вона знову розсміялася:

— Зараз уже ні… Хвилиною раніше, можливо… Скажіть, Інспекторе, адже ви бували на Аості?

Він завагався:

— Ні… Тобто, так… Але це було давно. Дуже давно…

Її обличчя, ще мить тому прекрасне і жваве, немов потьмяніло.

— Значить, правда, — вона зітхнула.

— Про що ти? — стривожено запитав Івар.

— Ні-ні, дрібниці, — вона піднялася з-за столу, — піду приготувати каву.

Інспектор, насупившись, провів її довгим поглядом. Обернувшись до Івара, запитав:

— Ви щось чули про мене?

— Крім того, що ви Інспектор Охорони середовища проживання на Малих планетах?

Він мовчки кивнув.

— І… відомий учений, член Всесвітньої академії? Автор Каталога фауни…

Він перервав нетерплячим рухом руки.

— Я не це мав на увазі.

— Тоді що?

— Те, що було раніше. Значно раніше…

Івар різко труснув головою:

— Ні. Мені нічого не відомо. І задля чого…

— Тоді звідки вона знає?

Івар спробував обернути все на жарт:

— Інтуїція жінки… Знаєте, як це у них буває? А втім, яке може мати значення, що ви колись були тут, на Аості. Кожен має право…

Він знову перервав нетерпляче і гнівно:

— Уявляєте, може… Я летів сюди й сумнівався… Чи маю я право на зустріч з минулим… З моїм минулим… Я не збирався ні про що розповідати. Навіщо? Просто хотів побачити… А вона відразу здогадалася… Чому?

— Здається, починаю все розуміти, — прошепотів Івар. — Ви колись були «вільним мисливцем»? Тут на Аості?

— Був… Цілих двадцять років. Ті самі двадцять років, про які ви сьогодні вдень згадували. Двадцять років, юначе, я добував тут шкури, кістку й черепи. Це було задовго до того, як ви з нею народилися. Потім… Потім я попався, як і багато інших, був засуджений. У мене знайшовся час подумати. Звільнення принесла Революція. Те, про що ви знали, — це все було згодом… Коли я почув про ваші пошуки контакту тут, на Аості, я… не міг не прилетіти. Ви розумієте?

— Так… Але не можу зрозуміти, навіщо ви все це розповіли мені.

— Так краще… І потім — вона все одно здогадалася б і сказала вам… Повертаючись у минуле, треба знайти силу бути до себе нещадним…

— Здається, ви перебільшуєте значення того, що було. Все подальше…

Він важко зітхнув:

— Я також так думав… Тут зрозумів, що ні. Ми сьогодні не зустріли їх… Це не випадково.

— Зачекаємо до завтра, — спокійно сказав Івар.

* * *

Ранок наступного дня був прохолодним, тихим, сонячним. Крапельки роси блищали в блакитнувато-зеленому листі дерев, іскрилися на фіолетово-червоних суцвіттях, які за ніч розкрилися на кущах навколо веранди.

— Ми полетимо спочатку на схід, відтак на північ до узбережжя Центрального моря, — сказав Івар.

— Вони там також є? — Інспектор закинув за плечі ранець гвинтокрила.

— Вони скрізь.

Інспектор спохмурнів; він не міг упоратися з пряжкою кріплення. Івар допоміг защипнути замок.

— Будь обережний, Іве, — попросила Леа.

Вона стояла на веранді, спершись ліктем об балюстраду[84], й дивилася, як вони злітають.

— Ми не полетимо високо! — крикнув зверху Івар.

— І не спізнюйтеся до обіду!

— Постараємося…

До полудня вони встигли оглянути кілька великих галявин у східній частині заповідника. Галявини були порожні. На ділянках рідколісся теж нікого не виявилося.

— Вони сьогодні ховаються в гущавині, — казав Івар, — там ми намагаємося не турбувати їх.

— Я не бачив сьогодні й птахів, — відзначив Інспектор.

Він ставав усе похмурішим.

— Може, їх не так уже й багато, як вважають, — пробурмотів Інспектор, коли пролітали ще над однією цілком порожньою сонячною галявою. — Пам’ятаю… — Він не закінчив.

— Ви хотіли сказати, що раніше їх було більше й вони не ховалися вдень. — Івар уважно вдивлявся в чагарники, що облямовували галявину.

— Раніше їх було безліч усюди. У таку погоду, як сьогодні, вони грілися на сонці великими гуртами… Підпускали зовсім близько. Їх добували тисячами…

— Але навіщо?

— Хутро… Воно дуже цінувалося… Як платина й дорожче. Досі на Землі манто[85] й шапки з цього хутра — не лише музейні експонати… Їх хутром утеплювали навіть скафандри астронавтів. Воно дивовижно стійке, легке, в ньому не жарко у спеку й не холодно в космічному вакуумі. Колись у мене теж був скафандр, утеплений їх хутром…

Галявина скінчилася. Тепер вони летіли над самими кронами високих дерев із широким, глянсуватим листям. У густій тіні під деревами нічого не можна було розгледіти.

— Вони там звісно є, — сказав Івар, — але сьогодні не хочуть виходити на відкриті місця. У них це буває… Немов вирішують усі разом… Я переконаний, вони можуть спілкуватися один з одним на великих відстанях.

— Яким чином?

— Наразі не можу пояснити… Якщо вони розумні, можливо, шляхом передачі думок. Звуків вони не видають.

— Авжеж, вони мовчали, навіть коли їх убивали…

По обличчю Івара промайнула гримаса огиди:

— Ви також, Інспекторе?

— Звісно… Я був чи не найпершим, хто почав їх промисел. До того тут полювали на риндлів і крупну дичину.

Якийсь час летіли мовчки.

— Час повертати на північ, — сказав Івар. — Бачите скелясту гряду попереду? Там східна межа заповідника.

— А в горах вони зустрічаються?

— Я їх там ніколи не бачив. Здається, вони не люблять скелястих ґрунтів.

Івар плавно змахнув лівою рукою й, описавши в повітрі широку дугу, попрямував на північ.

Інспектор трохи відстав на повороті, але, прискоривши політ, незабаром наздогнав Івара. Вони знову полетіли поряд, трохи вище верхівок дерев. Ліс тут ріс густо; могутні крони злилися в суцільну блакитнувато-зелену запону, під якою внизу нічого не було видно.

Івар повернув голову й поглянув на свого супутника. Кощаве, смагляве від засмаги обличчя Інспектора немов скам’яніло. Тонкі губи були щільно стиснуті. Глибокі зморшки здавалися чорними. Потік зустрічного вітру ворушив рідке сиве волосся на скроні й за вухом. Іварові раптом уявилася пожухла осіння трава високо в горах, схилена поривами крижаного вітру.

«Навіщо він з’явився на Аості? — знову подумав Івар. — Що йому насправді треба? Що він шукає тут?! «У нього чорно в душі й холодно в серці, — сказала вночі Леа, — його біополе розливає жах…» Учора ввечері він довго не лягав. Стояв біля вікна і вдивлявся в темряву…»

Іварові й Леа також не спалося. Вони спустилися в сад і, обнявшись, мовчки бродили по темних алеях. Пряно пахли розквітаючі кущі. Тепле повітря було нерухоме. Високо в небі іскрилися зірки. У чагарнику навколо будинку часом чувся шерех. Спалахували й гасли пари зеленкуватих очей.

— Немов світляки на Землі, — шепнув Івар.

— Вони також стривожені, — тихо сказала Леа, — раніше вони ніколи не приходили сюди вночі.

— Може, покликати його?

Леа злякалася:

— Ні-ні… Вони відразу зникнуть… Я певна — причина в ньому. Вони здогадалися і спостерігають…

«Леа, звісно, має рацію, — думав Івар. — Вони зрозуміли й не хочуть з’являтися. Наші польоти даремні. Він нікого не побачить»…

— Ми знову не зустрінемо їх, — сказав із зітханням Інспектор, немов відгадавши думки Івара, — тут навіть не видно галяв.

— Ліс тягнеться до самого узбережжя. Там, на березі, будиночок одного зі спостерігачів. Якщо він на місці, він, можливо, підкаже…

Спостерігача на місці не виявилося. Опустившись біля самого будиночка, Інспектор та Івар зняли гвинтокрили, роззирнулися. Поблизу нікого не було видно. Будиночок стояв на узліссі в густій тіні старих дерев. В десятку кроків від ґанку починався широкий піщаний пляж. У яскравому світлі сонця він здавався майже білим. Далі лежало море — білясте й спокійне, мов дзеркало. Повітря було нерухоме, вологе й гаряче.

Івар запросив Інспектора зайти в будинок. Інспектор похитав головою:

— Посиджу тут. Хочу подивитися на море.

Він сів на приступку ґанку, розстебнув комір комбінезона й глибоко зітхнув, відтак додав:

— Ви не звертайте на мене уваги. Займайтеся своїми справами. Я перепочину трохи.

— Можна прилягти в кімнаті.

— Ні, не хочу…

Івар зайшов у будиночок. Увімкнув диктофон, залишений на столі. Прослухав останні записи. Продиктував декілька фраз про свої відвідини поста. Окинувши поглядом знайоме приміщення, подумки відзначив, що немає на місці променевого пістолета. Вочевидь, спостерігач прихопив його сьогодні з собою. Це означало б, що слід, про який згадував учорашній запис, видався спостерігачеві не просто «цікавим»…

Коли Івар вийшов надвір, Інспектора на ґанку вже не було… Глибоко задумавшись, він походжав по березі край самої води. Івар попрямував до нього.

— Ці місця здаються мені дивно знайомими, — сказав Інспектор, коли Івар наблизився, — чи не збереглося за найближчим мисом залишків молу[86] або причалу?

Він указав на захід, де піщаний берег відхилявся на північ, огинаючи горб, порослий лісом.

— Там справді є якісь руїни, — відказав здивований Івар, — ми не раз замислювалися, що вони означають.

— Ходімо подивимося, — запропонував Інспектор.

— А може… — Івар поглянув на гвинтокрили, залишені біля будиночка.

— Краще пішки, час трохи розім’яти ноги.

Вони попрямували на захід уздовж крайки берега. Тут спека майже не відчувалася. Від води віяло прохолодою. Йти по вологому піску було легко. Інспектор крокував попереду широко, пругко.

— Тутешня сила тяжіння дозволяє забути про вік, — сказав він, обернувшись до Івара.

По його обличчю промайнула подоба посмішки.

Івар кивнув:

— Тому використовуємо тут гвинтокрили. У земних умовах вони не потягнули б… За бажання тут можна літати без будь-яких пристосувань. Треба лише добре розбігтися, коли є вітер. Ми з Леа пробували злітати й ширяти при вітрі, наслідуючи тутешніх птахів.

— Птахів тут зовсім мало, — відзначив Інспектор.

— Це не скрізь… Там, де ми живемо… — Івар не закінчив, пригадавши слова Леа, сказані вранці, що птахи другий день не з’являються.

Коли піднялися на горб, Інспектор зупинився. За горбом берег вигинався широкою дугою, утворюючи бухту, відкриту на північ. Від підніжжя горба масивна кам’яна кладка тягнулася в море. Її дальній кінець був зруйнований — там стриміли з води окремі камені.

— Це, звісно, тут, — тихо сказав Інспектор.

Він сів на стовбур поваленого дерева й довго дивився на бухту і на пустельний білий берег. Пляж у бухті був ще ширший, ніж на сході біля будиночка спостерігача. Придивившись, Івар помітив на березі бухти дивний темний візерунок, що немов проступав знизу з-під піску, — квадрати, прямокутники, дуги, неначе окреслені гігантським циркулем, прямі лінії, що розходилися променями з одного центру. Ніколи ще Іварові не випадало бачити тут нічого схожого.

Він показав Інспекторові на загадкові контури:

— Здається, міраж?

Той поволі похитав головою:

— Залишки нашого селища… Зараз сприятливе освітлення… Фундаменти будинків і обриси вулиць просвічують крізь пісок… Півстоліття тому тут жили люди, багато людей. Ви хіба не чули про це селище?

— Ні.

— У новій історії планет про нього згадується; лише не все… Далеко не все… Мені казали, що воно було стерте з поверхні Аости — залишився лише мол; але, виявляється, пісок зберіг дещо…

«Велике селище, — думав Івар, — а ми й не знали. Тут, звісно, треба організувати розкопки»…

— Це місце не можна чіпати, — сказав нараз Інспектор, — на ньому печать прокляття. Його слід забути назавжди. Я також хотів би забути, але доля привела мене саме сюди. Чи це насмішка долі?

У його голосі прозвучала така гіркота, що Івар здригнувся.

— Що тут трапилося, Інспекторе?

— Розплата… Розплата за зло, здійснене на Аості.

— Ви могли б… розповісти?

— Я мушу це зробити. Можливо, тоді… — він закусив губу… — Втім, однаково… Ви тут живете, ви маєте знати. — Він помовчав, збираючись з думками, відтак заговорив, відчужено дивлячись перед собою. — Після першої ж висадки на Аосту її дивовижний світ привернув увагу не лише учених, але й «лицарів удачі»… Це був час жорстокого суперництва в космосі. Поки на форумі ЮНЕСКО[87] домовлялися про склад і плани наукових експедицій на Аосту, дехто вже почав видобувати тут платину й алмази. Ви згадували про копальню на південному континенті. Колись їх було тут багато, платину добували просто з річкових і прибережних розсипів. Гірникам потрібна була їжа. Того, що привозили, не вистачало. А місцеві ліси і прерії кишіли життям. Спочатку полювали лише для того, щоб добувати м’ясо. Відтак увагу привернули шкури, кістка. І почалося. Я потрапив сюди, коли хутра з Аости на Землі цінувалися дорожче від золота. Наукові станції — вчені все-таки їх тут створили — на той час уже були знищені. Тут буяла «хутряна лихоманка»; конкуруючі ганги воювали один з одним за мисливські угіддя й за добуті хутра. Виникали й розпадалися «об’єднання» й «спілки». Вчорашні союзники перетворювалися на непримиренних ворогів, коли справа доходила до поділу здобичі. На Землі мовилося про співпрацю в космосі, тут річкою лилася кров. Утім, така історія не лише Аости… Так було й на Землі, коли вихідці зі старої Європи «відкривали» для себе «нові» континенти за океанами…

Я тут починав «вільним мисливцем», відтак змушений був приєднатися до одного з гангів. На чолі його стояв чоловік заповзятливий і відважний. Тут, на березі цієї бухти, була наша база і наша «столиця». Незабаром вона стала значним селищем. Потіснивши інші ганги, ми стали володарями цілої півкулі. У нас з’явився свій міжпланетний корабель для зв’язку з Землею. Багато «мисливців» обзавелися сім’ями. У цьому селищі жили жінки, діти… Але ситуація почала змінюватися. Перші роки полювали переважно на крупну дичину, і найбільш цінною здобиччю були риндлі. Вони ставали все більш рідкісними. Адже ми лише знищували. У колонії почалося бродіння… Мені вдалося об’єднати невдоволених і… Загалом, я опинився на чолі гангу. Мій попередник вирішив повернутися на Землю. У нас не залишалося іншого виходу — треба було переходити на дрібну дичину… — Він раптом замовк і почав озиратися.

— «Дрібна дичина» — це вони? — запитав Івар.

— І вони також… Ні… Насамперед вони, тому що їх хутро виявилося найбільш цінним. Незабаром воно почало цінуватися дорожче, ніж хутро риндлів, хоча риндлів ми добували все менше. На відміну від полювання на риндлів, яке завжди було ризиком, «дрібна дичина» добувалася легко і безпечно. Це навіть не можна було назвати полюванням. Ми просто вбивали палицями, ножами, і вони вмирали без звуку, без опору. Справи нашої колонії знову пішли в гору, хоча на Землі об’єднані нації до цього часу вже ухвалили закон, що забороняв безконтрольне винищення живих істот на інших планетах.

Але ми свистали на земні закони. А тим часом відплата насувалася. Мушу вам сказати, Іваре, що спочатку риндлі ніколи не нападали на нас першими. Поранені, вони ставали дуже небезпечними; необережний мисливець або мисливець недосвідчений часто сам перетворювався на жертву. Але повторюю, першими риндлі не нападали, навіть якщо бували оточені. І ось почалося щось дивне.

Риндлі почали нападати на мисливців, що видивлялися іншу дичину. Виявилося, що їх не так уже й мало на Аості. Можливо, вони навчилися ховатися від нас. Частіше риндлі нападали з засідки або вночі на польові табори. За короткий час загинула велика кількість мисливців і серед них багато старих і досвідчених. Почалася справжня паніка. Люди стали боятися виходити за межі селища. Навіть добре озброєні групи мисливців тепер поверталися ні з чим, а часто і не в повному складі. Ми зрозуміли, що нам оголошена війна, і вирішили завдати контрудару. Головним супротивником ми вважали риндлів — це була перша фатальна помилка… Якраз у цей час я збирався летіти на Землю з черговою партією цінного хутра. На кораблі залишалися вільні місця, і я запропонував захопити з собою жінок і дітей. Не тому, що ми побоювалися за їх долю, просто на їх охорону доводилося відволікати частину мисливців. На жаль, летіти погодилися не всі, а я не став наполягати. Це виявилося другою фатальною помилкою, тому що врятувалися лише ті, хто полетів зі мною…

Решта мені стало відомо лише на суді — коли судили мене. Я був арештований відразу ж після повернення на Землю. Вантаж — усю нелегку здобич останнього року — конфіскували. Мене засудили до тривалого ув’язнення. Тепер уже неважливо, що послужило причиною нашого викриття, — у нас було багато конкурентів і заздрісників. Важливе інше: під час суду я вперше почув, що серед учених виникла ідея про розумність деяких мешканців малих планет, зокрема й на Аості. А в довгому переліку пред’явлених мені звинувачень зазначалося, що я винен і в загибелі всіх членів колонії, залишених на Аості. Виявляється, незабаром після нашого старту з Аости, коли об’єднаний загін мисливців виступив на пошуки риндлів, велика… зграя, а можливо… загін риндлів напав уночі на колонію. Лише небагатьом удалося дістатися до човнів і відплисти в море, але й вони загинули під час шторму.

Усі покинуті на березі стали жертвами риндлів, які перед відходом зруйнували дощенту всі споруди селища. Загинули й мисливці. Ріндлі напали на їх табір у лісі і знищили геть усіх.

Ну а тут, — Інспектор вказав униз на берег бухти, — руйнування довершили шторми. Пісок поховав руїни селища, і лише іноді при особливо сприятливому положенні сонця можна щось розрізнити. Ось дивіться, поки я розповідав, сонце опустилося нижче і вже нічого не видно.

— Я помітив, — сказав Івар, — контур на піску зник, коли ви розповідали про нічний напад риндлів.

— А може, його й не було зовсім, — пробурмотів із зітханням Інспектор, — може, нам лише здалося?

Івар не відповів, і вони довго сиділи мовчки.

— Все це дуже дивно, — сказав нарешті Івар. — Якщо риндлі могли знищити селище — значить, їх було багато, а ви казали, що їх уже майже не залишалося, коли ви почали полювати на цих… на малюків…

— Для мене це також загадка, — погодився Інспектор, — утім, як і розумність мешканців тутешнього світу. Вчені вже не раз помилялися…

— Риндлі були хижаками?

— Їх вважали хижаками, хоча не поручуся… М’ясо їх їстівне, а коли ми білували їх, у їхніх шлунках знаходили залишки рослинної їжі. І, на відміну від нас, риндлі ніколи не пожирали тіл… своїх жертв.

— Так, дуже-дуже дивно, — повторив Івар. — Не нападали першими, були винищені й раптом відразу з’явилися у великій кількості й нападали. І знову зникли, хоча більше їх ніхто не винищував. Як вони все-таки виглядали? Ви, Інспекторе, не раз бачили їх зблизька…

— Як виглядали? — Він почав терти чоло. — Дивно, виразно уявляю, як виглядало їх хутро, шкура, а ось як вони самі… Зараз… — Він відвернувся, замовк і раптом промовив зовсім іншим голосом, у якому прозвучали здивування й полегша: — А-а ось так виглядали, дивіться.

Івар озирнувся й остовпів. Позаду всього за декілька кроків сидів величезний звір. Він височів над ними мов гора. Гора рудувато-бузкового хутра, увінчана широкою мордою з круглими сторчуватими вухами. Він сидів по-котячому на підібганих задніх лапах; передні — масивні, мов обтягнуті хутром колони, — він поставив перед собою, огорнувши їх довгим пухнастим хвостом. Темний кінчик хвоста нервово посіпувався, широкий чорний ніс насторожено принюхувався, великі бурштинові очі уважно дивилися на них зверху.

— Не лякайтеся, — спокійно сказав Інспектор. — Вони ніколи… не нападають першими. А цей — він просто… прийшов за мною… Сидіть тихо, а я — я сам підійду до нього.

— Ні-ні, — зашепотів Івар. — Не рухайтеся. Може, він піде… І чуєте, піднімається вітер, можна схопитися, спробувати злетіти. Спланеруємо в долину, там гвинтокрили. Може, встигнемо.

— Ну що ви, — в голосі Інспектора прозвучала усмішка, — вони стрибають на добрих п’ятдесят метрів. Усе це марно… Вам нічого не загрожує. А в мене з ним… свої рахунки. Відверніться і не дивіться туди, а я піду… Щастя вам і Леа, — голос його здригнувся, — прощавайте.

— Та ні ж бо! — закричав Івар, схопивши Інспектора за руку. — Я не пущу вас! Стійте!

Золотисто-бузковий звір ворухнув масивною головою і, наморщивши чоло, переводив погляд з Інспектора на Івара й назад. Його бурштинові очі ледь звузилися, а чорний кінчик хвоста почав рухатися швидше.

— Перестаньте, — твердо сказав Інспектор. — Ну ж бо, — він різко вивільнив руку і встав. — Не важтеся рушати з місця. Це наказ. Відверніться. — Він зробив крок у напрямку до звіра.

— Ні, — прошепотів Івар, — ні, не хочу…

Насилу долаючи кволість, що охопила його, Івар звівся на раптом затерплі ноги й обернувся до чудовиська. Інспектор уже знаходився на півдорозі.

— Слухай, риндлю, — закричав Івар, задерши голову, — не чіпай його! Будь ласка. Він усе зрозумів. Не чіпай! Прошу тебе.

Широкий чорний ніс ворухнувся, втягуючи незнайомі запахи. Риндль звузив очі й нараз роззявив рожеву пащу в тривалому солодкому позіху. Зблиснули ряди гострих сліпучо-білих зубів, довгі вуса відігнулися до круглих вух. Закривши пащу, риндль подивився вниз на Інспектора, що стояв перед ним. Іварові здалося, що в погляді круглих жовтих очей не було злості, радше подив, а можливо, нудьга.

Раптом чорний ніс знову здригнувся, зморщився, бурштинові очі знову звузилися і риндль голосно чхнув.

Інспектор, який устиг затулитися ліктем, ледве втримався на ногах. Риндль мигцем глянув на нього, позадкував, гидливо обтрусив передні лапи й, різко обернувшись, зник за деревами.

Івар схаменувся перший. Перевів подих, зробив крок до Інспектора, шепнув:

— Ну ось, він також зрозумів… Мерщій повертаймося. Побігли!

Інспектор не відповів. Опустивши голову, мовчки подався за Іваром.

* * *

Коли вони злетіли, пухнаста руда кулька викотилася з чагарнику на мису, розпросталася, сівши на коротких задніх лапках, і, піднявши до неба довгий темний писочок, довго дивилася їм услід. Відтак поплескала себе передніми лапками по черевці, підібрала пухнастий хвіст і зникла в кущах.

На базу Заповідника Інспектор та Івар повернулися затемна. Леа чекала їх на веранді. Обіймаючи Івара, шепнула:

— Я дуже тривожилася. Радирував Дон. Він бачив на півночі свіжі сліди риндля…

— Так, я знаю, — сказав Івар. — Ми там були; я читав його записи. Здається, риндлі, не зовсім те, що ми гадали, люба… Далебі, ми їх більше не побачимо.

Леа поглянула на нього, посміхнулася:

— Ще один крок до контакту, еге ж? Вони мають повірити… Мають… І знаєш, птахи сьогодні повернулися… А він?.. — Леа кинула швидкий погляд на Інспектора.

— Він… — Івар, посміхаючись, мовчки дивився на неї.

Леа зрозуміла, тихенько розсміялася:

— Значить, сьогодні він спатиме спокійно.

— Авжеж, і завтра покине Аосту назавжди…

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Тайна атола Муаи: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Детская литература, 1986. — 304 с. — (Библиотека приключений и научной фантастики).

ЗУСТРІЧ НА СТАРІЙ ЕНЕРГОЦЕНТРАЛІ

Я не дуже старий, хоча був ще хлопчаком, коли тут — у долині — бурили перші свердловини. Готові свердловини замикали важкими вентилями, а поряд заганяли палю з неотесаної модрини й писали суриком[88] на листі фанери: «Обережно — окріп!»

Ці написи я бачив на вицвілих фотографіях у батьковому альбомі: безлюдна долина з рідколісою тайгою, коричнево-попелясті схили Камбального, бурові вишки, труби, втиснуті руками геологів у камчатську землю. Коли вентилі ледь відкривали, труби фонтанували окропом. Гарячі струмки стікали по затоптаному моху в сизувату піняву Паужетку…

Батько в молодості розвідував Паужетське родовище природної пари, а відтак будував першу на цій землі геотермальну електростанцію[89]. Спочатку вона була зовсім маленькою, — давала струм декільком консервним заводам. А потім розрослася… Пам’ятаю, її називали гігантом далекосхідної енергетики… Як давно це було? Давно і недавно… Всього — вік людський…

А втім, що таке людський вік? У дні моєї юності — на коло сімдесят років. А зараз… У сто двадцять лікарі не дозволили мені їхати до Гренландії. Але, чорти б мене вхопили, я не хотів здаватися. Я не міг уявити себе без роботи. Вона була необхідна мені як повітря — справжня робота, пліч-о-пліч з міцними людьми; суворі вітри, льоди й довгі ночі з веселками полярних сяєв… Вийдеш із теплого будиночка в ніч і слухаєш тишу льодів. А вона особлива — ця тиша. Дзвенить у ній щось далеке, нестерпно бентежне, мов очікування вічної новизни. І п’єш морозяне повітря, дошкульно холодне, чисте, мов прозоре джерело. З кожним ковтком сил прибуває. Хіба можна людині без цього?..

Сперечався я, доводив — усе марно… Відтак запропонували їхати сюди. Керівник Паужетським геотермальним заповідником і природним музеєм на півдні Камчатки! Це я-бо — будівельник Великої дамби на Лені й Берінгового моста. Штат управління заповідника: керівник — один плюс вісімнадцять кіберів, переважно старої конструкції, деякі потребують капітального ремонту… Ось так. Утім, Камчатський заповідник — це ще краще з того, що пропонували невгамовним ветеранам мого крою. Звісно, я погарячкував, покричав там у бюро кадрів, навіть кулаком по якомусь електронному лобі постукав, а потім поїхав… Так, подивитися поїхав… Як і що… Адже я не був на Камчатці сорок років. Цікаво все-таки: був «гігант далекосхідної енергетики», а зараз «Заповідник»…

Прилетів сюди, в цю долину. Півдня бродив серед мовчазних будиночків селища, по принишклих корпусах колишньої геотермальної електроцентралі. Майже століття вона освітлювала й обігрівала добру половину Камчатки…

День видався похмурий, і похмуро було на душі…

«Ні… Ми обоє стали непотрібними, — думав я. — Ця гігантська електростанція — дітище мого батька. І я сам. Який тут заповідник! Це кладовище… І всім про нього байдуже. Життя пішло звідси назавжди… Звісно, тепер вулканічне тепло вже не використовують, як у двадцятому столітті… Чим тоді слугував вулкан? Піччю, в кращому разі паровим казаном. Тепер вигадали хитріші штуки. Бурять свердловини завглибшки в тридцять-сорок кілометрів. А такі свердловини можна бурити де завгодно… Опускають у свердловини термоелементи — і отримуй енергію.

На півночі Гренландії, куди мене не пустили «за станом здоров’я», зараз буряться чотири такі свердловини. Оце робітка! Спорудження енергоцентралі потужністю в сорок мільярдів кіловат. Друга буде на Землі — після Антарктичної. І теж — для знищення льодів. А тут…»

Я з відразою подивився навколо. Щогла високовольтної передачі біля центральних трансформаторів похилилася. Вгорі біля ізоляторів звили гнізда якісь шалені птахи. Шибки над дверима, що вели в круглу будівлю диспетчерської, вибиті вітром… «Їх треба вставити насамперед, — промайнуло в голові. — Інакше взимку нанесе снігу в диспетчерську. Там капризні прилади, електронний мозок…

А втім, навіщо? Кому тепер потрібні ця стара електронна довбешка й похилена щогла?.. Адже струм уже не потече по дротах. Птахи можуть спокійно висиджувати пташенят у гніздах біля самих ізоляторів…

Музей! Смішна ідея… Для кого?! Закладаюся на свою стару люльку, відтоді, як станцію закрили й відлетів останній спостерігач, нога людська тут не ступала…»

— Здрастуйте, — почувся тоненький голосок у мене за спиною. — А ми вас чекали…

Я поспішно озирнувся. Дівчинка років дев’яти у блакитному комбінезоні з цікавістю розглядала мене. У неї було дуже миле кругле личко з помітними вилицями, широкий ніс, зизуваті карі очі. На смаглявих щоках — яскравий рум’янець — відбиток сонця й камчатських вітрів. Каптур комбінезона, облямований пухнастим білим хутром, був відкинутий. У рудуватому в’юнкому волоссі нещодавно заплутався вітер.

— Здрастуй, — сказав я, дещо спантеличений. — По-перше, хто ти і звідки взялася, а по-друге, хто міг чекати мене й навіщо?

— Я — Ксанта з селища Сріблястий Лебідь. А чекали вас ми всі…

— Он як! Цікаво… Але що ти робиш тут сама… у тайзі? І де знаходиться це ваше селище?

— Воно внизу біля моря, в семи кілометрах звідси. І тут зовсім не тайга, а колишня вулканічна електростанція — Паужетська геотермальна енергоцентраль. — Дівчинка хитро примружилася й додала: — Хіба ви не чули про неї?

— Чув дещо… То, значить, ти сама прийшла сюди за сім кілометрів?

— І зовсім не сама, а з Вовчком.

— З Вовчком? Не бачу його… І потім, хто він — цей Вовчок?

— Вовчок — мій друг. Він — американець. Прадідусь привіз його з Алеутських островів, коли я була маленькою. Тоді й Вовчок був зовсім крихітний. Він уміщався в рукавиці. А зараз! О-о… Зараз, якщо він встане на задні лапи, він буде вищий від вас.

— А, он що! Розумію… Однак це негаразд із його боку — залишати тебе саму в такому безлюдному місці.

— Він зовсім не винен. Я дозволила йому відвідати Хому. Я тут сьогодні чергова…

— Чергова? Де ж ти чергуєш?

— Тут, на електростанції. Ми всім інтернатом узяли над нею шефство до вашого приїзду. Треба ж, щоби хтось наглядав за кіберами. Ми передамо вам усе у повному порядку. А потім вам допомагатимемо.

— Гм… Бачиш-бо, Ксанто… Втім, ми ще побалакаємо про це трохи згодом… Адже мені треба добре подумати, все зважити…

— Ви, напевно, вже все подумали, коли летіли.

— Ну, це було дуже швидко. З Петропавловська сюди всього півгодини польоту… Скажи мені краще, а що цей Хома — він постійно живе тут?

— Так, він тут за головного сторожа, щоб не приходили вовки й дикі кабани.

— Цікаво! Невже тут ще збереглися вовки?

— Звісно. Вони живуть онде — за Курильським озером. Там у них свій заповідник. Але вони приходили сюди, і вили, і псували квіти… Тепер Хома їх не пускає.

— Гм… Слухай, Ксанто, а чом би цього Хому не призначити тут керівником? Ото не знав, що він постійно живе тут!

Ксанта уважно подивилася на мене. У її погляді промайнуло щось схоже на сумнів: чи не жартую?.. Проте вона сказала дуже серйозно:

— Я гадаю — Хома не впорається. Ні, ви більше підходите…

— Спасибі… Ходімо все-таки до Хоми, побалакаємо з ним.

— Ходімо, — тоненьким голоском сказала Ксанта.

Вона повела мене по вузькій, посипаній червонуватим піском доріжці углиб селища. Навколо рудувато-вогненним килимом горіли квіти, осінні квіти Камчатки: айстри, хризантеми, жоржини, сальвії. Густа поросль квітів майже у зріст Ксанти. Дівчинка упевнено вела мене крізь цей строкатий живий лабіринт. Ми обігнули одну будівлю, відтак другу, навскоси перетнули широку галявину-квітник. Над нами була тайга в яскравих осінніх шатах — блідо-зелені, майже прозорі модрини, величезні волохаті кедри, оранжеві берези, золотисті тополі, яскраво-червоні осики. А навколо — буйний килим осінніх квітів, акуратні, посипані піском доріжки, різноколірні будиночки селища.

Місцями крони дерев розступалися, й високо в блідо-блакитному небі — опівдні вітер прогнав хмари — блищали нитки дротів, підвішені на високих ажурних щоглах. Промені неяскравого сонця пробивалися крізь осіннє листя й примушували спалахувати різнобарвними вогниками зелені й рожеві шибки на верандах. Було дуже тихо. Лише ледь чутно шелестіло опале листя під легкими кроками Ксанти. Пахло осіннім лісом. Це був дивовижний запах гіркуватої свіжості, прілого листя, грибів та хвої і ще чогось майже невловимого, але дивно знайомого й бентежного…

Ми все йшли і йшли… І мені вже почало здаватися, що немає ніякої Паужетки, немає старої геотермальної станції. Я в заповідному казковому лісі свого дитинства. Маленька лісова фея веде мене кудись… Чи не однаково куди… Зараз ми зустрінемо доброго чарівника й почнуться дива…

Чарівника ми не зустріли, але дива почалися відразу, тільки-но ми з Ксантою опинилися на невеликому майдані, розташованому, ймовірно, в самому центрі селища. Майдан був вимощений квадратними плитами рожевого туфу. Плити не прилягали щільно одна до одної, і між ними всюди пробивався яскраво-зелений мох. Це був дивовижний геометричний візерунок, витканий із сітки живої зелені й квадратів теплого рожевого каменю. Посеред майдану знаходився круглий басейн, викладений червонуватим мармуром. Раніше тут був водограй, але тепер він не діяв — і басейн був порожній. За водограєм височів пам’ятник із сірого граніту: худорлява, ледь сутула постать у крислатому капелюсі й високих чоботях, вузьке обличчя з клинцюватою борідкою, в лівій руці — геологічний молоток. Я відразу упізнав його. Я бачив його живим на старовинних світлинах. У минулому столітті його називали «батьком вулканології» — створеної ним науки про діючі вулкани. Звісно, він завоював право стояти тут, біля підніжжя вулкана, який він змусив служити людям. Але тепер… Хіба не іронія долі: вічно стояти в покинутому людьми поселенні. Що каже випадковим відвідувачам цих місць його ім’я, викарбуване на полірованому граніті?..

— Ти знаєш, хто це? — тихо спитав я Ксанту.

Дівчинка підняла на мене здивовані очі:

— Звісно. Це мій прапрапрадідусь. Тато казав, що він, — Ксанта вказала на пам’ятник, — першим почав вивчати камчатські вулкани. І він умовив своїх ровесників побудувати тут селище і вулканічну електростанцію.

— Ого, — сказав я.

Я відчув, що належало щось сказати.

— Щодня ми приносимо йому свіжі квіти, — продовжувала Ксанта. — Мама розповідала, що прапрапрадідусь дуже любив квіти…

— То, значить, твої тато й мама також живуть у селищі біля моря?

— Що ви! У селищі біля моря живуть лише діти, ну і, звісно, наші вихователі. Сріблястий Лебідь — дитяче селище. А моя мама працює в Петропавловську. Вона геолог, як і прапрапрадідусь і прадідусь. Тато теж геолог. Але зараз він у відрядженні, там, — Ксанта підняла пальчик угору. — Увечері буде видно, я вам покажу. Він на Місяці. Вивчає там вулкани. Він обіцяв мені привезти місячні камені…

— Он як! Ти, напевно, теж мрієш стати геологом?

— Ні, я ще не вирішила, — серйозно сказала Ксанта. — Розумієте, дуже важко вибрати. Все здається таким цікавим. У першому класі ми з Марою — моєю подругою — хотіли бути капітанами космічних кораблів. У другому Мара раптом захотіла стати океанологом, щоб працювати на дні Тихого океану. І я також захотіла… Але потім ми дізналися, що там завжди темно, і, розумієте, ми передумали. Тепер Мара хоче складати гарну музику, а я — я ще думаю… Можливо, я працюватиму на такій станції, як ця, лише більшій…

— Таких станцій тепер не будують, дівчинко.

— Я знаю. Я думала про нові, які будують зараз, наприклад у Гренландії…

«Так тобі й треба», — подумки сказав я сам собі й міцно прикусив язика.

— А можливо, поїду садити ліси в пустелях, — продовжувала Ксанта, — або перевиховуватиму диких тварин, робитиму їх розумними й добрими. Як Хома…

— Що — як Хома?

— Ну, Хома — він також… Ви побачите, — Ксанта раптом заплескала в долоні. — Дивіться, дивіться, — закричала вона, — он вони йдуть до нас, разом з Вовчком!

Я озирнувся. Через майдан до нас неквапом простували здоровенний кошлатий ньюфаундленд[90] і великий бурий ведмідь. Ньюфаундленд був завбільшки з однорічне теля, весь білий, з рудими плямами на широкій лобатій морді й на масивних лапах. Наближався він з надзвичайною гідністю, безшумно і м’яко ступаючи по рожевих кам’яних плитах. Клишоногий, зростом трохи менший від пса, трюхикав за ним перевальцем, опустивши чорний ніс до самої землі.

Я мимоволі позадкував і потягнув за собою Ксанту.

— Не бійтеся, — сказала дівчинка, обережно вивільняючи пальці з моєї руки, — Вовчок не кусається. А Хому перевиховали, ще коли він був маленьким ведмежам. Він добрий і все розуміє… Підходьте, не соромтеся, — правила далі вона, звертаючись до пса й ведмедя, які зупинилися за декілька кроків від нас. — Вовчку, привітайся з… — Ксанта поглянула на мене.

У її погляді були питання й легкий сумнів.

Як вона зараз назве мене? Невже дідусем?.. «Якщо не назве дідусем, тоді, мабуть, залишуся тут», — загадав я, а їй швидко сказав:

— Мене звуть Пилипом.

— Йди, Вовчку, привітайся з дядьком Пилипом.

Я полегшено зітхнув. Все-таки дядько, а не дідусь…

Але цієї самої миті здоровенний Вовчок підійшов до мене впритул, легко звівся на задні лапи і, поклавши передні мені на плечі, лизнув теплим шорстким язиком просто в ніс і в губи.

— Марш! — вихопилося в мене.

Згинаючись під вагою величезного пса, я поспішно затулився ліктем від його широкої добродушної морди. Вовчок мимохідь лизнув мене ще раз у праве вухо і, мабуть вирішивши, що достатньо проявив дружні почуття, звільнив від своїх обіймів. Він сів біля ніг Ксанти і, не зводячи з мене круглих бурштинових очей, почав енергійно підмітати волохатим хвостом чисті рожеві плити.

Очевидно, тепер настала черга Хоми. Він зашкандибав до мене, кліпаючи маленькими темними очицями й поводячи вологим чорним носом.

— Ксанто, — жалібно сказав я, — Вовчок — іще гаразд… Але, бігме, ніколи в житті я не цілувався з ведмедем, навіть із перевихованим. Чи не здається тобі, що нам з Хомою досить обмежитися дружнім рукостисканням?

— Будь ласка, — погодилася Ксанта. — Хомо, дай лапу дядькові Пилипу. І пам’ятай, ти маєш у всьому слухатися його. Він тепер твій головний начальник.

Хома схвально пробурчав щось і, сівши поряд з Вовчком, простягнув мені важку пазуристу лапу. Я стиснув її з глибоким задоволенням.

— Ну ось, ви й познайомилися, — сказала Ксанта. — Я дуже, дуже рада… Як справи, Хомо? Як твоє нічне чергування?

— Уффф! — сказав Хома й заходився тертися широкою коричнево-бурою головою об блакитний комбінезон дівчинки.

— Розумію, — кивнула Ксанта. — Тебе знову кривдили білки?.. Знаєте, дядьку Пилипе, вам доведеться щось придумати. Білки не дають спокою бідному Хомі… Вони кидають у нього вилущеними кедровими шишками. Шишки застряють у його кудлатій шерсті й дуже заважають. Ось погляньте, скільки на ньому шишок.

— Можна пристосувати якогось кібера. Він вичісуватиме Хому, якщо Хома, звісно, дозволить.

— Дозволить, дозволить! — закричала Ксанта. — Правда, Хомо?

— Уфф! — сказав ведмідь, іронічно поглядаючи на мене.

— Ось бачите, Хома знає, що для нього корисно. А білок треба ще раз попередити. Вони страшенно неслухняні. Деякі навіть прибігають у головну диспетчерську й смітять там горіхами.

— Ну, таке свавілля їм доведеться припинити, — рішуче сказав я.

— Атож, — погодилася Ксанта. — Я знаю, — додала вона, — у вас із Хомою тепер буде повний порядок…

Відтак ми вчотирьох вирушили оглядати геотермічну станцію. Ксанта показувала мені різні механізми й пояснювала їх призначення. Хома кивав важкою коричнево-бурою головою, кліпав маленькими очицями, час від часу схвально бурчав. Лише Вовчок тримався стримано. Він ішов позаду, опустивши хвіст, часто позіхав, широко роззявляючи рожеву пащу. Він явно нудьгував. Здається, він не любив техніки.

Спочатку ми пішли до бурових свердловин. Коли я блукав по містечку сам-один, я їх не знайшов. І не дивно… Адже я шукав труби, що стирчали б із землі, з важкими вентилями, як на світлинах батька. Тепер свердловини знаходилися всередині ошатних прозорих башт. Башти були зроблені зі скла й металу і нагадували замки сплячої красуні. До кожної башти вели посипані піском, облямовані квітами доріжки.

А над прозорими стрілчастими дахами тихо шелестіли темними волохатими лапами кедри. На кедрах цілими сім’ями жили вороги Хоми — маленькі легковажні рудувато-сірі білки. Вони і в нас пробували кидати шишками. Лише не поціляли.

— Тут було 56 свердловин, — розповідала Ксанта. — Вони зовсім не глибокі: п’ятсот-шістсот метрів. Одна — найглибша — на краю селища — два кілометри. Свердловини пробурені до підземного парового казана. Ну, це, звісно, не справжній паровий казан, а лише стародавні лави вулкана Камбального. У лавах було багато порожнин, заповнених водою. Вода від вулканічного тепла нагрівалася й перетворювалася на пару. Пара по трубах піднімалася нагору й обертала турбіни електростанції. Оце — одна з таких свердловин. А зараз ми підемо на електростанцію…

— Зачекай, Ксанто, — сказав я. — А що ж, тепер ці свердловини зовсім не дають пари?

— Дають, але дуже небагато, — відказала дівчинка. — Сила пари ослабла, вона вже не може обертати турбіни. Деякі свердловини ще дають гарячу воду. Вона проведена по трубах у наше селище. Ми купаємося в ній і плаваємо у великому критому басейні. Цією водою опалюються і всі будиночки електростанції. Взимку тут тепло. А коли приїжджають туристи і спортсмени-лижники, буває дуже весело. Вони живуть у цих будиночках, катаються на лижах, піднімаються до кратера Камбального, їздять в електросанях на Курильське озеро. І ми теж часто їздимо туди.

— Значить, тут буває багато людей?

— Звичайно… Це зараз, восени, гостей зовсім немає. А влітку й зимою, о, скільки буває народу. Прилітають дитячі екскурсії з різних інтернатів — подивитися вулкани, і Курильське озеро, і стару електростанцію. Приїжджають студенти-енергетики, які вивчають історію техніки; різні вчені, туристи, художники, письменники; приїжджають навіть космонавти — так, відпочити трохи… Адже у нас дуже гарно, еге ж?

— Так, звісно…

Ксанта довго розповідала мені про історію Паужетської геотермічної електростанції, славну, майже столітню історію великої справжньої праці, а я думав про те, яке оманливе перше враження. Ось, до зустрічі з Ксантою, поки бродив тут сам, я побачив лише покинуте селище в тайзі, похилену щоглу і вибите скло над дверима диспетчерської, а тут, виявляється, тече своє життя — потрібне, важливе… Звичайно, все навколо — це вже клаптик історії. Але хіба історія не допомагає будувати майбутнє? Ми черпаємо зараз електроенергію з гігантських термоелементів, опущених у щонайглибші свердловини, ми навчилися регулювати вулкани, зробили їх нешкідливими смолоскипами, які запалюємо лише в дні великих свят… Досягти всього цього нам допомогла й Паужетка, і ця електростанція, теплова енергія Камбального вулкана, який вірно служив людству ціле століття.

«Ми будемо щасливі лише тоді, коли усвідомимо свою, хоча б і найскромнішу, роль». Це сказав один з найвидатніших людей минулого сторіччя — піонер авіації на самій зорі її розвитку, поет, філософ. Мені сто двадцять років, але я мрію ще про один шматок людського щастя… Чому не спробувати знайти його тут? Здається, я зможу тут стати корисним… Ні, я просто переконаний, що я тут потрібен. Хто догляне за всім господарством? А воно — он яке. І посадковий майданчик треба впорядкувати. І приїжджих зустрічати і влаштовувати. Не Хомі ж цим, справді, займатися. Тут можна так усе організувати, що про Паужетку знову заговорять. Місця-бо які! Не можна їм пустувати. І школа… Просто необхідно, щоб поблизу від школи жив бувалий чоловік. Їхні вихователі самі молоді. А, скажімо, така людина, як я…

— Це дуже негарно, дядьку Пилипе, — почув я голос Ксанти. — Адже ви вже п’ять хвилин зовсім не слухаєте, що я вам кажу.

Я зніяковів і розвів руками.

— Пробач, Ксанто. Трохи задумався. Зі старими людьми це буває…

— А ви зовсім і не старий, — сказала вона, не дивлячись на мене. — Вам щонайбільше вісімдесят років.

— Ех, дівчинко, якби було вісімдесят! Але річ не в цьому. Я хочу поставити тобі одне питання. Дуже важке питання. Скажи мені, як по-твоєму, що для людини найголовніше?

— Ну, це зовсім просто, — посміхнулася Ксанта. — найголовніше для людини, щоб вона була щасливою. А для цього вона лише має робити щасливими інших.

— Гм… Далебі, ти маєш рацію, це справді просто… Ніколи б не подумав, що все на світі так просто… Ну, що ми робитимемо тепер?

— Тепер треба випустити кіберів. Напевно, їм набридло сидіти вимкненими. Час їм братися до роботи.

Ми зайшли в низький скляний будиночок, схожий на оранжерею. Там рядами стояли смішні коротуни — кібери — цілий взвод роботяг, завдання яких полягало в підтримці порядку на території селища й енергоцентралі.

Ксанта привітала всіх, як старих знайомих. Вмикаючи їх по черзі, вона одного поплескувала по блискучому нікельованому плечі, другого гладила по відшліфованій яйцеподібній голові, третьому шепотіла щось у розтруб звукоприймача. Увімкнені кібери починали ворушитися, нетерпляче притупцьовували маленькими лапками, розпростували схожі на граблі механічні руки й діловито бігли у своїх, вочевидь добре їм відомих, справах.

Вовчок, сидячи біля входу в скляний будиночок, критично оглядав кожного вибігаючого кібера, немов перевіряв, чи в порядку той і чи готовий до виконання завдання.

— А ти, маленький, іди збирати сухе листя, — казала Ксанта черговому кіберові, — його багато там на доріжках. Вночі був сильний вітер. Тепер з кожним днем опалого листя буде все більше. Ти підеш прибирати порох у будиночках, — напучувала вона наступного. — Добре прибирай. Потім дядько Пилип усе перевірить… Взагалі-то вони знають, що їм робити, — сказала Ксанта, повертаючись до мене. — Вони всі налаштовані… Просто я з ними розмовляю, щоб їм було веселіше. Вони нудьгують тут ночами самі. А роботи зараз зовсім мало. Коли роботи мало, завжди дуже нудно, правда, дядьку Пилипе?

Я кивнув.

— О, у тебе знову нежить, малюче, — звернулася Ксанта до наступного кібера. — Розумієте, дядьку Пилипе, цей малюк перевіряє всі труби і крани. Ось у нього щодня багато справ. Йому треба оббігти всеньке містечко. Напевно, він перевтомився… Вже декілька днів у нього з носика цяпає щось. Ось бачите…

— Либонь, з мастилом негаразд, — сказав я. — Треба буде потім подивитися.

— То пустити його? — запитала Ксанта.

Але увімкнений кібер, не чекаючи дозволу, вислизнув з її рук і квапливо зашкандибав до виходу.

— А ці вже не можуть працювати, — сумно сказала дівчинка, вказуючи на цілий гурт кіберів, що сиротливо збилися в кутку. — Вони дуже старенькі. Їх налаштовував ще мій прадідусь. Потім вони розладналися. Ось цей, наприклад, найбільший, якщо його випустити, пробіжить трохи, пострибає, перекинеться й чеберяє лапками в повітрі. А він умів ремонтувати доріжки, зчищав стару фарбу на стінах і наносив нову. І ще багато чого вмів… А ось тепер ніхто з наших наставників не вміє його самого полагодити. Мій прадідусь зумів би, але він… — Ксанта важко зітхнула й замовкла.

— Значить, твій прадідусь працював тут?

— Так, він був керівником заповідника, як тепер ви… Але навесні лікар відрядив його лікуватися до Москви. І дідусь більше не повернувся. Мама казала, що з Москви він знову виїхав на Алеутські острови, але вона не хотіла сказати, коли він повернеться. І з ним не можна поговорити по відеотелефону… Я гадаю, що мій прадідусь просто помер, — сумно закінчила Ксанта й опустила очі.

— Ну, що за думки, — заперечив я. — Тепер люди живуть довго. Прадідусь ще приїде. Мине рочок-другий — і він повернеться. Ось побачиш…

— Не знаю, — тихо шепнула Ксанта. — Адже дорослі не завжди кажуть нам правду… А ми вже великі. Через рік весь наш клас виїде зі Сріблястого Лебедя. Нас повезуть далеко на захід, до підніжжя гір Тянь-Шаню. Там будемо жити і вчитися далі, до закінчення загальної школи. А сюди приїде нова група малюків.

— Значить, тут у вас, у Сріблястому Лебеді, лише школа першого кола?

— Так. Перші чотири класи. І ми з Марою зараз у найстаршому. Друге коло ми пройдемо в Середній Азії.

— І вам не шкода буде розлучитися зі Сріблястим Лебедем?

— Шкода, звісно. Але там, куди ми поїдемо, також буде дуже цікаво. Людина не може залишатися завжди на одному місці.

— Ти маєш рацію, Ксанто. Ось і я… Працював у Антарктиді, відтак у Гренландії, а зараз…

— Я знаю, — шепнула дівчинка. — Нам казала наставниця. І ми дуже пишаємося, що будемо тут разом з вами. Ви розповісте нам про те, що бачили і знаєте? Еге ж?

— Розповім, якщо це буде вам цікаво.

— О, дуже!..

Почулися м’які кроки. У скляний будиночок повагом увійшов Вовчок. Він обережно ніс у зубах уже знайомого мені шмаркатого кібера. Вовчок тримав кібера за виступ шкіряної обшивки і всім своїм виглядом виражав відверту огиду. Кібер мляво ворушив лапками. З його довгого з розтрубом носа двома струмками текло прозоре мастило. Вовчок поклав кібера нам до ніг, сів поряд і почав поглядати то на нас із Ксантою, то на кібера. На кібера він дивився з явним несхваленням.

— О-о, — сумно протягнула Ксанта. — І цей геть розхворівся. Вовчок приносить лише тих, які не можуть працювати…

Пришкандибав звідкись Хома, сів поряд з нами і також став дивитися на лежачого кібера.

Червонуваті вічка кібера спалахували й пригасали. Либонь, йому було зовсім зле.

Я дістав з кишені окуляри в старовинній роговій оправі, яких тепер ніхто не носить, і люльку. Окуляри я начепив на носа, люльку натоптав запашним тютюном і закурив. Затягнувшись кілька разів, я засукав рукави куртки.

— А ну, подивимося, що з ним, — сказав я Ксанті. — Тягни сюди інструменти, помічнице. Зараз навчу тебе лікувати кіберів.

Ксанта побігла, сміючись. Її сміх лунав сріблястим дзвіночком.

По-суті, все виявилося з біса просто…

— Яка ж хороша штука — робота, — сказав я своїм новим друзям. — Що там гріха таїти, в Гренландії без мене тепер обійдуться, а ось тут, далебі, й ні. Еге ж?

Хома кивнув кудлатою головою й задоволено пробурмотів щось. Вовчок не відповів. Але з його погляду я зрозумів, що й він цілком згоден зі мною.

А кібер лежав на підлозі скляного будиночка і з надією поглядав на всіх нас.

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Планета туманов. — Ленинград: Детская литература, 1967. — 384 с.

ПОШУК У КІЛЬЦІ

Летіли мовчки.

— В давнину його називали Фаетоном, — несподівано сказав Рей, продовжуючи пригаслу було розмову.

— Але це була легенда чи… гіпотеза, — заперечив Стів.

— Неточність, — втрутився Електронний Наставник. — Різниця між легендою і гіпотезою полягає в тому…

— Вимкнися! — нечемно перервав Стів. — Сам знаю. Тоді була епоха легенд у житті й гіпотез у науці. Для мене особисто це одне і те саме.

— Ти мусиш вибачитися перед ЕНом, — тихо сказав Рей. — Він образився і вимкнувся цілком. Навіть індикатор погасив. Ти забуваєш, Стіве, параграф третій «Доповнень до Космічного статуту». ЕН повноправний учасник експедиції. Якби не він…

— Знаю, — знову перервав Стів. — Але я з біса втомився від його нескінченних повчань. За ці чотири місяці…

— За ці чотири місяці ми не раз потрапляли в досить складні ситуації. І якби не наш Електронний Наставник…

— Це я вже чув. Навіть від нього самого. — Стів указав поглядом на нерухому постать кібера. — Між іншим, титани не мали б хвалитися своїми титанічними звершеннями. Для них це просто робота. А я всього лише людина.

— Певна річ, — м’яко сказав Рей. — Ти дуже втомився. Ми всі втомилися. Навіть він. Його інтелект чудовий. Нічого досконалішого земна наука не створювала. І проте мені починає здаватися, що він близький до межі своїх можливостей. У перші місяці польоту він ніколи не вимикався. А зараз став дуже образливий. Вибачся, Стіве.

— Дай мені відпочити від нього хоч кілька хвилин.

— Ти це робиш щодня в години сну. Він ніколи не спить. Люс попереджав, що повні вимкнення ЕНа украй небажані. Точно невідомо, що тоді відбувається в його електронному інтелекті. Кожне вимкнення — знак емоційного перевантаження.

Стів усміхнувся:

— Боїшся, що у нього буде інсульт?

— Ти хам, Стіве, — почувся тихий, рівний голос кібера, — хам дуже давнє слово. Зараз воно вийшло з ужитку. Хам — вимерлий різновид homo sapіens[91], згідно з психоаналітичною класифікацією Телбріджа. Хами були широко поширені до початку двадцять першого століття. Відтак їх кількість почала зменшуватися. Характерні ознаки: примітивність думок, інтелектуальна обмеженість, тупуватість, невихованість, що доходить до грубості й поєднується з необмеженою зарозумілістю, самозвеличуванням, первісним уявленням про власну винятковість. Соціальне коріння — егоїзм, викривлене виховання, іноді погана спадковість. У сучасну епоху хамство — психологічний атавізм[92]. Може проявлятися в екстремальних умовах. Лікування — спеціальний санаторний режим. Профілактика — самокритичний аналіз, кохання, музика, поезія.

Рей і Стів мовчки дивилися на кібера. Його широке, бліде обличчя-маска з кучерявою золотистою борідкою античного мудреця було, як завжди, нерухоме, але у глибині темних зіниць спалахували золотисті іскри і зелений медальйон на грудях — індикатор контакту — світився яскравіше, ніж зазвичай.

Електронний Наставник замовк, і в салоні пошукового планетольота МП-112 стало дуже тихо. Лише ледь чутний дзюркотливий наспів головного електронного мозку космічного корабля долинав з центрального коридору, що вів на пульт управління.

— Ти мусиш вибачити Стіва, ЕНе, — сказав нарешті Рей. — Останній пошуковий політ був дуже важким. Усі втомилися.

Кібер кивнув, але не відповів. Його зеленкуватий медальйон продовжував яскраво світитися.

Стів спантеличено тер підборіддя, поглядаючи спідлоба то на Рея, то на кібера.

— Скажи ж щось, Стіве. — Рей поклав руку на плече свого помічника.

Стів поволі підвівся. Губи його затремтіли:

— Скажу. Звісно скажу. Хамство — подібне програмування. І щоб я колись іще пішов у пошуковий рейс із таким ось, вибачте на слові, мудрієм…

Він не закінчив. Різко обернувся і стрімко вийшов з салону. Двері безшумно засунулися. Рей і Електронний Наставник залишилися удвох.

— У нас із ним психологічна несумісність, — поволі промовив ЕН, дивлячись просто в очі Рею. — Я це давно зрозумів. Я дратую його, так само як і мене він. Мене не перевіряли на психологічну сумісність з людьми. Вочевидь, це необхідно.

— Так, далебі, — задумливо сказав Рей, — а наразі прийми мої вибачення за нього. Він одумається й також вибачиться.

— Достатньо твого пояснення, Рею, — сказав кібер. — Вважатимемо інцидент вичерпаним.

Його погляд знову став спокійним, і яскравість медальйона впала до нормальної.

— Отож, повертаючись до нашої розмови, — продовжував після короткої мовчанки Рей, — сьогоднішня знахідка Стіва змусила нас пригадати старовинну легенду про Фаетон. Якщо це справді уламок штучної споруди, значить… До речі, що тобі відомо про Фаетон, ЕНе?

Зелений медальйон на грудях кібера знову став яскравішим:

— Фаетон… Фаетон… Кілька секунд терпіння, Рею. Розділ — космогонія[93], підрозділ планетологія[94], параграф — Сонячна система… Меркурій, Марс, Юпітер… Так… Є. Фаетон — гіпотетична планета в нашій Сонячній системі. Могла розташовуватися між орбітами Марса і Юпітера. Вочевидь, складалася з кількох оболонок, схожих з оболонками Землі й Марса. Передбачувані параметри близькі до земних. Два супутники, за Савченком — чотири супутники. Не виключається технічна цивілізація. Припинила існування в інтервалі часу від півтора мільярдів до трьох з половиною тисяч років тому. Причини руйнування…

— Даруй, ЕНе, це я пам’ятаю. Висловлювалися різні точки зору, аж до самознищення цивілізації.

— Термоядерна війна, — кивнув кібер, — і активізація природних ядерних реакцій у ядрі планети. Викладати історію питання?

— Не треба. Написано про це чимало.

— У моїй пам’яті одна тисяча вісімсот одинадцять публікацій. Особливо багато про Фаетон писали на самому початку космічної ери в двадцятому столітті. Потім інтерес згас у зв’язку з розгортанням досліджень на реально існуючих планетах.

— Якщо не помиляюся, одна з найважливіших робіт належить ученому двадцятого століття Савченку? Нам розповідали про нього в курсі історії планетології…

— Савченко. — Він зробив коротку паузу, щоб відшукати відповідний розділ у своїй електронній пам’яті. — Савченко… Ні, не той. Ще один — теж не годиться… Є… Савченко Алекс — видатний космолог[95] кінця двадцятого — початку двадцять першого століття. За освітою геолог, головні роботи присвячені планетології та космогонії. Багато в чому випередив свою епоху, але його ідеї завоювали загальне визнання лише в кінці двадцять першого століття. Посмертно нагороджений Великою золотою медаллю з блакитними діамантами Всесвітньої Академії наук. Деякі положення космогонічної теорії Савченка досі залишилися непідтвердженими, проте ніким не заперечуються. Це стосується і його праці «Про зіткнення планет», у якій розглядалася гіпотетична історія Фаетона. Праця була опублікована вперше у дві тисячі другому році і відтоді багато разів перевидавалася. Останнє з відомих мені видань датовано дві тисячі вісімдесят четвертим роком.

— Мабуть, про цю працю нам і розповідав професор, що читав курс історії планетології, — відзначив Рей.

— У моєму списку публікацій, присвячених Фаетону, вона передостання, — кивнув ЕН. — Під номером тисяча вісімсот десять.

— А найостанніша? — поцікавився Рей.

— Останньою була монографія Муна, депонована[96] у фондах Академії космогонії три роки тому. Мун — молодий аспірант відомого космолога Нава і стверджує у своєму дослідженні, що Фаетон узагалі не існував. Передмову до монографії Муна написав Нав.

— Здається, нашій експедиції випадає честь поставити останню крапку в цій давній суперечці, — зазначив Рей.

— Якщо тільки те, що віднайшов Стів, не виявиться уламком старовинного космольота, вплавленим у мінеральну субстанцію, — скептично мовив ЕН.

— Земного космольота?

— Не обов’язково земного, але навіть і це не виключено.

Рей похитав головою:

— Земні кораблі не заглиблювалися в кільця Сатурна.

— Слушно, — підтвердив ЕН, — але уламок міг бути затягнений у кільце після аварії. Аварії в околицях Сатурна траплялися. В моїй пам’яті їх три. Остання була близько ста років тому, в дві тисячі двісті сорок другому році. Дослідницький корабель «Метеор-одинадцять» з трьома кібернетичними інтелектами на борту зіткнувся з невеликим астероїдом і загинув. Усі кіберіни загинули також.

— Кіберін, — поволі повторив Рей. — Це слово вже давно не вживається.

— Ми з вами існуємо в епоху скорочень, Рею. Звукова мова вимагає стислості. Тому термінологія спрощується. Поняття «кібернетичний інтелект» було замінене скороченням кіберін, а відтак — кібер. Можливе й подальше скорочення — кіб.

— Ти не зовсім маєш рацію, ЕНе… Кібер — дуже старе слово. Воно виникло ще на зорі епохи НТР[97] — років чотириста тому. Лише тоді воно означало щось інше…

— Знаю, — сказав Електронний Наставник. — Абсолютно нові слова зараз виникають рідко. Значно частіше використовуються забуті старі. Але слід підкреслити, що різниця між стародавнім кібером і, наприклад, мною значніша, ніж між вами, Рею, і наприклад, динозавром.

— Одначе, — Рей посміхнувся, — ти схильний іноді до образного мислення, ЕНе.

— Я постійно удосконалююся, спілкуючись з вами, Рею, й… зі Стівом, — дуже ввічливо відповів кібер.

Рей уважно подивився на свого електронного співрозмовника. Медальйон Ена світився спокійно й рівно, обличчя-маска було незворушне, як завжди, але в погляді широко розставлених очей Рею видався відтінок легкої іронії.

* * *

Планетоліт МП-112 висів нерухомо над сріблястою, ледь вигнутою вдалині поверхнею третього кільця планети. Велетенська золотисто-перламутрова півкуля Сатурна заступала весь сектор огляду в ілюмінаторах лівого борту. З другого боку в ілюмінатори було видно розсип яскравих зірок і далеке маленьке Сонце.

— Відстань до поверхні кільця три тисячі сто кілометрів, — сказав Стів. — Ми опустимося на три тисячі вісімдесят кілометрів і рухатимемося у бік його внутрішнього краю. Вийдемо на вчорашній фрагмент за сигналами радіомаяка, який там залишений. І звідти почнемо пошук.

— Ти не вважаєш за потрібне оглянути вчорашню знахідку ще раз? — запитав Рей.

— Навіщо? Голографічна зйомка зроблена, а проби отримаємо, коли повернемо назад зонд радіомаяка.

— Але вчора ми обговорювали доцільність висадки…

— Висадка на фрагмент таких складних обрисів і неясного походження недоцільна й небезпечна, — втрутився Електронний Наставник.

— Ось бачиш, — усміхнувся Стів.

— І все ж я вважаю, що голограм і проб у цьому випадку недостатньо, — рішуче заявив Рей. — Необхідний безпосередній огляд деталей фрагмента. Лише після цього ми маємо право зробити остаточні висновки.

— Спочатку продовжимо пошук. Поблизу можуть виявитися ще подібні фрагменти. Висадимося на найбільший і найцікавіший.

— Хіба твоя вчорашня знахідка недостатньо цікава, Стіве?

— Ти не бачив її зблизька і не уявляєш, з яким ризиком пов’язані причалювання й висадка.

— В даному випадку Стів повністю має рацію, — підтвердив ЕН. — Аналіз голограм майже виключає причалювання.

— Ти сказав «майже». — Рей уважно подивився на кібера.

— Вірогідність успіху п’ять відсотків.

— Коли ти встиг проаналізувати голограми?

— Сьогодні вночі, коли ви відпочивали.

— І який висновок?

— Вірогідність штучного походження п’ятдесят відсотків.

— На одній з голограм виразно видно ряд деталей, природне походження яких вельми сумнівне. Всі ці приступки, карнизи, отвори…

— Природа нескінченно багатоманітна у своєму розмаїтті, — багатозначно промовив Електронний Наставник і навіть підняв угору вказівний палець.

Цей жест, відповідно до малої програми, підкреслював особливу значущість сказаного.

— Ти хочеш сказати, ЕНе, що сама по собі форма уламка ще ні про що не свідчить? — спробував уточнити Рей.

— Уламки, що складають третє кільце цієї планети, нескінченно різноманітні за складом, розмірами, обрисами. Переважна більшість їх — похідні космовулканічних процесів, ти не станеш заперечувати цього, Рею. На мільярди мільярдів випадків космічний вулканізм міг одного разу видати фрагмент, схожий на творіння людських рук.

— Правильна відповідь у цьому випадку для нас надзвичайно важлива, ЕНе. За сотні років космічної ери люди Землі, можливо, вперше підійшли до порога, за яким їх чекає відповідь на одну з найбільших загадок Космосу…

— Говори простіше, Рею, — тихо зазначив Стів. — Ти забув, хто твій опонент.

— Не турбуйся, Стіве, — так само тихо відпарирував ЕН. — Колега Рей висловлює свої думки завжди дуже чітко. Образність при чіткості й коректності не перешкода для надійності контакту. Рей мав на увазі загадку виникнення біонтів[98] та біологічного розуму. Іншими словами: Земля правило чи виняток.

— До речі, а як ти вважаєш, ЕНе? — запитав Рей, з цікавістю поглядаючи в обличчя кібера.

— Чи, вірніше, яке середнє арифметичне з твоєї начинки щодо цього питання, — пробурмотів Стів, але так тихо, що ні ЕН, ні Рей не розчули.

— Якщо ти не заперечуватимеш, Рею, я ухилюся від прямої відповіді, — сказав ЕН після невеликої паузи. — Гадаю, я маю право так учинити, бо це ніяк не вплине на долю нашого рейсу. Причина — в недосконалості мого програмування. Це зовсім не докір. Ваше програмування також небездоганне. Особливо у Стіва. Я вважаю, що висловлюватися з кардинальних проблем при подібному програмуванні безвідповідально.

— Ну як? — поцікавився Стів, піднімаючись з крісла. — Присутнім усе ясно? Між іншим, один стародавній філософ стверджував, що той, хто слухає, мудріший від того, хто говорить. Якщо не буде заперечень, я йду на пульт управління і — поїхали…

— Як сказав перший космонавт Землі, вирушаючи в перший космічний політ, — спокійно додав ЕН.

* * *

«Падіння» МП-112 до поверхні третього кільця тривало зовсім недовго. Світла стрічка змінювалася на очах. Спочатку на ній з’явилася шагрень[99]. Шагрень перетворилася на складний візерунок смуг, вузлів, спіралей. Відтак означився рельєф — ділянки більш піднесені й заглибини, в яких просвічували далекі зірки. Поступово проступали барви. Вони густіли, яскравіли, і, нарешті, дивний світ, до якого наближався планетоліт, перетворився на фантастично строкате кришиво різноколірних частинок усіляких обрисів, форм і розмірів. Це кришиво поволі пливло під планетольотом, подібне до велетенської річки, освітленої спокійним перламутровим світлом близької планети. У єдиному русі всього потоку існували якісь свої течії, протитечії, «водоверті», відображені візерунками різноколірних частинок. Цей візерунок змінювався дуже поволі, але неухильно. Одні смуги й спіралі зникали, інші проступали, видозмінювалися, ускладнювалися.

Рей подумав, що в цих нескінченних перетвореннях наявне якесь особливе, таємниче життя дивовижних кілець цієї все ще загадкової планети.

Околиці Сатурна вивчаються вже декілька років, та лише щойно тепер космонавти Землі дісталися до його кілець. Несподіванки тут чекали на кожному кроці. Це був дивовижний природний музей гірських порід, мінералів, елементів і водночас велетенська природна лабораторія, де в космічному вакуумі в умовах нерозгаданих ще випромінювань гігантської неостиглої планети, продовжувалося мінералоутворення, росли різнобарвні кристали невідомих сполук. Третє кільце містило цілий океан загадок. По суті, кожен його фрагмент заслуговував на те, щоб стати темою окремого дослідження…

Їх політ був пошуковим. Треба було встановити переважаючі мінерали й елементи, з’ясувати умови експлуатації тих, яких на Землі й на планетах земної групи залишилося мало. У зовнішніх кільцях переважав лід. У кришиві його млинчастих фрагментів, оточених дрібнішими уламками, аж до окремих кристалів, лише зрідка траплялися мінеральні частинки невеликих розмірів. Проте вже у внутрішніх зонах другого кільця уламків гірських порід і мінералів стало більше. Вдалося виявити скупчення частинок, збагачених бором, магнієм, титаном, рідкісними землями[100]. Це було важливе відкриття, важливе, перш за все, з практичної точки зору. Воно одне виправдовувало витрати на їх експедицію. Але потім очам дослідників відкрився вражаючий мінеральний світ третього кільця, і, нарешті, ця вчорашня знахідка Стіва…

Чи може вона служити доказом існування неземної цивілізації? Цивілізації нескінченно стародавньої і, найпевніше, загиблої задовго до появи на Землі людини. Рей був переконаний, що може, тому йому так кортіло побачити все самому…

Настали хвилини напруженого очікування. Стів у кріслі пілота, Рей біля ілюмінатора прямого огляду уважно вдивлялися в багатоколірний візерунок мінерального царства третього кільця, над яким поволі пропливав планетоліт. З висоти всього двадцяти кілометрів краєвид, що відкрився оку, водночас і приголомшував і зачаровував. Весь простір під планетольотом застилав казковий килим, немов витканий на чорній основі з нескінченного розмаїття кольорів і відтінків. У чорноті основи просвічували зірки південної півкулі небесної сфери Сатурна. Вдалині, там, де різнобарв’я килима, поступово блякнучи, зливалося з чорнотою навколишнього простору, починався розсип зірок. Спокійне перламутрове світло величезної планети, що займала все поле зору зліва по борту, осявало цей застиглий божевільний сплеск барв, підсилюючи їх контрастність різкою шагренню тіней.

— Фантастика якась! — пробурмотів Рей, відриваючись від ілюмінатора.

— Атож, — підтвердив Стів. — Не можу уловити сигналів радіозонда. Ми вже давно увійшли в радіус його дії.

— Перешкоди?

— Ні. Перешкоди на інших частотах. У маяка ультракороткохвильовий діапазон. Сатурн на ньому зазвичай не розмовляє.

— А що чутно в діапазоні частот маяка?

— Нічого. Абсолютна тиша.

— Значить, ще не долетіли?

— Дурниці! Бачиш цей блакитний овоїд[101] з райдужною облямівкою? Це було близько від нього. Ми маємо знаходитися над маяком. А він мовчить…

— Дозволь, я спробую, Стіве, — почувся спокійний голос Електронного Наставника.

— Можеш зайняти крісло другого пілота.

— Дякую.

Влаштувавшись у кріслі другого пілота, ЕН обережно вклав мізинець лівої руки з металевим наперстком на кінці у спеціальне гніздо на панелі управління. В кабіні стало тихо. Стів уважно вдивлявся в контрольні екрани. ЕН, випроставшись у кріслі, сидів цілком нерухомо. Рей знав, що в такі миті ЕН сам ставав однією з ланок складного ланцюга приладів космічного корабля.

Покинувши ілюмінатор прямого огляду, Рей підійшов до пульта управління і зупинився за кріслами пілотів. Інформація, яку безперервно подавали екрани, не залишала сумнівів. Район був той, але радіомаяк не озивався. Нарешті ЕН ворухнувся.

— Ну? — питально промовив Стів.

— Ти маєш рацію. Сигналів зонда немає.

— Чому?

— Вийшов з ладу. Якась аварія.

— Треба було для контролю залишити другий маяк, — відзначив Рей, покусуючи губи й насилу стримуючи ладне прорватися роздратування.

— Може, залишити їх з десяток? — огризнувся Стів.

— Ну а що ти пропонуєш тепер робити?

— Спробуємо знайти так.

— Легко сказати.

— І не таке бувало. Ми пошуковики. Спустимося до десяти кілометрів…

— Змушений внести заперечення, — сказав ЕН. — Ми на допустимій межі дальності для планетольотів даного типу. Подальше зближення з необстеженими космічними об’єктами протипоказано.

— Допустимі межі встановлюють люди і, коли необхідно, змінюють їх.

— В даному випадку необхідність відсутня.

— А що ти пропонуєш, ЕНе? — Рей визнав за необхідне втрутитися.

— Спробувати уточнити місцезнаходження фрагмента звідси за допомогою голограм Стіва і вислати малу ракету.

— Я думаю, це буде правильно, Стіве.

— Ти — капітан. — Стів знизав плечима.

— У такому разі стабілізуй планетоліт над центром блакитного овоїда. Він, імовірно, потрапив на один з твоїх учорашніх кадрів.

— Край потрапив, — пробурчав Стів, маніпулюючи клавішами на пульті управління.

— Як і раніше нічого не чути, ЕНе? — поцікавився Рей у кібера.

— Сигналів радіозонда немає.

Через кілька хвилин встановили за голограмами гадане положення загадкового фрагмента. Висунули спрямовану антену. Зорієнтували. Радіозонд мовчав.

— Лечу, — вирішив Рей.

— Але ти не знайдеш, — скривився Стів. — Там таке кришиво і все схоже. Вчора це була чиста випадковість, що я… затримався біля нього…

— Спробую все-таки. Можливо, розгледжу сам маяк.

— Голка в горі металевого брухту… Ти не уявляєш, як усе це виглядає зблизька.

— Дещо уявляю за твоїми голограмами.

— Давай краще полечу я. Мені буде простіше, і, до речі, перевірю свої вчорашні враження. Одна штука мені вчора видалася дивною. Я не розповідав тобі.

— Що саме?

— Якась незрозуміла радіолуна. А зараз починаю думати, що це могла бути й не радіолуна.

— Поряд Сатурн із його випромінюваннями.

Стів похитав головою:

— Ні, це не Сатурн… Якщо тільки мені не здалося, це щось зовсім інше.

— Як воно проявлялося?

— Розумієш, так дивно, що мені навіть не захотілося тобі розповідати, особливо після тієї полеміки в нашим шановним Мудраком.

— І все-таки?

— Я чув свої власні слова, які адресував тобі, але їх мовби вимовляв інший голос.

— Інший?

— Так… Не мій голос. Але я це погано розрізняв. Луна накладалася на твої слова, Рею. Мене насамперед цікавило, що говориш ти. Я спочатку навіть не надав значення цій луні. Тим більше що ми тоді розмовляли про мою знахідку. Обидва були збуджені. Вже по дорозі назад я задумався про цей голос.

— Значить, інтервал між сигналами й відображенням був досить значним?

— Декілька секунд. Але, розумієш, це не було простим відображенням. Слова залишалися моїми, але… їх вимовляв інший голос. Начебто жіночий голос, Рею.

— Він був схожий на голос однієї з твоїх знайомих, Стіве? — запитав нараз ЕН.

Стів невдоволено глянув на кібера.

— До чого тут мої знайомі? Вони залишилися на Землі або, в крайньому випадку, на Марсі.

— Ні, це важливо, Стіве, — і кібер багатозначно підняв палець.

— Запевняю вас обох, це зовсім не було галюцинацією.

— Значить, луна має бути записана на плівці наших переговорів. Нічого не варто перевірити.

Рей зробив рух, щоб устати.

— Не турбуйся, Рею, — сказав ЕН. — Я вже перевіряв. Плівку вашої розмови я прослуховував уночі, коли аналізував голограми. На плівці лише ваші голоси — твій і Стіва. І нічого більше. Надійність сто відсотків.

— Трясця! — вирвалося у Стіва.

— Емоційна нестриманість… — почав ЕН, знову піднімаючи палець.

Рей багатозначно глянув на кібера, той кашлянув і замовк.

— Ну, продовжуй, — похмуро запропонував Стів.

— У нас немає часу на дискусії, — швидко сказав Рей. — Планетоліт не може довго залишатися поблизу кільця. Погляньте на інтенсивність випромінювання! Ми витрачаємо зараз надто багато енергії на захист. Я згоден. Лети ти, Стіве, — залишиш там другий радіомаяк, відтак відразу полечу я.

— Летіть обоє, — запропонував ЕН. — Я залишуся на планетольоті. За інструкцією це допустимо, коли планетоліт знаходиться у фіксованому положенні.

— Ні, — рішуче відрізав Стів. — Спочатку я полечу сам, а потім подивимося.

— Будь ласка, — спокійно сказав ЕН і неквапливо покинув кабіну управління.

* * *

Приблизно через півгодини після старту пошукової ракети короткі повідомлення Стіва почали чергуватися з репліками, що свідчили про його зростаюче роздратування.

— Висота триста метрів, ще один схожий фрагмент… Трясця… Не він… Змінюю курс… Незрозуміло… Висота двісті… Навіть я не можу знайти його… Висота триста… Змінюю курс… Ні… Знову не те… А, щоб ти анігілював…

— Спробуй рухатися паралельними курсами, — порадив Рей.

— А я що роблю? — відгукнувся Стів, сердито глянувши з центрального екрану. — Просто не розумію, куди він міг запропасти.

— Як із випромінюванням, Стіве?

— На межі.

— Тоді повертайся. Придумаємо щось інше.

— Ще кілька курсів, Рею. Не міг же він випаруватися!

— Гаразд. Але не більше п’яти хвилин. Може, ми неточно визначили район?

— Район визначений точно, — заперечив ЕН, що повернувся в кабіну управління відразу ж після старту пошукової ракети. — Стів уже кілька разів пролітав над тим місцем, де має знаходитися маяк.

— Чому ж він не бачить?

— Фрагмент міг змінити положення. Стів бачить його з іншого боку і не може впізнати.

— Стіве, ти чув думку Ена?

— Чув, хай йому біс, але мені від цього не легше. Я не можу пірнути всередину кільця. Проміжки тут надто малі навіть для розвідувальної ракети.

— Повертайся, Стіве.

— Зараз… Ще два курси — і повертаюся.

— Стіве, чи чути вчорашню луну? — поцікавився кібер.

— Спочатку мені здалося, що так, але зараз я її не чую.

— І знову був жіночий голос? — запитав Рей.

— Начебто. Чутно було кепсько. Стоп… Я бачу його, хай йому грець. Справді, цей фрагмент змінив положення. Тепер відкрився майданчик. Я спробую причалити, Рею.

— Не дозволяй йому, — швидко сказав ЕН. — Не можна.

— Чому це не можна? — сердито запитав з екрану Стів. — Майданчик великий і рівний. Подивіться самі. Передаю вам зображення.

— Не можна, — повторив кібер. — Небезпечно. Наростає якесь нове випромінювання.

— Повертайся, Стіве, — наказав Рей. — Негайно повертайся. Скинь радіомаяк на цей майданчик і — назад. Це наказ.

— Зрозумів, виконую, — відказав Стів.

Його зображення на центральному екрані раптом розпливлося і зникло.

— Що трапилося, Стіве? — стривожено запитав Рей.

— Нічого, — почувся спокійний голос Стіва. — А що?

— Ти бачиш нас?

— Так… А ви мене хіба ні?

— Ні.

— Але ж чуєте. У мене наразі все гаразд. Хоча… От чорт!..

Почувся наростаючий шерех, і голос Стіва потонув у ньому.

— Стіве, Стіве, відповідай… Що трапилося? Відповідай негайно, Стіве…

Відповіді не надійшло. Екран прямого відеозв’язку з ракетою Стіва залишався темним.

— Стіве… Відповідай…

— Трапилося щось непередбачене, — сказав ЕН. — Очевидно, йому потрібна допомога, Рею.

* * *

Рей уже був готовий до вильоту на запасній ракеті, коли ЕН повідомив, що Стів повертається.

Рей у польотному комбінезоні, але ще без шолома квапливо повернувся в кабіну управління.

— Він у зоні прямої видимості, — сказав ЕН, указуючи на один з екранів. — Через тридцять п’ять секунд підійде до вхідної камери. Можеш поговорити з ним, він чує.

— Що трапилося, Стіве?

— Якась чортівня, — почувся голос Стіва. — Зараз причалю, і побалакаємо…

— А чому немає зображення?

— Ці прилади… відеозв’язку. З ними щось трапилося.

— Самопочуття? Може, потрібна допомога?

— Ні. Я бачу планетоліт і шлюз. Перейшов на ручне управління.

Рей швидко поглянув на ЕНа. Той спокійно кивнув у відповідь, але промовчав.

— Що з автопілотом, Стіве?

— Ось зараз розберемося…

Кілька хвилин опісля вони всі троє сиділи в центральному салоні корабля. Третє кільце Сатурна, від якого планетоліт знову віддалився на три тисячі кілометрів, знову перетворилося на гладку матово-сріблясту стрічку, осяяну подвійним світлом близької планети і далекого Сонця.

Всупереч звичаю, Стів довго мовчав, часто кліпаючи і, вочевидь, збираючись з думкам. Обличчя його виглядало змарнілим, губи були щільно стиснуті. Нарешті він відкинувся на спинку крісла, мигцем поглянув на ЕНа і, зупинивши погляд на Реї, похитав головою:

— Розумієш, ніколи зі мною такого не траплялося… Нерви здають… Здається, ще ніколи в житті я так не лякався.

— Розкажи все по черзі, — попросив Рей.

— Зараз. Хочу зібратися з думками, а вони розбігаються, немов хтось чи щось перебовтало мені мізки, наче білок із жовтком у курячому яйці…

Він кинув швидкий погляд у ілюмінатор зовнішнього огляду і знову похитав головою.

— То що, власне, сталося?

— Ти, звісно, можеш вирішити, що я божеволію, Рею, — похмуро сказав Стів, відводячи очі, — але я… там, біля кільця, розмовляв з кимось, після того, як… урвався зв’язок в планетольотом. Вірніше, після того як вони його перервали.

— Хто «вони», Стіве?

Він потряс головою:

— Не знаю. Але я чув їх голоси. Вони зверталися до мене. І я… відповідав їм…

— Розкажи все з самого початку.

— Я довго шукав цей клятий фрагмент. Радіація була на межі, і захисне поле ледве давало раду з нею. Я вже подумував про повернення, коли несподівано побачив його… Він змінив положення, і тепер деталі, які здавалися штучними, були звернені всередину кільця, та зате відкрився досить рівний майданчик. Нашого радіомаяка я не бачив. Він міг знаходитися в якійсь розколині. Коли я хотів причалити і висадитися, ти наказав повертатися. А потім раптом зник відеосигнал. Я встиг ще скинути другий радіомаяк. Хотів скинути його на той самий майданчик, до якого думав причалити. Але, здається, не поцілив у нього. Радіомаяк зник за якимсь виступом, і цієї самої миті відмовив радіозв’язок. Я перестав чути і планетоліт, і сигнали радіомаяка. Втім, мені здається, що сигнали радіомаяка припинилися трохи раніше…

— Здається? — вирвалося в Рея.

— Розумієш, ще до того, як урвався зв’язок з планетольотом, я почув у навушниках якісь завивання. Гадав, що це Сатурн, що посилилися перешкоди, тим більше що і зовнішня радіація росла. Але крізь перешкоди я ще розрізняв сигнали радіомаяка, поки він зближувався з фрагментом. А після того, як він зник за скельним виступом — я бачив цю мить, тому що знаходився всього в ста метрах, — вже нічого не можна було розібрати. І тут-таки урвався зв’язок з планетольотом.

— Ну, а що з голосами, Стіве?

— З голосами? — Він почав терти долонею чоло. — Ну звісно. Голоси… Знаєш, Рею, я гадаю, що і вчора вони були. Розумієш, не луна, а ці голоси…

— Але на плівці нічого не виявилося.

— Так-так, звичайно… І це найзабавніше у всій абракадабрі.

Стів знову замовк, відкинувся в кріслі, стиснув долонями скроні й заплющив очі.

ЕН тихо встав. Зробивши Рею застережний знак, він безшумно вийшов із салону.

Стів продовжував сидіти нерухомо, не розплющуючи очей. Пауза затягувалася, і Рей визнав за необхідне перервати її.

— Про що ж говорили голоси?

Стів не відповів.

— Що з тобою, Стіве? Чому мовчиш?

Тиша… Рей обережно доторкнувся до плеча товариша. Руки Стіва безсило впали уздовж тулуба, і голова відкинулася назад. Він або спав, або знаходився в глибокій непритомності.

Коли, через декілька хвилин, ЕН повернувся в салон, він застав Стіва лежачим на дивані. Рей, присівши поряд, задумливо перебирав прозорі упаковки ліків.

— Я дав йому препарат «УН-чотири», — сказав Рей у відповідь на питальний погляд ЕНа. — Він знепритомнів, але зараз уже приходить до тями.

Кібер кивнув розуміюче. Відтак запитав:

— Перенесемо до кабіни?

Стів ворухнувся. Не розплющуючи очей, пробурмотів:

— Не треба… Мені краще. Зараз сам встану.

— Ні, — заперечив Рей. — Лежи і відпочивай.

ЕН поманив Рея пальцем і, не відриваючи незмигного погляду від його очей, сказав зовсім тихо:

— На плівці немає нічого, крім запису вашої розмови.

— А що було зі зв’язком?

— Нічого. Апаратура у повному порядку. Але вимкнена… Розумієш? Він сам усе вимкнув, — ЕН кивнув у бік Стіва.

Зелений медальйон на грудях кібера світився яскравіше, ніж зазвичай.

* * *

Розмова зі Стівом не розвіяла сумнівів Рея. Звісно, все це було дуже схоже на галюцинацію. Стів запевняв, наприклад, що відповідав на голоси. Його «відповідей» плівка також не зафіксувала. І проте щось насторожувало… Стів дуже досвідчений космічний пілот. Вони літають разом уже давно. Ніколи нічого подібного з ним не траплялося. Втім, і в четвертому сторіччі космічної ери космос продовжує задавати людям загадки і залишається Великим Невідомим… Чимало знаменитих асів змушені були назавжди відмовитися від космічних польотів. Діагнози медиків у таких випадках звучали по-різному, але сенс залишався один і той самий: боязнь Невідомого… Вона виникала несподівано, в найрізноманітніших ситуаціях, і, ймовірно, саме вона була справжньою причиною багатьох загадкових катастроф у космосі. Тому медики були безжальні: при перших же ознаках цього дивного захворювання космонавтів дискваліфікували назавжди. Схоже, що і Стіву тепер не уникнути дискваліфікації.

Яка, по суті, несправедливість! Спіткнутися на порозі такого відкриття. Винен, звісно, він — Рей. Не слід було посилати Стіва самого в цей останній політ. Його збудження і сутички з ЕНом свідчили самі за себе. Летіти мав він — Рей…

І він полетить, мусить полетіти, незважаючи на те, що Електронний Наставник заперечує проти ще одного зближення із загадковим уламком. Але голограми недостатньо. Рей має побачити все зблизька сам, навіч. Крім того, треба забрати назад зонди радіомаяків з мінеральними пробами. А може, вдасться навіть здійснити й висадку… ЕН стверджував, що вона дуже небезпечна, і Стів підтвердив це. Однак люди Землі змогли проникнути так далеко в космос саме тому, що рефлекс пошуку у них був сильніший від інстинкту самозбереження.

Є, щоправда, параграф Космічного статуту: «У разі серйозного захворювання одного з космонавтів планетоліт із екіпажем з двох чоловік має негайно прямувати на найближчу стаціонарну базу». Найближча стаціонарна зараз на Ганімеді. Зробили вони чимало, навіть якщо виключити останнє відкриття. Але саме це останнє — найбільш вражаюче. Як же зупинитися тепер на півдорозі… Ніколи ще за три з половиною сторіччя космічної ери перед людьми Землі не виникав так зримо доказ, що вони не самотні в безмежному Всесвіті. Якщо, звісно, сама форма уламка є таким доказом. Речовий склад може виявитися другим доказом. Але для цього треба дістати назад зонди або висадитися на фрагмент.

А як бути з тим параграфом? Стів, щоправда, стверджує, що він цілком здоровий, що страх, пережитий у польоті, і непритомність — дурні випадковості. Крім того, їх усе-таки троє: ЕН — повноправний учасник експедиції. Діючий Космічний статут затверджувався понад десять років тому. Тоді ще не існувало кібернетичних інтелектів, подібних до ЕНа. Кіберів попередніх поколінь статут не брав до уваги. Але ЕН не звичайний кібер. То як тепер із цим параграфом? Свідоме порушення Космічного статуту також загрожує дискваліфікацією. Як він має вчинити?

Думки поверталися немов по колу, проганяючи сон. А відпочинок був необхідний, Рей відчував це. Вислизнувши зі свого спального «кокона», він пройшов у душову. Пробіг поглядом програми, вибрав блакитну, якою ніколи не користувався. Під кнопкою цієї програми був напис: «При крайньому збудженні. Гранично заспокоює». Проте й після заспокійливих водно-повітряних процедур цієї програми заснути вдалося не відразу.

* * *

Вони вилетіли удвох з ЕНом, залишивши Стіва самого на планетольоті, що завис у ста кілометрах над блакитним овоїдом. До самого старту розвідувальної ракети ЕН продовжував наполегливо відраджувати Рея від польоту. Лише зайнявши крісло другого пілота в тісній кабіні ракети, він нарешті замовк і, вклавши пальці лівої руки у спеціальні гнізда на панелі управління, мовби відокремився від Рея, хоча тепер вони сиділи зовсім поряд. Ліктем правої руки, що лежала на бильці крісла, Рей відчував крізь тканину еластичного комбінезона гнучкий і рухомий ліктьовий суглоб кібера. Погляд Ена був спрямований уперед, в ілюмінатор прямого огляду. Покази приладів на панелі управління не цікавили його. Під’єднавшись до електронного мозку ракети, він сам став частиною складної електронно-обчислювальної апаратури маленького космічного корабля.

Падіння ракети до поверхні третього кільця було недовгим. Золотисте, медово-перламутрове забарвлення кільця потемніло, і майже негайно проступили всі відтінки видимої частини спектру. Кольори, підкреслені тінями й чорнотою проміжків, стали контрастними й різкими. Блакитнувата пляма овоїда загубилася у фантастичній строкатості барв.

Лише тепер Рей по-справжньому оцінив вражаюче мистецтво Стіва, що зумів відшукати в цьому різноколірному хаосі єдино потрібну крупинку з замовклим радіомаяком. Чи зможуть вони повторити карколомне рішення? Рей із сумнівом поглянув на свого супутника.

Електронний Наставник сидів абсолютно нерухомо. Здавалося, він услухається в дзюркотливі наспіви електронної апаратури корабля. Рей бачив лише античний профіль, обрамлений золотистою борідкою, і зелене вічко медальйона, який світився спокійно й рівно.

— Ви відхилилися убік, — почувся із одного з екранів голос Стіва. — Ваша поправка…

— Все гаразд, Стіве, — спокійно сказав ЕН, — уже підрахована. Через кілька хвилин ми вийдемо до того фрагмента. Орієнтуємося за твоїми голограмами. Тримаю їх у пам’яті і зіставляю з реальною картиною. Не всі голограми хороші, але користуватися ними для загального орієнтування можна.

Обличчя Стіва на екрані скривила чи то усмішка, чи то гримаса, але він змовчав.

— Передати тобі управління? — запитав Рей, кинувши швидкий погляд на Електронного Наставника.

— Вже прийняв — через автопілота, — спокійно відповів ЕН, не повернувши голови.

«Феноменальна конструкція», — промайнула думка в мозку Рея. — А втім, чому «конструкція»? Асоціативне логічне мислення, неосяжна пам’ять, практично миттєві гальмівні реакції… Значить — і уява, і сила, здатна її приборкати. Що, власне, нас розрізняє? Він навіть досконаліший від мене. Йому не потрібне повітря для дихання і спеціальна їжа. Достатньо невеликої підзарядки, в крайньому випадку просто від сонця, через сонячні акумулятори. Якщо ми здійснимо висадку, він може без скафандра вийти в космос, навіть минувши шлюзові камери, і залишатися там необмежено довгий час. Люди самі створили цей штучний інтелект, можливо досконаліший, аніж їх власний. Якщо він ще й не досконаліший від нас, то рано чи пізно зможе досягти досконалості, і тоді… Чи не вони прийдуть нам на зміну у створеній нами-таки «технологічній цивілізації?»

— Ми над цим фрагментом, Рею, — почувся спокійний голос Електронного Наставника. — Ти як і раніше хочеш здійснити висадку?

Рей окинув поглядом екрани. На одному застигло напружене обличчя Стіва. На решті поволі зміщувався різноколірний хаос кам’яних брил, з яких складалося третє кільце. Вони були всілякої форми і розмірів: одні округло згладжені, інші вугласті, із зазубреними краями, посічені глибокими зяючими тріщинами. Розміри нескінченно варіювалися — від величезних скельних уламків, поперечником у багато десятків метрів, до невеликих каменів, які можна було взяти в руку. Все це різноколірне кришиво поволі рухалося за якимись своїми законами.

— Ти бачиш його? — запитав з екрану Стів.

— Здається, так, але не бачу ваших зондів.

— А що в ефірі?

— Твій голос і… звичайні перешкоди.

— А луна?

— Немає ніякої луни.

— Дивно…

— Дивне інше, Стіве. Я не бачу ні наших зондів, ні тих деталей, які ми прийняли за штучні. Фрагмент, вочевидь, той, але…

— Це той фрагмент зі стовідсотковою вірогідністю, — спокійно сказав ЕН, — просто під нами овальний зелений майданчик, перетнутий червонуватими жилами. Його край є на багатьох голограмах Стіва. Фрагмент знову змінив положення щодо площини кільця.

— Овальний зелений майданчик з червоними жилами, — повторив з екрану Стів. — Пригадую…

— Дивно, що при такій рухливості уламків вони давним-давно не перетворилися на порох, — відзначив Рей, обережно орієнтуючи ракету так, щоб ілюмінатор прямого огляду був звернений у напрямі зеленого майданчика. — І вже зовсім незрозуміло, як у цьому кришиві могли зберегтися залишки якихось штучних споруд…

— Мабуть, зіткнення уламків тут відбуваються украй рідко, — сказав Електронний Наставник, не відриваючи погляду від ілюмінатора прямого огляду. — Це цілком ясно. Дотикання частинок ніде не видно. Всюди існують проміжки. Те саме було й на всіх без винятку голограмах. Рухи всередині кільця урівноважені. Існують якісь сили відштовхування, що не дозволяють фрагментам дотикатися один до одного.

— Незрозуміло, — повторив Рей.

— ЕН має рацію, — втрутився з екрана Стів. — Я також ніде не спостерігав дотикання фрагментів.

— Навіть якщо зіткнення відбуваються з частотою один раз на тисячу років… — почав Рей і раптом насторожився й замовк.

— Ось якщо ми своїм втручанням чи посадкою порушимо тут порядок руху, — сказав ЕН, — зіткнення почнуться з вірогідністю ста відсотків, і важко буде прогнозувати їх результати.

— Ти чув, Рею? — запитав з екрану Стів.

— Так, тепер чую. Дивно, дуже дивно…

Електронний Наставник повернув до нього незворушне обличчя:

— Що ти чуєш, Рею?

— Голос… Чийсь голос… Ти хіба нічого не чуєш, ЕНе?

Кібер поволі похитав головою.

— Лише тебе і те, що говорить Стів. Більше нічого.

— Вслухайся гарненько!

— З вірогідністю ста відсотків на наших частотах зв’язку немає нічого, окрім звичайних перешкод.

— Але ж я виразно чую! — вигукнув Рей.

Він подався вперед, і на його обличчі застиг вираз напруженої уваги.

З екрану Стів кивав розуміюче і вдоволено.

— Вимикаю канали зв’язку з планетольотом, — сказав нараз Рей, не дивлячись на екран. — Вони заважають мені у встановленні контакту. Ти зрозумів, Стіве? Вимикаюся на деякий час.

Стів неспокійно ворухнувся на своєму екрані.

— Стривай… — почав він, але екрани вже гасли один за одним.

Рей притиснувся чолом до ілюмінатора зовнішнього огляду. Напружено вдивлявся у зелений з червоними розводами майданчик, над яким, усього в декількох десятках метрів, нерухомо повисло дископодібне тіло розвідувальної ракети. Відтак очі його заплющилися і голова безсило впала на груди.

* * *

— З ним трапилося те саме, що і з тобою, Стіве, — сказав Електронний Наставник. — Спочатку галюцинації, відтак непритомність. Коли він знепритомнів, я увімкнув екран зв’язку і повернувся.

— Це не непритомність, — кволим голосом заперечив Рей. — Радше гіпнотичний сон. Вони намагалися загіпнотизувати мене…

— Хто «вони», Рею?

— Вони… Чиї голоси ми чули.

ЕН неспокійно ворухнувся на своєму місці:

— Зі стовідсотковою вірогідністю…

Його зелений медальйон засвітився уривчасто й яскраво.

— Зі стовідсотковою вірогідністю, голубе, — підхопив Стів, — уся ця чортівня лежить за межами твоїх можливостей. Наших, утім, також, — помовчавши, додав він.

Електронний Наставник підняв угору вказівний палець:

— Електромагнітні коливання будь-якої частоти…

— Очевидно, ми мали справу не з електромагнітним полем, — тихо сказав Рей. — Це щось інше. Можливо, біополе…

— Всі поля мають електромагнітну природу.

— Усі відомі, ЕНе, для яких люди і створили теорію електромагнетизму. Але багато що ще залишається за межами сучасної науки. Гравітація, наприклад. Ми навчилися відтворювати її штучно, але природа її як і раніше неясна. Те ж саме і з біополями. Припускається, що вони мають існувати. А ось які їх властивості, можливості…

— Помовч, Рею, — порадив Стів. — Тобі ще не слід так багато говорити. Помовч і полеж спокійно. У нас достатньо часу, щоб усе, не поспішаючи, обговорити і ухвалити рішення.

Вони утрьох знову знаходилися в центральному салоні свого планетольота. Рей лежав на канапі. Стів і Електронний Наставник розташувалися віддалік у кріслах. У салоні стало тихо. Лише ледь чутний дзюркотливий наспів головного електронного мозку корабля доносився з-за напіввідсунутих дверей, що вели в коридор. Рей першим знову порушив мовчанку:

— Треба сповістити Базу на Ганімеді, Стіве. Повідомити про нашу знахідку. Хтозна, які наслідки вона може мати для людства.

— Ти маєш на увазі наслідки… контакту?

— Вся річ у тому, з чим ми зіткнулися? Що це — ретранслятор у іншу зоряну систему чи уламок давньої минувшини — «лист», залишений зниклою цивілізацією нашої Сонячної системи? Наприклад, від братів по розуму з Фаетона?

— Чи епідемія галюцинацій у земних космонавтів, — безневинно відзначив Електронний Наставник.

— Для будь-якої епідемії потрібна причина, голубе, — усміхнувся Стів. — Якби це трапилося лише зі мною або лише з Реєм, тоді інша річ. Когось із нас треба було б списати на Землю. А так виходить, що причина в цьому шматку каменю — там, у тисячі кілометрів під нами. Я тепер починаю думати, що і вийшов-бо я на нього не випадково. А що? Могло спрацювати це саме біополе, — і Стів постукав себе вказівним пальцем по скроні. — Вони знали, чого хочуть, — додав він, підморгнувши Рею.

— Але ваші реакції відрізнялися, — сказав Електронний Наставник.

— Відрізнялися, — кивнув Стів. — Мене охопив страх, а його, — Стів указав на лежачого Рея, — цікавість. Але ми обидва не встигли по-справжньому вступити в контакт. Я — тому що втік сам, а він — тому що його забрав ти.

— Я мусив так учинити, — заперечив Електронний Наставник.

— Можливо… Хоча не зі стовідсотковою вірогідністю. Пристрій цей, найпевніше, призначений для контакту з іншим розумом. Навряд чи це пастка для наївних космонавтів. І якщо я маю рацію, треба було витримати весь сеанс зв’язку до кінця. Тоді, можливо, не залишилося б і хворобливих наслідків. Адже в контакт ми вступали поступово, а переривали його дуже різко…

— Ти, певно, маєш рацію, Стіве, — відзначив Рей, не підводячи голови. — Для мене цей контакт лише починався. Спочатку голоси. Я їх не розумів, але чув усе виразніше. Їх було два — чоловічий і жіночий.

— Я чув лише жіночі, — вставив Стів.

— Ймовірно, то було свого роду «налаштування апаратури». Налаштовування на «твою хвилю», Стіве, і на мою… Я почав здогадуватися, що сприймаю ці голоси не слухом. Вони звучали просто в мозку. Тоді я спробував їх зрозуміти, і, здається, почав розуміти. Виникли якісь дивні зорові образи. Я мовби ставав кимсь із моїх співрозмовників і його очима побачив другого. То була прекрасна жінка в легкому, прозорому вбранні. Груди її високо здіймалися, в її очах я читав рішучість, скорботу і величезне знання. Вона щось говорила мені, в чомусь хотіла переконати… Я бачив її все ближче… А потім — відразу пітьма, і я отямився на цій канапі.

— Я мусив так учинити, — повторив Електронний Наставник, але в його голосі вже не було колишньої переконаності.

— Все правильно, ЕНе, — відзначив після довгого мовчання Стів. — І проте…

— Проте доведеться спробувати ще раз, — виснував Рей, підводячись із канапи. — Але спочатку треба зв’язатися з Базою на Ганімеді.

* * *

Виявилося, що це неможливо. І Ганімед, і Марс, і Земля не знаходилися в зоні прямої радіовидимості. Їх заступала громада Сатурна.

— Через три земні доби стане можливий радіозв’язок з Марсом, — оголосив Електронний Наставник, закінчивши необхідні розрахунки.

— Що чинимо? — поцікавився Стів.

— Піду на встановлення контакту ще раз, — проголосив Рей.

— Не схвалюю це рішення, — сказав ЕН.

— А що ти пропонуєш?

— Повернення. Завдання пошуку виконане. Решта — космічний міраж. Причина — втома вашої психіки.

— Чому ж міраж виникає лише біля брили, на якій збереглися сліди штучних споруд?

— Імовірність штучного походження…

— Пам’ятаю: п’ятдесят відсотків. Або — або…

— Людський розум недосконалий і ненадійний. Легко стомлюється і швидко виходить з ладу. Програмування недосконале. Його відчуття за межами досвіду ірраціональні.

— Це тобі підказує твій власний досвід, ЕНе?

— Так мовиться в безлічі ваших книг, присвячених людському мозку. Чи маю я вірити їм?

— Маєш вірити. Проте можливості мозку ще далеко не розкриті. Зараз ми на порозі Невідомого. Тобі зрозумілий сенс цього виразу?

— Звичайно. Поріг Невідомого — межа знання і незнання. Ми знаємо, що третє кільце цієї планети складається з кам’яних уламків. Ми знаємо також, що у цієї планети немає радіаційних поясів. Значить, усі її випромінювання поглинаються речовиною кілець. І ми зовсім не знаємо, Рею, яких додаткових властивостей набула ця речовина, мільярди років поглинаючи заряджені частинки. І як вона може впливати на недосконалий і тендітний людський мозок.

— Слушно, ЕНе. Але ти говориш про електромагнітні випромінювання. Їм протистоять наші захисні поля, достатньо надійні, як тобі добре відомо. Сигнали ж, прийняті мозком, — моїм і Стіва, — щось інше. До речі, вони вільно проникли крізь захисне поле ракети, але не були сприйняті твоїм електронним інтелектом. Це особливий вид енергії, що впливає лише на людський мозок.

— Ти хочеш сказати, що моє програмування також недосконале?

— Твоє програмування чудове, ЕНе, але в природі, вочевидь, просто не існує єдиного способу осягнути неосяжне. Щось знаходиться за межами наших можливостей, щось за межами твоїх. Але всі разом, спільно — ми, мабуть, володіємо всім необхідним.

— Я повинен буду знову летіти з тобою, Рею?

— Так.

— І ти як і раніше хочеш висісти на цю брилу?

— Якщо буде потрібно.

— Від чого це залежатиме?

— Перш за все від того, чи вдасться встановити контакт.

— Контакт із чим?

— Ну, цього ми поки не знаємо…

— З міражами, — підказав Стів. — З міражами, які виникають щоразу, коли хтось із нас наближається до цієї клятої брили. З міражами, які ти не в змозі побачити і зрозуміти, ЕНе, тому що… Словом, усе це наразі наукова гіпотеза, голубе. А гіпотези, як відомо, бувають неправильні, правильні й наукові. Наукові треба перевіряти. Висновок: гіпотезу Рея необхідно перевірити. Я для цієї перевірки, на думку Рея, не підходжу, значить, залишаєтеся ви з ним, вірніше, залишається він, тому що тобі буде відведена роль гальма безпеки. Ти зупиниш його тієї миті, коли він спробує прочинити двері туди, звідки космонавти не повертаються.

— Прочинити двері… — поволі повторив Електронний Наставник. — Ні. Цього не можна робити. Тепер я певен, хоча й не знаю чому. Ви називаєте це інтуїцією, але в мене не може бути інтуїції. Лише підрахована вірогідність і прогноз. А для прогнозу недостатньо даних.

— Про що ти? — запитав Рей, уважно дивлячись на Електронного Наставника.

— Важко пояснити словами. У мене є особливий індикатор самоствердження, пов’язаний з цим медальйоном. — ЕН діткнувся тонкими білими пальцями до зеленого медальйона на грудях. — Я не знаю, як це відбувається, але… поки медальйон увімкнений, я відчуваю себе особистістю, ймовірно в чомусь подібною до вас. Якщо його вимкнути — а іноді це трапляється автоматично, при емоційних перевантаженнях, — я перетворююся на машину — дуже досконалу електронну машину, але не більше… Зникає все, що, ймовірно, і складає сенс особистості. Настає дивовижний спокій там, усередині, і я тоді здатен лише виконувати накази — точно, але бездумно. І ось при увімкненому медальйоні я кілька разів уловлював якесь дивне випромінювання. Випромінювання небезпеки? Не знаю, що це таке. Воно не піддається… кількісному аналізові. Я не міг визначити і джерело. Можливо, все третє кільце цієї планети. Можливо, якісь його частини. Але щось таке існує…

— А раніше ти… не відчував цього, ЕНе?

— Коли раніше, Рею?

— До того, як ми з’явилися в околицях третього кільця.

— Ні.

— Коли ти уловив це вперше?

— При одному з польотів Стіва. Це був його восьмий виліт до кільця.

— У восьмому я мало не зачепився за одну брилу. Розумієш, вона повернулася, коли я проходив над нею.

— Ти цього не розповідав, Стіве.

— Дрібниця… Ну дряпнув би корпус ракети. Терраніт трохи міцніший від усіх цих порохнявих скель.

— Невідомо, Стіве. Адже ми ще жодного разу не торкалися їх.

— Видно неозброєним оком. Я політав над цим кам’яним лісом.

— І коли ще ти відчував випромінювання небезпеки, ЕНе?

— При ваших зближеннях з брилою міражів. Особливо виразно, коли Стів літав туди вдруге і хотів причалити. Я тоді попередив про небезпеку.

— Пам’ятаю. Я негайно наказав Стіву повертатися. А вчора також?

— Так. Дуже виразно.

— Але чому ти не сказав?

— Прилади нічого але показували. Ти міг мені не повірити. Я також почав сумніватися. Може, щось було не гаразд зі мною, як перед тим у Стіва, а потім у тебе.

— Все це дуже дивно, — задумливо сказав Рей. — Якщо до цього ще додати вихід з ладу двох наших зондів…

— Або навіть їх зникнення, — додав Стів. — Адже я так і не виявив свого першого зонда, а ви вчора не бачили другого.

— Самі зонди нікуди не могли подітися, — махнув рукою Рей. — Брила змінювала орієнтацію. Ми їх розшукаємо при наступному польоті. Чому вони замовкли? Конструкція надійна й ніколи раніше не підводила.

— З’ясуємо… Якщо повернемо їх.

— Ти сумніваєшся, Стіве?

— Мене бентежить ця чортова брила, яка раптом починає розмовляти голосами, що віддаються просто в мозку. Може, має рацію наш Мудрак, і все це не більше ніж міражі, галюцинація?

— Для них також має бути причина.

— Вона в нас самих, Рею. Ти віддав космосу замалим не двадцять земних років. І я близько того. Термін придатності сірих клітин добігає кінця.

— Дурниці. Літають і значно довше.

— Дивлячись де, старий. Тут ми з тобою в першопрохідцях. Предки наші воліли обходити околиці Сатурна.

— Не було потреби, ось і обходили.

— Також не зовсім точно, шефе. Потреба була. Років сто з гаком тому експедиції сюди відряджалися… Але невдало… Так, чи що, Мудраку?

Зелений медальйон на грудях Електронного Наставника засвітився яскравіше, коли ЕН заговорив:

— Як завжди, ти маєш рацію, Стіве. Декілька експедицій до Сатурна на початку минулого століття справді закінчилися катастрофами. Причини катастроф залишилися нез’ясованими. Але кораблі були недосконалі, на примітивному ядерному пальному. Захисних полів не мали. У космонавтів не було нинішнього досвіду космічної навігації.

— А у нас він тепер є, — пробурмотів Стів. — Особливо всередині кільця. Тому залишмося оптимістами, тим більше що іншого виходу немає…

— Мені не подобається твій настрій, Стіве, — різко сказав Рей. — Візьми себе в руки. Залишилося недовго. Завтра останній розвідувальний політ — і повертаємося на Базу.

— Слухаюсь узяти себе в руки перед останнім польотом, — сказав Стів, підводячись. — Якщо я правильно зрозумів, нарада закінчена і можна йти спати.

* * *

Вже дві з половиною години планетоліт МП-112 висить нерухомо над блакитним овоїдом третього кільця. Звідси, з висоти ста п’ятдесяти кілометрів, деталі структури кільця майже непомітні. Лише овоїд виділяється блідою блакитнуватою плямкою на світлій сріблясто-медовій поверхні, що пронизує чорноту космосу.

Стів переводить погляд з ілюмінатора прямого огляду на екрани зв’язку. На одному — кабіна розвідувальної ракети. Дві голови майже поряд. Голова Рея нахилена вперед. Очі заплющені. Вузьке підборіддя упирається в груди. Зморшки навколо очей і щільно стиснутих губ поглибилися і здаються ще різкішими. Поряд широке бліде обличчя, обрамлене золотистою борідкою. Нерухомі круглі очі ЕНа спрямовані з екрану просто на Стіва. Ось губи його ворухнулися. Електронний Наставник хотів щось сказати і не сказав. Повернув голову, поглянув на Рея, відтак — кудись убік. «Дивиться в ілюмінатор прямого огляду», — зрозумів Стів і також перевів погляд на другий екран. На другому екрані те, що ЕН бачить зараз у ілюмінаторі. Посічена глибокими тріщинами зеленкувата скельна поверхня. Зліва від неї вузький прискалок-полиця, немов складений з геометрично правильних плит, щільно припасованих одна до одної. Над прискалком прямокутний отвір, і в його глибині щось схоже на сходинки.

«Цього ж не було, — проноситься в голові Стіва. — Чи клята брила весь час змінює положення? Звідки взявся отвір і куди він веде?»

— Що там ще за дірка, ЕНе? — питає Стів, не дивлячись на центральний екран.

— Заглибина, що веде всередину брили, — спокійно відповідає з центрального екрану ЕН. — Вона була на одній із твоїх голограм, але в іншому ракурсі. А зараз ракета стабілізувалася точно навпроти неї.

— Відстань?

— П’ятдесят п’ять метрів.

— А якщо підійти трохи ближче?

— Ні.

«Упертий чорт, — думає Стів. — Можна спокійно підійти ще метрів на тридцять ближче, і тоді вдасться зазирнути всередину».

Але він мовчить. Управління ракетою Рей доручив ЕНу і попросив Стіва не втручатися. Цікаво, що «бачить» зараз сам Рей? Він у трансі вже понад годину.

— Як його самопочуття? — питає Стів, сердито поглядаючи на Електронного Наставника.

— Зараз пульс і дихання нормальні. Кров’яний тиск також. Кілька хвилин тому пульс різко прискорився, але відтак повернувся до норми. Енцефалограма[102] свідчить про напружену роботу мозку.

— Зачекаємо ще?

— Звісно. Він наказав не будити його без крайньої необхідності.

— Не подобається мені все це, — бурчить Стів, але так тихо, що ЕН не чує.

Минає ще година. Рей продовжує сидіти без руху. ЕН ритмічно переводить погляд з приладів, що фіксують стан Рея, на екрани зв’язку й ілюмінатор. Нарешті Стів не витримує:

— Чи не час закінчувати цей сеанс, Мудраку?

— Ні.

— Я починаю побоюватися за нього.

— Його фізичний стан у нормі, й енцефалограма не показує порушень. Мозок продовжує напружено працювати.

— Скільки це може тривати, хай йому чорт!

ЕН на екрані мовчки знизує плечима і демонстративно відвертається до ілюмінатора.

— Зовні чого нового? — питає через декілька хвилин Стів.

— Нічого.

— Як захисне поле?

— В порядку.

Неговіркий же сьогодні Електронний Мудрак. Власне, так і має бути, і Стів на його місці, напевно, поводився б так само. «На його місці!» Стів навіть підстрибує при цій думці. Виходить, що вони взаємозамінні? Він, Стів, уславлений космонавт, що віддав двадцять років життя підкоренню Космосу, і цей золотобородий манекен, набитий інтегральними схемами, кристалами і дротом. По суті, сьогодні Рей доручив йому навіть відповідальнішу функцію, ніж Стіву. І право вирішувати тепер у нього, а не у Стіва. І все тому, що Стів ганебно здрейфив тоді біля цієї клятої брили. Не збагнув, у чому річ, перелякався у втік. Хоча в чому річ, незрозуміло й зараз. Самі гіпотези. А гіпотези, як відомо, бувають правильні, неправильні й наукові. Наукові — це Рея, неправильні — його, Стіва, а правильні — звісно, у Електронного Мудрака. Вони середнє арифметичне зі всього, чим його натоптали. В даному випадку Мудрак вважає, що нічого реального немає, що два космічні аси спіткнулися на власних галюцинаціях. Якщо це так, значить, усе навколо суцільна нісенітниця, але Мудрак бере в ній активну участь і не хоче її перервати. З глузду можна з’їхати від усього цього! Куди простіше вести розвідувальну ракету над кам’яним лісом третього кільця… І треба ж було йому натрапити на цю кляту брилу. Як усе було б легко і просто без неї. Адже врешті-решт, якщо навіть Рей і «розлузає» ці голоси, де критерій об’єктивності його оцінки? Сама брила? Але хто відшукає її знову в безмежному океані кам’яних уламків? Тут і сотні електронних мудреців не допоможуть. Що ж це, як не гонитва за примарою. Ні, він на місці Рея…

— Увага, Стіве, він прокидається…

Голова Рея на екрані ворухнулася. Він глибоко зітхнув і розплющив очі. ЕН дає йому якісь пігулки, але Рей заперечно трясе головою. Простягає руку до пульта управління. Він щось говорить, і Рей, мабуть погоджуючись, киває у відповідь. Картина на другому екрані починає змінюватися. Розвідувальна ракета поволі обходить навколо брили. Стів упізнає знайомі обриси. Ось ці кляті форми, схожі на руїни. Але поряд щось нове. Правильна вирва, зовсім свіжа. Слід удару? Може, метеорит? Він ладен поручитися, що її раніше не було. Що ще за чортівня? Вирва привернула й їх увагу. Вона надовго залишається в полі зору.

— Що там таке, Рею?

— Терпіння, Стіве… Наразі все йде чудово. На Землі тобі вже забезпечено безсмертя.

Голос у Рея якийсь дивний. Наче надтріснутий. Може, це перешкоди? Вони явно посилюються. Навіть зображення стали нечіткими.

— Як там захисне поле, Рею?

— В порядку.

Це відповів ЕН. Рей зайнятий зараз брилою. Цікаво, чому він згадав про безсмертя? Хотів пожартувати? Йому не властиво…

Поле зору на другому екрані знову починає зміщуватися. Руїни і вирва зникають, відкривається досить широкий зелений майданчик. На його краю ще одна вирва. Також зовсім свіжа. Вже її-бо напевно не було. Стів збирався причалити до цього майданчика й уважно оглянув його.

— Слухай, Рею, здається, на цій клятій брилі з’явилося дещо нове.

— Дві вирви? ЕН стверджує, що їх немає на голограмах.

— Другої напевно не було, Рею.

— Значить, метеорит. Можливо, брила тому й утратила орієнтацію щодо площини кільця.

— Що ви там ще розшукуєте?

— Твої зонди. Їх ніде не видно.

— Дідько з ними! Повертайтеся. Захисне поле у вас має бути вже на межі.

— Треба узяти проби мінералів. Якщо не знайдемо твоїх зондів, доведеться запускати ще один або висаджуватися.

— А що з голосами? Ти їх уже не чуєш?

— Зараз ні. Цей їх «пристрій», вочевидь, витратив весь запас енергії і тепер має знову зарядитися. Але я дізнався вражаючі речі, Стіве.

— Уявляю…

— Навіть уявити не можеш. Це були голоси фаетонців.

— Фаетонців?

— Вони, звісно, називала себе інакше. Вони жили на п’ятій планеті, яку ми охрестили Фаетоном. Розумієш, цей Савченко мав слушність.

— А тепер?

— Що тепер?

— Де вони тепер?

— Ніде. Їх прах давним-давно розсіяний по Всесвіту. Як і сама їхня планета. Фаетон загинув близько двох мільярдів років тому. І вони всі — разом з ним.

— Але голоси? Це ж ретрансляція!

— Це особливий запис їх думок, які вони хотіли передати братам по розуму. Запис-застереження.

— А де він зберігався, запис? Де відтворююча апаратура? Якщо у гру входять два мільярди років…

— Сам запис залишений у цій брилі. У брилі, яку ти виявив, Стіве, і в інших, що розсіялися по всьому Всесвіту. Вочевидь, він зберігається в якихось кристалах. Я не зрозумів. Це надто складно. Нашій біологічній науці ще дуже далеко до їх знання. Ну, а «відтворююча апаратура» — мозок. В даному випадку — мій мозок.

— Чому ж вони не розсіялися по Всесвіту, якщо вміли більше від нас? Чому не покинули свою планету, раз здогадалися, що вона приречена?

— Чомусь не змогли. Всі їх спроби досягти інших планет закінчувалися страшними катастрофами.

— Незрозуміло.

— Дуже багато незрозумілого, Стіве. Їхнє послання мов спалах блискавки. Мені здається, я став старшим, принаймні, на десять тисяч років. А я-бо зрозумів так мало. Та головне не в цьому. Головне, що людський розум не самотній у Всесвіті. Два центри розумного життя виникли так близько. Значить, існують і інші. Значить, наше прагнення до зірок…

— Зачекай, Рею. Не захоплюйся! Кому вони адресували своє послання? Адже якщо це було справді два мільярди років тому…

— Розумові… Розумові Всесвіту. Вони були впевнені, що не самотні. І найкращі з них хотіли застерегти. Вони самі винні в загибелі своєї цивілізації та планети. Перед моїми очима промайнули страхітливі картини всезагального знищення в щонайбезглуздіших війнах. Ми щасливо уникли деяких небезпек нашого розвитку, але наша технологічна цивілізація, подібно до їх загиблої цивілізації, приховує ще й інші… Зараз нема часу детально розповідати, Стіве. Потім, на шляху до Ганімеда, ти дізнаєшся все. Твоє відкриття відіб’ється на долях подальшої історії Землі.

— Наше відкриття, Рею…

— Ні. Головне зробив ти. Ти відшукав їх листа, а я лише прочитав у ньому декілька рядків.

— Не будемо сперечатися. Повертайтеся.

— Ще трохи терпіння, Стіве. Я все-таки хочу висісти на цю брилу.

— Причалювання виключене, Рею.

— Знаю. Можна десантуватися за допомогою індивідуального двигуна і потім так само повернутися.

— Твій скафандр недостатньо надійний для такого експерименту.

— Висадка буде дуже короткою, Стіве.

— Ризик надто великий. Для людини, Рею. Вже якщо висадка тобі так необхідна, хай краще її здійснить ЕН. Наведену радіацію ми з нього потім легко видалимо.

— Ти чув, ЕНе?

— Я готовий.

— А не боїшся?

— Мені невідоме це відчуття, Рею. Крім того, перед виходом я можу вимкнути індикатор самоствердження.

— Гаразд. Ти лише візьмеш зразки скель і того матеріалу, з якого складені руїни. І заглянеш у отвір, що веде всередину брили.

— Я зрозумів, Рею.

* * *

Все подальше трапилося надто швидко, щоб Стів устиг втрутитися. ЕН вислизнув з ракети через декілька хвилин. Його оранжевий комбінезон було виразно видно на тлі зеленого майданчика, над яким нерухомо висіла ракета. Здається, ЕН ще не встиг торкнутися брили, коли назустріч ньому вдарила сліпуча іскра і на місці оранжевого комбінезона на мить спалахнуло маленьке нестерпно яскраве сонце. Всі екрани зв’язку на планетольоті МП-112 згасли одночасно, тому що відкинуте спалахом дископодібне тіло ракети зіткнулося з кам’яною брилою, породивши ще одне невелике сонце. З відстані в сто двадцять кілометрів воно навіть не здалося Стіву надто яскравим. Коли й воно згасло, на сріблясто-перламутровій гладіні кільця можна було розгледіти маленьку темну плямку в тому самому місці, де щойно знаходилася брила міражів, розвідувальна ракета, Рей, ЕН. У центрі цієї плямки тепер просвічувала одна з зірок південної півкулі Сатурна…

* * *

Слід було розрахувати шлях на Ганімед і ввести необхідні дані в електронну пам’ять обчислювальних машин планетольота, тому Стів змусив себе підвестися.

Все виявилося до смішного простим. Трагедія фаетонців, замкнених на своїй планеті й загиблих разом з нею, таємничі властивості кілець Сатурна, загибель земних кораблів у околицях цієї планети… В сиву давнину люди Землі, певно, вже здогадувалися про дещо. Тому й нарекли цю планету ім’ям кровожерного бога, що пожирав своїх дітей[103].

Анігіляція… Повне перетворення матерії на енергію при зіткненні речовини й антиречовини. Що може бути нещадніше! Нікчемний дотик земної ракети й антиречовини Фаетона, де все навпаки — ядра атомів з негативними зарядами, а позитрони[104] — замість електронів[105], і в результаті згубний вибух, якого не можна було уникнути.

Речовина й антиречовина в одній планетній системі. Як мало ще ми знаємо!

«Ех, Рею, Рею, дорого ж ти заплатив за твоє останнє відкриття. І ти, Електронний Мудраку, що увібрав у себе майже весь досвід земної науки! Випромінювання небезпеки — ти його правильно визначив, але недооцінив… Не вистачило одного, найостаннішого кроку… Я ще не знаю, що обіцяє людям твоє сьогоднішнє трагічне відкриття, Рею. Багато надій воно перекреслило, але в далекому майбутньому, коли Людина зуміє впоратися з антиречовиною, тоді, далебі, Рею, тебе назвуть «першим серед перших», — так думав Стів, а планетоліт МП-112 ніс його до Ганімеда.

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Охотники за динозаврами: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Недра, 1991. — 352 с.

ЕСТАФЕТА РОЗУМУ

Науково-фантастична повість

Відлітали з Марса марсіани

В невідоме, в зовсім інший світ,

І не в казці, не в оповіданні…

Десь мільйонів двісті тому літ…

С. Орлов

Кирило прилетів на станцію «Марс-1» із п’ятою зміною. Тривалість марсівлі — рік Марса — два земних із хвостиком. І півроку на дорогу туди й назад. Два з половиною роки далеко від Землі…

Сідаючи у всюдихід, він знову подумав про це. Всюдихід називався «Черепашкою». Так було написано білою фарбою на подовженому блакитному корпусі, який спирався на шість колінчастих, озутих у гусениці ніг. Кирило вже встиг помітити, що конструктори й монтажники віддавали перевагу тут яскраво-блакитним кольорам. Можливо, тому, що нагадували про земне небо, а найпевніше тому, що різко виділялися на тлі іржавого забарвлення ґрунту, скель, осипів. Тут навіть денне небо було червонувато-оранжевим. Пил, здійнятий ураганами, ніколи не встигав осісти.

М’яко перебираючи шістьма ногами, «Черепашка» неквапливо бігла від космодрому, де опустився «Вітер часу», до станції. Їхали навпростець по іржаво-бурій кам’янистій поверхні, повіспленій невеликими плоскими кратерами. Правобіч то з’являлося, то зникало за ближніми узвишшями фіолетово-червоне урвище. Лівобіч кам’яниста рівнина тягнулася на північ і тонула в червонуватій запорошеній імлі.

У всюдиході їх було четверо — всі в легких блакитних скафандрах із круглими прозорими шоломами. Пасажири розташувалися попереду. Решту просторої кабіни займав багаж — їх особистий, привезений із Землі, і експедиційний. Трьом належало змінити частину персоналу станції — тих, хто повертався з «Вітром часу» на Землю. Четвертий — він вів усюдихід — залишався тут на другий термін. Це був кремезний здоровило з коричневим від засмаги обличчям і блакитними очима. Шапка кучерявого рудого волосся заповнювала весь вільний простір шолома. Вона нагадувала німб — обов’язковий атрибут екстрасенсів, а ще — «святих», як їх колись зображали на старих картинах та іконах. Водія звали Мак, імовірно Максим, але він сказав просто «Мак», коли знайомився.

Кирило знав, що у складі зміни чотирнадцять чоловік, причому кожен суміщає декілька професій. У попередній зміні, з якої десятеро через тиждень покинуть Марс, були два Максими — один лікар, геолог-планетолог і художник, другий — астрофізик, енергетик і радист далекого зв’язку. Ким був цей Мак, Кирило не встиг запитати, тому що при завантаженні всюдихода довелося без кінця відповідати на питання про земні новини і справи.

Мак перестав розпитувати всього кілька хвилин тому, зосередившись на управлінні «Черепашкою». Закусивши губу, він лавірував між скупченнями кам’яних брил і за якимись лише йому відомими ознаками вибирав найбільш оптимальний варіант шляху. «Черепашка» бігла, не зменшуючи швидкості, однак погойдувалася в різних напрямках усе відчутніше.

— Далі дорога трохи гірша, — відзначив Мак, уважно дивлячись уперед, — але ми виграємо кілометрів сорок.

Кирило здивувався.

— Здається, від космодрому до Бази всього сорок кілометрів. Я читав у звіті…

— Було, — відгукнувся Мак, — але вас посадили на запасному — у східній частині рівнини Офір. Звідси до бази двісті з гаком, якщо по прямій.

— А по дорозі?

— А її немає… В об’їзд цього масиву всі чотириста. Але я вас напряму…

Всюдихід добряче труснуло.

— Не треба хвилюватися, голубко, — відзначив Мак, звертаючись найпевніше до «Черепашки». — Я ж просив…

Знову струс, від якого всі підскочили на еластичних сидіннях.

— Гей, ліві ноги, будьте уважніші, — Мак уповільнив рух і зайнявся кнопками на панелі управління, — так буде надійніше.

Він знову збільшив швидкість.

— Чому ми сіли далеко від станції? — запитав Кирило.

Мак зосереджено покивав головою у прозорому шоломі:

— Довелося. На головному космодромі у нас, — він зітхнув, — непорядок об’явився. Доведеться з’ясовувати…

— Що саме?

— Наразі до ладу ніхто не знає… Шефуня вам пояснить… Може, нічого важливого. Але вирішили посадити «Вітер часу» подалі. Так безпечніше.

— Безпечніше?

— Атож, — Мак усміхнувся, — та ви не лякайтеся…

— Це у них така гра, Кіре, — відзначив Геворг — фізик нової зміни, він сидів позаду Кирила. — Лякати новачків… Ось, мовляв, до всіх інших загадок Червоної планети ще одна з царини «примар»…

— «Примари» Марса?

— А чом би й ні? До речі, вода на твій млин, Кіре. Адже ти збираєшся шукати сліди зниклої цивілізації.

— Працивілізації нашої планетної системи, Геворгу.

— Ось-ось… Слідів життя не знайшли, а сліди працивілізації шукатимемо… Природно, вони, — Геворг кивнув на Мака, — дізнавшись, що у складі зміни летить відомий археолог — фахівець із прадавніх цивілізацій Землі, приготували сюрприз… Правильно я кажу, Маку?

Мак усміхнувся — загадково і ледь збентежено, але промовчав. Вся його увага тепер була зосереджена на місцевості попереду всюдихода. «Черепашка», погойдуючись, долала досить крутий підйом уздовж скелястого, усипаного червонуватим щебенем схилу.

— Враження таке, ніби їдемо по товченій цеглі, — пробурмотів Сергій — енергетик, радист і радіоастроном нової зміни, що сидів поряд з Геворгом. — Цегла й нічого більше — цегляні скелі, цегляний щебінь, цегляний пил. І в небі — він-таки…

— Кисень, який колись був тут у атмосфері, пішов на окислення гірських порід, — відгукнувся Мак. — Червона барва — оксиди заліза. Залізо витягнуло з атмосфери майже весь кисень.

— А вдалося десь виявити неокислені породи? — запитав Кирило.

Мак заперечно труснув головою:

— Наразі ні. Слабше змінені траплялися. Вивітрювання тут страшенно давнє, проникає глибоко. Незмінених порід ми не зустріли навіть у бурових свердловинах.

— Ви геолог, Маку?

Він кивнув і, трохи помовчавши, додав:

— Геолог також…

Всюдихід досяг вершини скелястого гребеня. Попереду відкрився великий кратер із пласким червонуватим дном, яке лежало в декількох сотнях метрів нижче. В центрі круглої плоскої рівнини громадилася група червоно-бурих скель, схожих на руїни стародавнього замку. Дальній гребінь кратера ледь проглядав у червонуватій імлі.

— Станція там. — Мак указав уперед. — Перетнемо кратер і будемо близько.

— А урвище праворуч? — запитав Кирило. — Мені спочатку здалося, що воно недалеко, але звідси зверху це виглядає інакше.

— Ого! — вигукнув Мак. — Недалеко! Тут важко оцінювати відстані на око. До урвища близько двохсот кілометрів. Ми його бачимо так виразно тому, що там зараз не дуже багато куряви в атмосфері. Останнім ураганом її зігнало на північ у рівнини. Урвище — південний край ущелини Копрат — скельна стіна заввишки понад п’ять кілометрів.

Усі погляди звернулися у бік славнозвісної ущелини — гігантської тріщини, що колись розколола стародавню кору[106] Марса.

— Не думав, що її видно з околиць станції, — відзначив Геворг. — Це містечко мене дуже цікавить…

— А зазвичай її й не видно, — заперечив Мак, загальмувавши всюдихід. — Просто вам пощастило. Дивіться гарненько.

— Ви були там? — запитав Кирило.

— Ще б пак… Не один раз. І американці теж. Але там, — Мак махнув рукою, — треба працювати й працювати. Наразі суцільні загадки…

— А які у вас стосунки з американцями? — поцікавився Сергій.

— Як і на Землі. Співіснуємо…

— Були у них?

— Наші дехто були. Я — ні. Їх ми також приймали. Тих, хто працював у ущелині Копрат. Навіть допомогли трохи. Загалом, вони непогані хлопці. Окрім Грідлі…

— А Грідлі — хто?

— Є такий один. — Мак спохмурнів. — Познайомитеся… Ну гаразд, помилувалися Копратом і поїхали далі.

«Черепашка» рушила з місця і, збільшуючи швидкість, побігла вниз по крутому кам’янистому схилу. Коли досягли плаского дна кратера, Мак ще збільшив швидкість. Кратер перетнули за півгодини, залишивши справа по борту скупчення схожих на велетенські колони червонуватих скель.

— Залишки нека[107] — на місці жерла вулкана, — лаконічно пояснив Мак.

— Що, вулканічний кратер? — запитав Геворг.

У його голосі прозвучав сумнів.

Мак кивнув:

— Як на мене, так… Дехто, щоправда, не згоден. — Він похитав головою. — Ми тут сперечаємося з кожного приводу. Сперечаємося й сперечаємося… І багато чого не можемо зрозуміти. Суцільні загадки. Що далі, то більше…

— Але такі широкі кратери з пласким дном, здається, прийнято вважати метеоритними, — відзначив Кирило. — Як, наприклад, Арізонський чи Попігай у нас у Сибіру. Поперечник цього кратера кілометрів сорок. Нічого собі вулкан.

Мак знизав плечима:

— Тут є й ще більші вулкани. А цей — найпевніше кальдера[108] — залишки вулкана, зруйнованого вибухом. Потім у центрі кальдери утворився ще й менший вулкан. Ми щойно минули центральну гірку — це й є залишки пізнішого вулкана. Тут складність у іншому…

— У чому саме?

— Лід… Викопний лід… Скрізь. Ми з ним зіткнулися, тільки-но почали буріння. Я через нього на другу зміну залишився. Винятково через нього…

— Не розумію, — сказав Геворг. — Який лід? Де? У полярних областях?

— Якби ж то! — усміхнувся Мак. — Скрізь, розумієте, скрізь. Тут і біля нашої бази… Скелі, ось як гребінь цього кратера і його центральна гірка — вони стирчать з-під льоду. Ви думаєте, ми зараз їдемо по кам’яному ґрунту? Дідька лисого! Під нами лід, присипаний піском і щебенем. І скільки його, ніколи не знаєш.

— То що ж у вас виходить? — Кирило здивовано поглянув на водія. — Марс — планета-океан, замерзлий океан?

— Майже, — кивнув Мак. — Майже… Втім, це наразі моя — крайня точка зору. Далеко не всі зі мною згодні. Свердловин ще мало.

— На скільки ж удалося заглибитися?

— Ненабагато. Перші сотні метрів. Але всюди одне й те саме… Десять, двадцять, тридцять метрів «товченої цегли», як каже ваш колега. — Мак кивнув на Сергія. — Далі суцільний лід.

— Скільки? — спробував уточнити Кирило.

— Ніхто не знає. Всі свердловини довелося зупиняти у кризі. Її товщина багато сотень метрів, а можливо, й кілометри.

— Це на рівних ділянках, а на узвишшях?

— Там піску і щебеню більше. Але все це наноси, принесені вітрами. Під ними також лід.

— А скельні ділянки, — запитав Геворг, — ось, наприклад, гребінь кратера, через який ми перевалили. Що під скелями?

— Там, звісно, корінні породи. — Мак кинув швидкий погляд на Геворга, вочевидь здивований його непоінформованістю. — Виходи кам’яної кори Марса. Вони стирчать крізь лід. До того, як океани Марса промерзли наскрізь, такі гребені могли бути островами.

— Нічого собі відкриття! — вигукнув Геворг. — Замерзлі й поховані пісками океани Марса. Ви з моїх дурних питань не дивуйтеся, — додав він, — моя спеціальність фізика атмосфери. У геології я профан[109].

— У нас тут геологію називають ареологією[110], — зазначив Мак, — хоча, може, це й не зовсім правильно. Ареологія — наука про Марс у цілому, включаючи і його кору, і льоди, й атмосферу. Ареолог широкого профілю у нас один — шефуня.

— Ваш начальник?

— Він тепер і ваш також. Залишається на п’яту марсівлю… А тутешні викопні льоди, промерзлі до дна океани — відкриття останніх місяців. Ще не встигло потрапити в жодні звіти.

— Ви це розлузали, коли ми летіли?

— Загалом, так, — кивнув Мак. — Ну ось і наша станція… Зі щасливим прибуттям на «Марс-1», колеги!

Всюдихід загальмував. За вервечкою червонуватих дюн, які вони щойно минули, відкрилася простора улоговина з пласким коричнево-бурим дном. У центрі улоговини блакитними півкулями здіймалися куполи Бази. Біля найбільшого куполу на високій щоглі тріпотів на вітрі червоний із золотим гербом прапор.

* * *

— Загадки, суцільні загадки, — сказав професор Микита Бардов — «шефуня», як його називали поміж себе співробітники станції.

Шефуня був неквапливий, масивний, червонолиций, бородатий. Говорив густим басом із металево-дзвоновим відтінком. Його незворушність і спокій у найважчих, навіть екстремальних ситуаціях вважалися зразковими. На станції існував неофіційний, але всіма визнаний еталон стійкості й витримки, — «одна шефуня» — величина, близька до нескінченності, в малих частках якої оцінювалася витримка решти учасників марсівлі.

Шефуню відрізняли ще виняткова коректність, залізна логіка, непохитна воля й апостольська доброта. При необхідності викартати когось він завжди переходив на здрібнілі й пестливі форми мови.

За фахом він був планетологом. Декілька років працював на місячній базі. Його кандидатська дисертація, присвячена історичній селенології[111], відразу принесла йому докторський ступінь. Шефуня був автором усіх марсіанських програм, начальником першої й четвертої марсівель. Тепер він залишався ще й на п’яту…

Щойно він стисло й лаконічно розповів новій зміні про головні підсумки роботи четвертої марсівлі.

— Що стосується завдань п’ятої, — він зробив довгу паузу, — привезену програму доведеться де в чому змінити. Продовжуватимемо буріння, атмосферні спостереження, геофізику… Біологічні дослідження треба скоротити, тому що вони нічогісінько не дали.

— А лід? — швидко запитав Мак.

— Біологи зосередять увагу на вашому крижаному керні[112]. Їм цього цілком достатньо.

— Буде ще лід із шахти, — сказав Кирило. — Проходка шахти закладена у проекті, і я тепер думаю, що шахту слід проходити крізь покривний лід. Треба лише вибрати відповідне місце…

— Це дуже добре, що ви так думаєте, — ласкаво кивнув шефуня. — І містечко треба вибрати… А ось із самою проходкою, може, зачекаємо? Га?

— Але як же так! — вигукнув Кирило. — Шахта — це свого роду цвях…

— Е-е, дорогенький, — загудів шефуня, — «цвяхів» у наших марсіанських програмах цілі бочки. — Він зітхнув. — Річ у тім, що я ще не сказав вам, можливо, найголовнішого. Необхідно буде займатися однією позаплановою… проблемою. Тут у нас виявилися місця, в яких у людей виникають, — шефуня примружився і зробив довгу паузу, — ну, скажімо, наразі… галюцинації… Навіть масові, якщо вважатимемо «масою» трьох чоловік. Усі наявні засоби індивідуального захисту — всюдиходи, скафандри, зокрема важкі нічні, придатні, як ви знаєте, для відкритого космосу, не допомагають. Не допомагають і захисні поля. Якщо «галюцинація» виявляється тривалою — в межах години чи більше того, — він кашлянув і знову зробив паузу, — може настати непритомність, після якої людина тривалий час перебуває у стані крайньої психічної депресії. Можливі й тяжчі наслідки.

— Схоже на захворювання, — обережно відзначив Кирило.

— Ми спочатку так і гадали. Але головний медик, — шефуня вказав на Мака, — вважає інакше… Про свою точку зору він потім сам розповість. Уперше це трапилося… — Шефуня обвів питальний поглядом присутніх.

— Три місяці тому, — швидко підказав Мак.

«Відразу після нашого відльоту з Землі», — подумав Кирило.

— Сьогодні рівно вісімдесят шість діб Марса з того дня, як це трапилося вперше, — продовжував Бардов. — Першим був Азарій Горбунов — геофізик. Він потім за власною ініціативою ще двічі потрапляв у цю… пригоду. Його довелося… ізолювати, і ми відправляємо його звідси… у досить важкому стані.

— Психічному? — спробував уточнити Кирило.

— Крайня депресія, що переходить у маревний стан і параліч рук, — пояснив Мак.

— Вочевидь, усе-таки нервове захворювання, — відзначив Кирило.

Мак заперечно труснув рудою головою.

— Потерпіть, колеги, у вас буде час усе обговорити, — м’яко зупинив їх Бардов. — Отож, уперше ми з цим зіткнулися вісімдесят шість днів тому. І сталося це в каньйоні Копрат…

— У печері — в одному з північних відгалужень каньйону, — додав Мак. — Ми там були разом з Азарієм, але в печеру він зайшов сам… — Мак замовк і збентежено поглянув на начальника.

— Продовжуйте, голубе, — прогудів шефуня, — у вас виходить значно цікавіше.

— Даруйте…

— Продовжуйте, продовжуйте, а я поки відпочину.

— Він довго не виходив назад і не відповідав на мої радіосигнали. Довелося йти за ним. Я знайшов його у глибині печери без свідомості. Ми витягнули його назовні. Мені допомагав Атіф — він був третім у нашій поїздці. Ми з Атіфом тоді нічого підозрілого в печері не помітили… Коли ми привели Азарія до тями, він розповів…

— Що він тоді розповів, не так важливо, — відзначив шефуня, — тим більше що надалі повторювалося приблизно те саме… Спасибі, Маку, ви дуже допомогли мені… Пригода в печері Копрата так зацікавила Азарія, що він вирішив повторити її. Під приводом ще якихось геофізичних спостережень він вирушив у Копрат з наступною дослідницькою групою, заліз у ту печеру й сидів у ній доти, поки знову не знепритомнів. Щоправда, цього разу він записав на диктофон свої… гм, спостереження чи… відчуття. На Базу його привезли в несвідомому стані, і він потім хворів понад місяць.

Печеру ми ретельно обстежили у скафандрах вищого захисту, але нічого цікавого й тим більше підозрілого не виявили. Азарію, коли він видужав, було заборонено брати участь у польових поїздках. Для себе я вирішив, що Азарій натура пристрасна, дуже імпульсна: у нього емоції нерідко випереджали логіку й тверезе міркування вченого — просто надірвався в тутешніх нелегких умовах, та й працював він дуже багато. Наш головний медик, — шефуня знову вказав на Мака, — спочатку теж погоджувався зі мною, пояснюючи «казус Азарія» нервовим перенапруженням. Проте незабаром, а точніше за тридцять три дні до прильоту «Вітру часу», історія повторилася.

Цього разу зовсім у іншому місці — на головному нашому космодромі, де сідали і звідки злітали всі земні кораблі. Там жертвами, гм… галюцинації… стали відразу троє учасників нашої марсівлі. Вийшло так, що жоден з них не був у каньйоні Копрат, і що трапилося з Азарієм, тобто про його… захворювання, як ми всі гадали, чули з його слів. Коли це почалося, всі знаходилися в диспетчерському бункері й займалися регулюванням радіоапаратури для прямого зв’язку з «Вітром часу». Вони відразу збагнули, в чому річ, але саме явище так їх зацікавило, що спочатку знехтували небезпекою. Лише коли один з них почав непритомніти, люди покинули бункер, проте галюцинації не припинилися і зовні. Фантом виявився в тому самому місці, де вони побачили його крізь вікно бункера. Я кажу «фантом», хоча всі троє стверджують, що сприймалося це як цілком реальний об’єкт… Їх свідчення сходяться аж до найдрібніших деталей… Вони повантажилися у всюдихід і ще деякий час продовжували спостереження, поки один не знепритомнів.

Тоді решта двоє погнали всюдихід сюди на Базу. Від’їхавши декілька кілометрів, розвернулися, щоб озирнутися. Фантом уже зник. Посадкова плита була порожня.

Професор Бардов замовк і задумливо потер перенісся.

— Значить, у цьому випадку фантом спостерігався на посадковій плиті космодрому? — уточнив Геворг.

— У самому центрі плити, за півкілометра від бункера і всюдихода.

— То що все-таки це було?

— Хоч яким це здасться вам дивним, у всіх випадках одне й те саме, — Бардов виділив останні слова. — Високий кам’яний портик[113] з квадратними колонами, що підтримують масивне нависаюче склепіння. У глибині за колонами портика — яскраво освітлена зала чи якийсь майдан, заповнений безліччю живих істот у яскравому вбранні. Між колонами портика з’являлася висока постать у довгому фіолетово-червоному плащі чи мантії й робила руками закличні знаки…

— Людська постать? — знову уточнив Геворг.

— З тієї відстані, на якій знаходилися спостерігачі, вона сприймалася як людська, так само, як і істоти у глибині.

— А фантом у печері?

— Я ж сказав: у всіх випадках одне і те саме.

— Не розумію, — Геворг знизав плечима, — як у тісному просторі печери?..

— У печері мовби прочинялося вікно, — пояснив Мак, — Азарій казав: «Як вікно в інший світ…» Там також був портик з колонами і все решта… Азарій спостерігав це тричі. У рідкісні хвилини прояснення він кілька разів детально переказував мені картину…

— Чому тричі? — запитав Кирило. — Професор казав про дві… галюцинації Азарія Горбунова.

— Три, — кивнув Бардов. — На жаль, три. За ним не угледіли. Дізнавшись про фантом на плиті космодрому, Азарій, порушивши мою заборону, втік з Бази і сам поїхав на космодром. Ми похопилися надто пізно… Погоня виявила всюдихід у центрі посадкової плити космодрому. Передня частина машини була розплющена, немов вона врізалася в якусь перешкоду. Мотор не працював, а Азарій, дуже побитий, лежав у глибині вантажного відсіку, вочевидь відкинутий при зіткненні всюдихода з «чимось». Коли його вдалося привести до тями, він сказав, що на космодромі побачив те саме, що і в печері. Спробував проскочити на всюдиході між колонами портика. Далі нічого не пам’ятає…

— Ну а ще ваші примари з’являлися? — поцікавився Геворг.

Кирилові здалося, що в питанні фізика прозвучала погано приховувана іронія.

Бардов задумливо погладив пишну бороду:

— Більше ні… У нас їх більше ніхто не бачив. Проте ми визнали необхідним посадити «Вітер часу» у іншому місці.

— А на головному космодромі хтось ще бував? — питання прозвучало безневинно, але в очах Геворга Кирило прочитав відверту насмішку.

— Бували, — Бардов продовжував погладжувати бороду. — Там установлено регулярне спостереження. Крім того, з диспетчерського бункера автоматично велася кінозйомка.

— І що ж?

— Нічого. На кінокадрах посадкова плита порожня і в її околицях нічого підозрілого не виникало.

— Цілком природно, — посміхнувся Геворг, — давно відомо, що примари, привиди, вампіри та інша нечисть на кіно— і фотоплівці не фіксуються.

— Щодо примар не знаю, — спокійно відзначив Бардов, — не випадало ними займатися. Але міражі, колего, вдається сфотографувати. До речі, тут на Марсі міражі не рідкість.

— Ви хочете сказати… — почав Геворг.

— Ні, я сказав усе, що хотів. Прошу ще питання, якщо вони є.

— Чи залишається на п’яту зміну хтось із числа тих, що спостерігали… «фантом Азарія»? — запитав Кирило.

— «Фантом Азарія», — задумливо повторив Бардов. — Непогано… Можна прийняти це як робочу назву проблеми. Ні, колего, ніхто не залишається. Все-таки у нас немає стовідсоткової певності, що це не захворювання.

— Цікаво, а що думає з цього приводу головний медик четвертої зміни? — запитав Геворг.

— Дозвольте? — Мак поглянув на Бардова.

— Певна річ, колего.

— Це не захворювання в загальноприйнятому значенні слова, — почав Мак, — це поранення… Якщо хочете — травма, що наноситься мозку якимсь ще невідомим нам явищем, найпевніше невідомим випромінюванням, пов’язаним із виникненням фантома. Гадаю, навіть певен, що ми ще зіткнемося з ним. Серед багатьох загадок Червоної планети ця видається однією з найбільш цікавих і, далебі, найбільш небезпечних… Я повністю згоден з нашим шефом, їй слід присвятити максимум уваги.

— Можна ще одне питаннячко? — підняв руку Гевopг.

— Будь ласка, — кивнув Бардов.

— А про наших сусідів із західної півкулі Землі ніхто не думав?

— Ні, чому ж, думали, — сказав Бардов. — Вони просили захопити на Землю одного хлопця з їх зміни. Він хворий два місяці, а їх корабель з’явиться тут через рік… Судячи з того, що сказав мені професор Джікс, їхній бос, у хлопця, якого завтра привезуть до нас, ті самі симптоми, що у Азарія…

* * *

Наступного ранку в кабіні Кирила пролунав мелодійний сигнал внутрішнього телефону. Особисті приміщення марсівників на головній Базі називалися кабінами. Розмір кабін був стандартний — два з половиною метри на три з половиною, при двох із чвертю метрах висоти. Поряд — туалет і душова — одна на дві кабіни. Сусідом Кирила, з ким належало ділити душову, виявився Сергій — радист і радіоастроном нової зміни; він з моменту їх прибуття на Базу не вилазив з центральної радіорубки. У кожній кабіні була койка, що вдень перетворювалася на канапу, стіл для роботи, крісло, стінна шафа і стелаж для книг. Над столом — телевізійний екран, телефон і невеликий пульт управління з регулятором кондиціонера, порохотяга, освітлювальних пристроїв, годинником та індикатором внутрішньої й зовнішньої температур, сили і напряму вітру, рівня радіації.

Кирило почув сигнал телефону, знаходячись у душовій. Поки він накинув халат і пройшов у свою кабіну, сигнал повторився двічі.

Він квапливо узяв трубку.

— Кирило Волін слухає.

— Доброго ранку, колего, — загуділо у слухавці. — Сподіваюся, не розбудив. Це Бардов.

— Доброго ранку, професоре. Слухаю вас.

— Облиште ви цього професора, колего. Мене звуть Микита, скорочено Мик. Ви не дуже зайняті?

— Ні.

— Могли б зазирнути до мене?

— Просто зараз?

— Ну, скажімо, в межах десяти хвилин.

— Гаразд, буду.

Швидко одягнувшись і захопивши теку зі своєю програмою, Кирило попрямував до шефа. Коли він піднявся в коридор, де поряд з кают-компанією знаходилася кабіна начальника марсівлі, назустріч йому вийшов Геворг. При вигляді Кирила на вузькому худому обличчі геофізика, обрамленому чепуристою борідкою стиляги-сатира, з’явилася посмішка.

— Ну, тримайся, спец по привидах, — шепнув Геворг, тицьнувши Кирила пальцем у живіт.

Кирило постукав і прочинив двері.

— Прошу, — пробасив шефуня, піднімаючись йому назустріч.

Кабіна начальника відрізнялася лише тим, що в ній було не одне, а два крісла, а над столом замість одного телефону — три і ще невеликий комутатор.

Усадовивши Кирила біля столу, Бардов питально глянув на його теку.

— Там що?

— Моя програма, обґрунтування, намічені райони робіт… Я…

— Так-так, пам’ятаю, — перервав шефуня, погладжуючи бороду. — Читав ваші статті й монографію, колего. Забавно… Хоча я особисто не з усім згоден. Утім, мої погляди з цього приводу — думка дилетанта. Так… Спочатку хотів просити вас зайнятися дечим іншим… Ви, звісно, здогадуєтеся? Проблема «фантома Азарія»… Цікаво, чи не так? Адже ви не лише антрополог, історик, археолог, ви й лікар-психіатр, не помиляюся?

— Це раніше… Я давно не практикував.

— Неважливо. Тут ви єдиний такий фахівець… Мак — терапевт широкого профілю, а лікар, що прибув із вашою зміною, — хірург. Я хочу просити вас очолити проблему «фантома Азарія». Мак і я особисто вам допомагатимемо…

— А моя програма? Інститут, який рекомендував мене для участі в експедиції…

— Е, дорогенький, тут у нас у кожного по декілька програм. Часу у вашому розпорядженні сила-силенна. До того ж, — шефуня багатозначно підняв палець, — хтозна, куди вас може завести «фантом Азарія».

— Ви хочете сказати, — почав Кирило, широко розплющивши очі, — хочете сказати, що…

— Я ніколи не хочу сказати нічого, чого не говорив, — перервав Бардов. — Постарайтеся запам’ятати це, колего Кіре. Проблема «фантома Азарія» виникла несподівано, жодними програмами, природно, не могла бути передбачена. Наразі все, з нею пов’язане, — велике невідоме, яке треба постаратися прояснити… Щиро кажучи, у кожного з нас на неї була і є своя точка зору. Ось, наприклад, прибулий разом з вами колега Геворг стверджує, що такої проблеми взагалі не існує. Що ж, і це — можлива точка зору…

— Але довести, що чогось не існує, неможливо, — зазначив Кирило.

— Атож. Тому, якщо, зайнявшись фантомом, ви нічого не виявите, доведеться визнати, але лише з певною часткою ймовірності, що самої проблеми справді не існує. Виникли нервові розлади, пов’язані з індивідуальними особливостями психіки окремих учасників експедиції. В цьому випадку треба встановити, які саме особливості людської психіки протипоказані учасникам марсіанських експедицій і чому. Гадаю, ніхто краще від вас із таким завданням не впорається.

Кирило з сумнівом похитав головою.

— Все це таке далеке від моїх нинішніх наукових інтересів… І ще одне: учасники експедицій на Марс — і у нас, і в американців — проходять через такі тести й таку масу перевірок, що кандидат із мінімальними психічними відхиленнями від норми зі стовідсотковою вірогідністю буде відсіяний.

— Людський мозок завжди був і залишається великим невідомим, колего. Це таке безмежжя невідомого… — Бардов махнув рукою. — Та ви знаєте значно краще від мене. А ось щодо підготовки американців, з’ясуєте детально, коли привезуть їхнього… хворого. Обставини захворювання також. Відтак їх дані зіставимо з нашими.

— Здається, ви вважаєте, що я вже дав згоду? — невдоволено відзначив Кирило.

Широке червоне лице Бардова осяялося променистою посмішкою.

— Я не сумнівався, колего. Саме тому просив вас… а не наказував. Вважаю, що вам відразу після старту «Вітру часу» треба побувати у наших американських друзів. Уточнити на місці, як вийшло з їх хлопцем. Утім, програму робіт із проблеми «фантом Азарія» ви розробите самі. В будь-який час залучайте для цього Максима й мене… Програму ви подасте на затвердження вченої ради нашої п’ятої зміни, скажімо, через місяць. Ні, рівно через чотири тижні. Вам усе ясно, колего?

— Наразі так, — похмуро сказав Кирило, підводячись.

— Ну то з богом, як казали у нас за старих часів.

«Дідько б тебе вхопив, — подумав Кирило, виходячи, — разом із твоїм богом, «фантомом Азарія» й моїм ідіотським призначенням. Гарно ж я виглядатиму, коли доведеться звітувати в інституті після повернення… Повернення… — всередині щось боляче шпигнуло. — До нього ще двадцять сім земних місяців… якщо все обійдеться щасливо…»

Спускаючись сходами на свій поверх, Кирило прочинив металеву штору ілюмінатора і глянув назовні. Околиця була запнута червоно-бурою запорошеною імлою. Починався ураган…

* * *

Ураган бушував три доби. Тому американці з’явилися лише за декілька годин до відправлення космічного корабля. Їх невеликий короткокрилий планетоліт, що нагадував «шатли» кінця минулого століття, зробив посадку на запасному космодромі неподалік від «Вітру часу».

Кирило й Мак у легких блакитних скафандрах попрямували назустріч гостям. Коли вони наблизилися до планетольота, американці вже вивантажили і встановили на самохідний візок білий з прозорим верхом «саркофаг». На американцях — їх прилетіло четверо — були однакові смугасті легкі скафандри, що нагадували забарвленням їх державний прапор.

— Він тут, — сказав широкоплечий крем’язень, який відрекомендувався як доктор Морстон.

Крізь прозоре забороло шолома Морстон підморгнув Кирилові й поплескав рукавицею по верху «саркофага».

Кирило підійшов ближче, схилився над «саркофагом». Під прозорою кришкою голена голова, бліде, без жодної кровинки худе обличчя; очі заплющені, дихання не помітно.

— Живий він? — мимоволі вихопилося в Кирила.

І немов у відповідь на це питання вії людини, що лежала в «саркофазі», здригнулися, відкривши безбарвні порожні очі.

— Майже повний параліч, зі втратою мови, — сказав Морстон. — Стан важкий… Не знаю, чи вдасться його доставити на Землю живим. Але це єдиний шанс… Ми нічого не могли вдіяти.

Мак поклав руку на край «саркофага».

— Його медичну карту ви привезли?

— Вона у мене, — Морстон поплескав по зовнішній кишені скафандра. — А ось Гіббі тягне і його особисті речі.

— Особисті речі? — здивувався Кирило. — Навіщо? На кораблі його забезпечать усім необхідним.

— Це його власність, — заперечив Морстон. — Не залишати ж тут. Йому щось може знадобитися.

Кинувши погляд на «саркофаг», Кирило подумав, що навряд чи цьому хлопцю колись щось знадобиться.

Підійшов Гіббі, волочучи здоровенний зоряно-смугастий мішок із застібками-«блискавками», замкнутими на маленькі бронзові колодочки. Темна шкіра й кучеряве чорне волосся не залишали сумнівів у його походженні. Не кажучи ані слова, Гіббі втиснув принесений мішок на нижню платформу візка під «саркофаг», заліз на маленький майданчик у передній частині візка і ввімкнув двигун. Візок поволі рушив по червонуватому щебенистому ґрунту до «Вітру часу», що височів неподалік. Кирило, Мак і двоє американців пішли слідом. Четвертий американець залишився біля планетольота.

Йшли поволі в понурому мовчанні. Кирило подумав, що їхня процесія нагадує старовинний жалобний кортеж. Намагаючись позбутися гнітючих думок, він звернувся до американця в димчастих окулярах, який крокував поряд:

— Цей ваш товариш, там, — Кирило кивнув на «саркофаг», — ким він був за фахом?

— Енріке?.. Астрофізик, фахівець із космічного проміння…

— А що, власне, з ним трапилося? — запитав Мак.

Американець зітхнув:

— Ніхто з нас до ладу не знає. Захворів… потім стало гірше, відтак раптом параліч…

— Раптом? — перепитав Мак.

— Тут усе детально написано, — втрутився Морстон, знову поплескавши по кишені свого скафандра. — З чого почалося, як лікували. Ваш лікар розбереться. А що з ним далі робити, ніхто з нас не знає.

— Я також лікар, — відзначив Мак.

— О! — вигукнув Морстон. — Це чудово. А ваша спеціальність?

— Терапевт…

— Чудово, — повторив Морстон, уже без особливої переконаності, — втім, мені здається, тут потрібен психіатр.

— Чому ви так гадаєте?

— Бачте… — Морстон зам’явся. — Загалом, він був… із химерами. А потім почалися галюцинації…

— У чому вони проявлялися?

— У чому?.. Та так, різне… У його карті написано… Ось, може, Фред скаже, — Морстон кивнув у бік свого товариша в димчастих окулярах, — він жив з Енріке.

— Ні, спочатку він був, як усі, — заперечив Фред, — химери у нього з’явилося значно пізніше. Мені здається, з химер усе й почалося. Він дуже багато працював. Не щадив себе… Сильна перевтома, надрив, специфіка тутешніх умов. Мозок не витримав… Щось там у нього «від’єдналося», і ось результат… Після півторарічного перебування тут ми всі з химерами…

— Але ви проходили на Землі ретельну перевірку, відбір, — відзначив Кирило.

— Проходили, — погодився Фред, — але чи так вона багато означає? Метал також перевіряють, перш ніж з нього побудують космічний корабель. Яких лише перевірок не придумали… А скільки аварій у космосі трапилося саме через утому металу. А людина? Я чув, у вас у цю зміну також один схибнувся.

— Так, справді, — кивнув Мак, — одного відправляємо хворим. І, мені здається, симптоми схожі, хоча у нашого товариша стан не такий важкий. Саме схожість симптомів змусила мене звернутися до вас із питаннями.

— Тут усе детально написано. — Морстон дістав із кишені скафандра великий пластиковий конверт. — Я вручу його вашому медикові на кораблі.

— Перед відльотом перевірялися суто зовнішні параметри розумової діяльності, — сказав Фред, — швидкість вирішення завдань, число допущених помилок, показники психофізіологічної напруги: частота пульсу, дані електрокардіограм, енцефалографії й ще багато що. У певних межах за цими параметрами можна судити, чи достатня потужність мозку кожного з нас для охоплення і переробки відомостей, що надходять із приладових панелей і навіть із довкілля. Але чи можна за цими суто зовнішніми проявами судити, що насправді відбувається в мозку людини, яка вирішує те чи інше оперативне завдання або проблему? Де межа інформаційної ємності мозку, межа допустимих навантажень, межа міцності як біологічної конструкції? Ніхто цього не знає…

— У чому все-таки проявлялися химери в поведінці Енріке, про які ви згадали? — запитав Мак.

— На «поверхні» — в міміці, виразі очей, інтонаціях, жестах… Він став дуже дратівливий, різкий, «не контактний»; обривав, коли до нього зверталися з питаннями. Він усе більше віддалявся від колег, замикався у своєму «я», мов комп’ютер без зворотного зв’язку. Іноді здавалося, що він шукав і не знаходив відповіді на якесь питання, що мучило його. Відтак…

— Стоп, Фреде, потім докажеш, — перервав нараз Морстон. — Поглянь, нас зустрічає начальник російської станції.

Кирило, що уважно слухав американця, також глянув уперед. Від громади корабля до них назустріч крокував Бардов разом з учасниками четвертої та п’ятої змін.

* * *

Американці явно поспішали. Морстон, що очолював їхню групу, відхилив навіть запрошення Бардова відвідати Базу.

— Звідси до вашої Бази далеченько, — пояснив він свою відмову, — а нас ще чекає робота на зворотному шляху. І ми мусимо повернутися до себе завидна. У планетольота дуже напружений графік. Завтра полетять наші геологи. Та й у вас перед стартом справ чимало…

Коли американський планетоліт відлетів, Геворг сказав Кирилові:

— Пір’ячко в них на писку, ось що. Підкинули напівтруп і втекли…

— Поясни свій геніальний здогад.

— Не розумієш? Усі ці так звані «примари»… — їх робота… А Енріке — морська свинка. На ньому відпрацьовувалася «методика». Тепер кінці у воду, особливо якщо він стане трупом під час польоту. На Землі нашим ще доведеться доводити, що до чого… І виправдовуватися, якщо не довезуть.

— Але навіщо?

— Що навіщо?

— Навіщо б їм усе це?

Геворг посміхнувся:

— Наразі не знаю. Може, пізніше зрозуміємо? Не виключений і примітив: хочуть налякати, щоб ми згорнули роботи… Наш головний космодром вибраний не випадково… Й ущелина Копрат підозріла. Один з найглибших розрізів марсіанської кори. Там вони щось пронюхали, а космодром — удар нижче пояса.

— Занадто мудровано! Підозрілість ніколи не сприяла проникливості, Геворгу.

— У мене теж з’являлася подібна думка, — відзначив Мак, що мовчки слухала їхню розмову. — Потім я її відхилив. Адже, по суті, «фантом Азарія» не загроза, навіть не застереження. Це радше запрошення, заклик, обіцянка чогось… Він здатний викликати цікавість, інтерес, але не страх.

— І лише попутно перевертає мізки, позбавляє людину розуму, — додав Геворг.

— Це побічні явища, ймовірно пов’язані з випромінюванням, відповідальним за сам феномен. Переконаний, що знайдеться спосіб нейтралізувати їх.

— Якщо нас раніше не спостигне доля Азарія й Енріке.

— Я зовсім не стверджую, Геворгу, що небезпеки не існує, — блакитні очі Мака мовби закрижаніли, — адже ми гадки не маємо, які ще випромінювання, окрім тих, що відомі, пронизують усіх нас на цій планеті. Можливо, «поле», в якому виникає «фантом Азарія», існує тут постійно. Існує і постійно впливає на нас. Подібно до радіоактивності — до того, як її навчилися вимірювати; подібно до гравітації, нарешті, яку ми навчилися створювати штучно, хоча гадки не маємо, що вона таке. Локальні порушення невідомого тутешнього «поля» — природні, а можливо, навіть штучні, призводять до виникнення фантомів…

— Все-таки допускаєш штучні, — осміхнувся Геворг.

— Не виключено, але й не пов’язую їх із нашими сусідами.

— Тоді хто?

— Не знаю. Також не знаю, як і ти, коли тебе запитали, навіщо цим займатися американцям…

У мозку Кирила немов палахнула блискавка. Це було мов осяяння… Думки помчали з нестримною швидкістю: «Ну звісно… Штучне збудження невідомого «поля»… Заклик… Обіцянка… Що за світла голова в Мака!.. Треба лише все добре продумати, обговорити з ним… Це, безумовно, шлях уперед… Уперед… Але де шукати джерело сигналів? У космосі? Під кригою? У глибинах Марса?..»

Кирило насилу перевів подих. Поглянув на співрозмовників. Вони мовчали.

— Ти зараз видав геніальну думку, Маку. — Той стрепенувся і здивовано поглянув на Кирила. — Геніальну… — повторив Кирило. — Але спочатку скажіть мені, якщо хтось із вас знає, наскільки важко технічно в наших умовах відтворити штучним шляхом «фантом Азарія»? Звісно, не сам фантом, його модель.

Мак здивовано знизав плечима.

— Модель зовсім не важко, — запевнив Геворг, посміхаючись. — Потрібна хороша лазерна камера, наприклад, із тих, що застосовуються при сучасних кінозйомках, але… враховуючи особливості тутешньої атмосфери, дещо видозмінена.

— На Базі або на «Вітрі часу» така є?

Геворг на мить задумався:

— Такої немає. Але в лабораторії, навіть у своїй лабораторії на Базі, я, ймовірно, зміг би продемонструвати вам оптичну модель «фантома Азарія» у зменшеному масштабі.

— Зроби це обов’язково, Геворгу, — попросив Кирило. — Це зараз дуже важливо.

— Що за це матиму?

— Співавторство у відкритті, у вражаючому відкритті, на порозі якого ми, можливо, опинилися… завдяки Маку.

— Завдяки мені? — щиро здивувався Мак.

— Тобі й декому ще…

— Ти починаєш говорити загадками, Кіре.

— Я щось також… перестаю розуміти, — спохмурнів Геворг.

— Потерпіть… На Марсі й навколо приховано більше, ніж сниться вашій мудрості, колеги, — урочисто процитував Кирило. — Сказано у Шекспіра, щоправда, не зовсім так, але суть саме в цьому…

* * *

Лабораторну модель «фантома Азарія» Геворгу вдалося продемонструвати лише через тиждень після старту «Вітру часу». Демонстрація відбулася в кают-компанії Бази у присутності всіх учасників п’ятої зміни.

За сигналом Геворга було вимкнене головне освітлення, і над круглим центральним столом у напівтемряві кают-компанії раптом з’явилася яскраво освітлена фігурка у блакитному скафандрі. Вона зробила декілька кроків у повітрі, обернулася і, широко розвівши руки, привітала присутніх поклоном.

— Це був Кирило, — оголосив Геворг, коли фігурка зникла і знову увімкнули освітлення. — Провести зйомку лазерною стереокамерою вдалося лише вчора біля лабораторного корпусу.

— А що заважало? — запитав шефуня.

Гезорг усміхнувся.

— Досконалість моєї апаратури. Камера, якою знімалося зображення, призначена для інших цілей. Її довелося… модернізувати.

— Після чого її вже не можна буде використовувати за призначенням, — буркнув шефуня. — Я правильно зрозумів?

— Майже… Та зате можна показувати ось такі фокуси.

— Ви вважаєте, «фантом Азарія» мав подібну… природу?

Геворг знову посміхнувся.

— Не виключено. Лише апаратура була потужніша.

— Потужніша? А на скільки?

— Ну, це можна підрахувати, — Геворг задумався, прикидаючи подумки. — «Потужніша» — не зовсім точно. Різниця на декілька порядків.

— Чудово. — Шефуня почав погладжувати бороду. — І де ж така лазерна «гармата» могла знаходитися?

— Де завгодно, це залежить від потужності.

— Але в межах прямої видимості? Адже ми маємо справу із зображенням у видимих променях спектру.

Геворг похитав головою:

— Не обов’язково. Це залежить від конструкції й потужності випромінювача. Могли бути використані будь-які електромагнітні коливання з багаторазовими відбиваннями і заломленнями. Трансформація у хвилі видимої частини спектру могла відбутися після останнього відбивання чи заломлення.

— А побічні явища? Вражаюча дія на мозок, нервову систему?

Очі Геворга хитро зблиснули:

— Це питання до медиків, шановний шефе. Не беруся відповідати, хоча не виключаю, що «побічні явища» залежать від потужності використаної апаратури.

Кирило вже приготувався заговорити, але його випередив Сергій — енергетик і радіоастроном.

— Я підрахував, — сказав він, ні на кого не дивлячись, — необхідну потужність випромінювання для відтворення фантома з тим вражаючим «жорстким» ефектом, який імовірно відчув на собі Азарій… Навіть при відстані в десять кілометрів потужність випромінювача має бути у сто мільйонів разів більша від тієї, яку використовував Геворг. Подібними потужностями ніхто на Марсі не володіє: ані ми, ані американці… У радіусі десяти кілометрів від космодрому нічого подібного, звісно, не могло бути; і не лише в десяти, в ста і в тисячі кілометрів — також.

Запала довга мовчанка.

— Що сильніший і проникливіший наш розум, то виразніше відчуває він своє безсилля, — прогудів нарешті шефуня. — Чи знайдуться охочі спростувати Монтеня[114]?

«Ні, далебі, мені зарано вискакувати зі своєю гіпотезою, — подумав Кирило, — треба дочекатися нового прояву фантома, зробити заміри… Добре, що Сергій виступив із розрахунками. Не знав, що ця історія його так зацікавила. Доведеться побалакати і з ним… Але якщо він не помиляється, космічний варіант виключений і тоді…»

— Ну а відповідальний виконавець із проблеми «фантом Азарія» скаже нам сьогодні щось?

Кирило здригнувся, підняв голову. Твердий погляд шефуні був спрямований просто на нього.

Ще мить він вагався. Казати чи ні?..

— Ні, — почав він поволі, — надійними даними, які могли б зацікавити присутніх, у світлі… експерименту колеги Геворга, я поки не володію. «Фантом Азарія» більше не спостерігався, американські дослідники не змогли або… не захотіли повідомити нічого нового. По суті справи, ми навіть не знаємо, чим викликане захворювання доктора Енріке Кенбі. У його карті лише фіксація спостережень лікаря й ані слова про можливі причини… Галюцинації згадуються, але які саме — невідомо. Схожість зі станом Азарія має місце, але лише схожість. Через дев’ятнадцять днів я мушу подати на ваше затвердження програму досліджень із проблеми «фантом Азарія». Не викликає сумніву, що до цього треба побувати в американців.

— Все правильно, — спокійно констатував шефуня, — значить, завтра ви й вирушите до них… разом з Максимом. Із Джіксом я домовлюся…

* * *

Домовлятися з Невілом Джіксом шефуні не довелося. Щойно закінчилося засідання, черговий оператор поста управління Бази попросив професора Бардова терміново спуститися в радіорубку. Шефуня повернувся в кают-компанію через декілька хвилин. Його широка червона фізіономія сяяла від задоволення.

— Самі завітають сьогодні увечері, — повідомив він Кирилові. — Я маю на увазі американців, — пояснив він після невеликої паузи. — Морстон і ще один… Джікс просить допомогти… Допоможемо, звісно… Отож готуйтеся, Кіре… Завтра вранці полетите.

Проте виліт довелося відкласти… Вночі почався ураган. До ранку він посилився. Захисні півсферичні куполи здригалися від страхітливих поривів вітру. Настав світанок, але навколо Бази все тонуло в густій червоно-бурій імлі, що зрідка прорізалася фіолетовими сполохами електричних розрядів.

Морстон, що прилетів увечері, ночував на Базі. Його супутник залишився на планетольоті, який американці посадили у плоскій улоговині, за декілька сотень метрів на північ від споруд Бази.

За сніданком, прислухаючись до гуркоту й завивання урагану, Морстон стривожено похитував головою.

— Непокоїтеся про вашого товариша? — запитав Мак. — Треба було і йому ночувати тут. Даремно він відмовився.

— Електричні розряди… У нас таких гроз не буває. Звідки тут стільки електрики?

— Ваша станція розташована набагато вище — в гірському районі, — сказав Бардов. — Із півночі вас прикриває вулканічний масив. А ми — на краю рівнини, відкритої на північ. Коли урагани бувають особливо сильні, вони приходять з півночі. Як і цей.

— На Землі грози сильніші в горах, — відзначив Морстон.

— Також не скрізь… Ну а тут свої «марсіанські» закони. Ми в них ще не розібралися.

— Мені іноді починає здаватися, — Морстон ретельно розмішував цукор у горнятку кави, — що ми поквапилися з дослідженнями Марса. В усякому разі, з організацією тут постійно діючих станцій. Горішок ще не на зуби нинішньому поколінню вчених. Років через п’ятдесят-сто з іншою технікою, іншими знаннями, стійкішою психікою — ще якось може. А зараз, — він похитав головою, — суцільні загадки… і… нерідко прорахунки.

— У нас також, — кивнув Бардов, — але починати було треба. І коли б не почали, першим довелося б через усе це пройти. На те вони й перші… А що, власне, у вас трапилося, колего? Джікс учора попросив прислати нашого лікаря. Ви сказали, що украй бажаний приліт фахівця з фізики атмосфери. Кого відрядити з вами, коли закінчиться ураган?

— Бачте, — Морстон похнюпився, — відверто кажучи, нам потрібна допомогу і лікаря й фізика, і навіть не знаю, чия важливіша. Але, ми розуміємо, у вас свої завдання; тому вирішуйте самі, кого можете відпустити… Якщо говорити про оптимальний варіант… — Він затнувся.

— Ну то який же оптимальний варіант? — прогудів шефуня, погладжуючи бороду.

Морстон важко зітхнув:

— Професор Джікс просив передати вам, що всі ми украй зацікавлені у вашому особистому приїзді, пане Бардов. Украй… Ніхто краще від вас не знає цієї клятої планети. Вона підносить сюрприз за сюрпризом… Ми нещодавно виявили сліди якихось прибульців із космосу, але… Розумієте, це важко пояснити, треба дивитися на місці…

— Ваш Енріке Кенбі погорів саме на цьому? — жорстко запитав Бардов.

— Т-так, — процідив Морстон, — на жаль, не лише він…

— Шкода, що не сказали відразу!

— У нас не було єдиної точки зору, сер.

— Ймовірно, її не існує й зараз?

Морстон мовчки знизав плечима.

— Гаразд, ми летимо з вами, як тільки стихне ураган. Учотирьох.

— Дякую, — Морстон нервово відкашлявся, — від імені Джікса і… мого… і взагалі всіх нас…

* * *

Цього разу ураган не стихав цілий тиждень, І весь тиждень не вдавалося встановити радіозв’язок не лише з американською станцією, але і з планетольотом, який знаходився всього в декількох сотнях метрів від Бази. Не могло бути й мови про те, щоб вийти назовні навіть і в скафандрах вищого захисту. Ураган здійняв у повітря страхітливу кількість піску й куряви. Пітьма панувала повна. Ця непроникна, виюча круговерть була так насичена електрикою, що весь метал на захисних куполах споруд Бази світився зловісним блакитнувато-фіолетовим сяйвом. Зверху часом долинали важкі гуркоти грому, але блискавок уже не було видно — настільки щільною стала пилова завіса.

За тиждень вимушеного сидіння на Базі Кирило не один раз намагався «розговорити» Морстона. Проте той, отримавши згоду Бардова, знову замкнувся у своїй шкаралупі, відбуваючись загальними фразами й обіцянкою все показати й пояснити на місці.

— Моя розповідь вас не переконає, — казав він, — а налаштувати скептично може. Краще відразу побачити самому…

Ураган почав стихати на восьму добу. Незабаром вдалося уловити радіо планетольота. Супутник Морстона викликав свою станцію, але його там, либонь, не чули. Не реагував він і на виклики Бази.

— Його ледве чутно, — сказав Морстону черговий оператора, — хоча він зовсім поряд…

— Давайте я спробую, — запропонував Морстон.

Після багатьох спроб йому вдалося встановити зв’язок з планетольотом. Вислухавши повідомлення звідти, Морстон присвиснув:

— Він у пастці. Планетоліт засинало повністю.

Звільнення американського корабля з піщаного полону зайняло цілий день. Ще день пішов на розчищення злітної смуги. Для цього довелося пустити в хід усю наземну техніку, наявну на Базі.

— Ми вибрали дуже невдале місце для посадки, — зізнався Морстон, коли все було нарешті готове до старту й учасники перельоту зібралися біля американського корабля.

— Даремно відмовилися скористатися нашим ангаром, — відзначив Мак.

— Хто міг думати, що прийде такий ураган.

— Тут завжди треба бути готовим до будь-якої несподіванки, — сказав Бардов, — особливо з боку погоди. Ми ще тільки-тільки почали розробляти методику короткострокового прогнозу. А в історії з вашим планетольотом найбільше, звісно, винен я. Як дбайливому господареві, мені слід було наполягти, щоб ви скористалися ангаром.

— Ви дуже люб’язні, містере Бардов, — блідо посміхнувся Морстон, — винен я, вірніше, моє небажання завдавати вам зайвого клопоту… з ангаром… На щастя, завдяки вашій дружній допомозі все закінчилося щасливо… Ну, якщо всі готові, прошу.

Він указав на планетоліт.

Бардов, Мак, Кирило і Геворг — один за одним піднялися по відкидному трапу і, затримавшись ненадовго в шлюзовій камері, пройшли в салон корабля.

* * *

Переліт на американську станцію минув без пригод. Летіли не дуже високо, але внизу все було запнуто пиловою завісою, яка ще не осіла після недавнього урагану. Тому сподівання Кирила побачити зверху каньйон Копрат, озеро Фенікса, Гордіїв Вузол, Амазонію цього разу не виправдалися. Лише перед посадкою Кирило розгледів унизу в червонуватих променях призахідного сонця хаотичне скупчення зубчастих бурих гребенів, розділених глибокими ущелинами; в ущелинах уже залягли густі лілові тіні.

Споруди американської станції промайнули в улоговині біля підніжжя цеглисто-червоного плато, на яке опустився планетоліт. Пробігши по плато близько кілометра, корабель раптом нахилився й пірнув кудись униз у темряву.

— Ми в підземному ангарі нашої станції, — почувся голос Морстона. — Шоломи одягати не треба. Ангар герметизований.

В ілюмінаторах корабля спалахнуло яскраве електричне світло. Кирило побачив сіру бетонну підлогу й бетонні стіни просторої зали. Віддалік стояв гурт людей у звичайних робочих комбінезонах. У центрі його виділявся високий смагляволиций чоловік у великих окулярах, із цілком білим волоссям.

— Це професор Невіл Джікс, — сказав за спиною Кирила Морстон. — Дозвольте привітати вас, панове, на території Сполучених Штатів Америки на Марсі.

Планетоліт уповільнив рух, здригнувся й зупинився.

* * *

Перша робоча зустріч відбулася наступного ранку відразу після сніданку. Професор Невіл Джікс запросив чотирьох гостей зайняти місця за круглим столом у невеликому салоні, поряд із його кабінетом. З американського боку на зустрічі були присутні також четверо. Окрім Джікса, Морстона та Фреда, який і тут не розлучався з димчастими окулярами, ще Грідлі.

Він зайшов у салон останнім, і Джікс відрекомендував його як свого заступника. Грідлі мовчки вклонився і зайняв місце навпроти Кирила. Ані вчора увечері, коли Джікс показував гостям американську станцію, ані вранці за сніданком Кирило його не бачив. У Грідлі було широке бліде обличчя, здивовано зведені брови, загострений довгий ніс. Світле волосся він гладко зачісував назад, ймовірно, від цього вуха здавалися ледь відстовбурченими. Зустрівшись поглядом з Кирилом, Грідлі відвів очі й почав неголосно постукувати пальцями по столу.

— Дозвольте мені відкрити наше засідання, — почав професор Джікс, піднімаючись зі свого місця. — Перш за все я хотів би ще раз привітати наших дорогих радянських гостей і подякувати за прибуття.

Він уклонився, обвів поглядом присутніх і додав:

— Враховуючи висоту наших стель, пропоную далі розмовляти сидячи. — Він поплескав долонею стелю над головою й опустився у крісло.

— Отже, з чого ж ми почнемо? — продовжував він, дивлячись поверх окулярів на Бардова.

— Можливо, з найголовнішого? — в тон йому відповів шефуня.

— Далебі, все-таки ні, — задумливо сказав Джікс. — Головне — наші постраждалі товариші… Але вони — наслідок. Якщо не буде заперечень, я б волів почати з причини. Причина знаходиться тут, — він указав на масивні дверцята стінного сейфа, — зараз я її вам покажу.

Він знову підвівся з-за столу, підійшов до сейфа і після декількох маніпуляцій із диском шифру поволі відчинив дверцята. Звідкись із глибини сейфа він дістав невелику картонну коробочку і повернувся з нею до столу.

— Ось вона, наша дивна знахідка й наше горе, — продовжував він, поставивши коробку на стіл і підсовуючи її до Бардова, — уламок напівпрозорого білого кристала. Схоже на земний кварц, чи не так? І виглядає так само нешкідливо. Але це лише видимість. Суть цілком диявольська і наразі видається цілковитою загадкою, причому загадкою із пасткою… Тобто зараз у даних умовах ці уламки німі й цілком нешкідливі, — додав він, помітивши, що гості мимоволі відсунулися від коробки. — Не сумнівайтеся, вже перевірялося багато разів. Я їх тримав навіть у себе під подушкою, і як бачите — нічого…

Річ у тім, що необхідний, — він затнувся, — вочевидь, необхідний, особливий стан тутешньої атмосфери і певне орієнтування цих кристалів щодо прямих сонячних променів. Лише за цих сприяючих умов кристали починають виділяти вміщену в них інформацію і… стають небезпечними. Ми працювали з ними емпірично[115] і параметрів найбільшого сприяння, ймовірно, не знаємо. Проте не виключено, що в цьому останньому випадку вони найбільш небезпечні.

Сама ця знахідка, — Джікс указав на коробку з білими уламками, — певною мірою випадкова, проте при детальних геологічних дослідженнях рано чи пізно вона, ймовірно, була б зроблена. І я переконаний, з подібними «кристалами» дослідники Марса ще зустрінуться.

Даруйте, що розповідаю не дуже систематично, але ця матерія така — з чого не почни, все одно виникає безліч питань. Із чого все почалося? Наші геологи деякий час тому при польових дослідженнях спостерігали дивний міраж — настільки дивний, що схильні були прийняти його за галюцинацію…

— І що ж це було? — запитав Бардов, тому що Джікс раптом замовк і задумався.

— А був це, уявіть, якийсь космодром у мить старту космічного корабля, але цілком неземного типу — щось на кшталт гігантської півсфери з вертикальним зльотом. Спостерігалося це диво всього з півхвилини і поступово зникло, тому що сонце почало заходити за край урвища.

— І було це в каньйоні Копрат? — швидко запитав Мак.

— Уявіть собі, так, — здивувався Джікс, — а ви, пробачте, також спостерігали там щось подібне?

Мак заперечно труснув головою.

— Я гадаю, нам поки не слід перебивати професора, — відзначив Бардов, несхвально поглядаючи на Мака.

— Ні-ні, прошу вас, — запротестував Джікс, — питайте, питайте все, що вас зацікавить. Я можу пропустити щось істотне. Ми тут уже стільки разів усе це обговорювали…

Він зробив довгу паузу, але питань не надійшло, і він продовжував:

— Пригода з геологами дуже зацікавила доктора Енріке Кенбі — того самого, якого довелося з вашою допомогою відправити на Землю. Кілька разів він виїжджав разом з геологами в Копрат. Вони показали йому місце, звідки бачили міраж. Він влаштував там спостережний пункт, і врешті-решт упіймав цей феномен. Уперше спостерігав його також при низькому сонці близько десяти хвилин, провів навіть кінозйомку, але плівка виявилася засвіченою. На жаль, спочатку ніхто не надав значення засвіченій кіноплівці… Енріке продовжував дослідження. Він узагалі був фанатиком науки і вже якщо чимось захоплювався, зупинити його було неможливо. Його пошук ми спочатку не сприймали серйозно, — Джікс зітхнув, — це також було помилкою, насамперед моєю…

— Історія повторюється, — пробурмотів Бардов.

— З’ясувалося, що виникнення міражу залежить не лише від положення сонця, — продовжував Джікс, допитливо поглядаючи на Бардова, — але й ще від ряду чинників, зокрема від стану верхніх шарів іоносфери[116]. На жаль, Кенбі майже не вів записів… Після того, як він вибув з ладу, ми блукали напотемки… Він врешті-решт визначив найбільш вірогідне місце в урвищі каньйону, яке з його точки зору було відповідальне за виникнення… міражу. Там нічого примітного не виявилося. Залягав шар червонуватого пісковику з дрібною галькою, що нічим не вирізнявся серед інших гірських порід, які складають північну стіну каньйону. Проте, коли Кенбі прикрив це місце темним екраном, міраж виникати перестав. Прибрали екран — міраж з’явився, але на дуже короткий час. Річ у тім, що дні ставали коротшими, сонце заходило все раніше, й умови освітленості цієї частини каньйону ставали все менш сприятливими. Ймовірно, слід було зачекати до весни, та Енріке чекати не вмів. На його прохання геологи зрізали частину підозрілого шару. Пробу привезли сюди, почали досліджувати. Нічого незвичайного в ній не виявилося, окрім одної-єдиної гальки, яка яскраво світилася при опромінюванні ультрафіолетом. На Землі таке світіння, як ви, звісно, знаєте — одна з ознак алмазу. Галькою зайнявся наш мінералог. Незважаючи на високу твердість, це був не алмаз. Більше того, склад речовини виявився настільки незвичайним і складним, що виникла думка… про її штучне походження. Тоді галькою повторно зацікавився Енріке і встановив, що й вона, і будь-який з її уламків за певних умов прямого сонячного освітлення стає джерелом… — Джікс зробив довгу паузу, мабуть, підшукуючи найбільш точне визначення.

— Фантома? — підказав Бардов.

— Якщо завгодно, — кивнув Джікс, — або — певної кількості інформації. Ми всі — й мої колеги, присутні тут, і решта співробітників станції неодноразово були свідками експериментів Енріке Кенбі з цією речовиною. Мушу сказати, що видовище безгучно злітаючого гігантського космічного корабля вражає. Щоправда, спектакль удавався не завжди. Іноді фантом не виникав…

— Значить, тут, — Бардов покрутив у пальцях один з білих уламків, — відображений лише старт якогось корабля?

— Не лише, — відказав Джікс, — Енріке вдавалося отримувати і ще якісь зорові сигнали — хаотичну суміш барв, подібну до різноколірного полум’я. Вони не розшифровуються. Ми вам усе це продемонструємо, якщо, звісно, не боїтеся. Річ у тім, що інформація, вміщена в цих уламках, не обмежується зоровим рядом. Ми знаємо тепер, що й сама речовина, і створювана нею оптична модель, або фантом, у свою чергу, стають джерелом якогось випромінювання, небезпечного, а можливо, і згубного для людського мозку й нервової системи. Ми всі, в тій чи іншій мірі, уражені цим випромінюванням і, відверто кажучи, я не певен… чи доіснуємо у нормальному стані до прильоту нашого корабля. Прискорити його появу, як ви знаєте, неможливо. Нам залишається лише сподіватися на провидіння і… вашу допомогу… Саме тому я розповідаю про все так детально й відверто. Критична доза цього невідомого випромінювання наразі невідома. Не знаємо ми й характеру ураження та міри незворотності наслідків. Я спочатку гадав, що лише Енріке перебрав міру. Ні… За останні тижні погіршав стан ще декількох наших товаришів, разом з якими Енріке займався вивченням кристалів. У нас, — Джікс зітхнув, — двоє важкохворих. Ще в одного — початкові симптоми захворювання. І взагалі…

Бардов спохмурнів, рухом руки перервав Джікса.

— На Землю повідомили про це?

— Ні… Наразі ні. Якщо Енріке доставлять живим, тоді повідомимо… Що самі знатимемо на той час. Попереду ще майже три земні місяці. Я не хотів піднімати тривогу передчасно.

* * *

— Обговоримо ситуацію, — запропонував шефуня. — Ваші міркування?

За добу, проведену на американській станції, вони вперше зібралися учотирьох у кімнаті, відведеній Бардову.

— А як тут з додатковими вухами? — поцікавився Геворг.

— Яке це має значення, — шефуня поморщився, — ми всі сидимо в одному човні…

— Який може піти на дно?

— Якщо не дотримуватися осторог…

— Геть як на Землі! — Геворг усміхнувся. — Моя думка: якщо розповідь Джікса правда — вони наламали дров.

— Що далі?

— Вони зобов’язані були розповісти про все перед відправкою Енріке Кенбі.

— Що змінилося б? Характер ураження неясний і зараз. Аналогія зі станом Азарія очевидна. Про Азарія ми повідомили все, що знали, — шефуня знизав масивними плечима, — річ не в цьому.

— Звісно, — підтвердив Кирило, — почуте сьогодні — деталі. Ти, Геворгу, шукав джерело фантомів. Американці його надали. Завтра побачимо в дії…

— Хто не боїться, — Геворг підморгнув.

— По суті, ми не дізналися нічого нового, — продовжував Кирило. — Без зайвої скромності можу сказати, я підозрював щось подібне…

— Ну силач! — вигукнув Геворг. — Значить, ти і про космічних прибульців здогадувався? Молодець!

— Прибульці ні до чого. Не в них річ. Головне зараз люди…

— Як ні до чого? А хто камінчики підкинув?

— Зачекай, Геворгу, — різко зупинив фізика Мак. — Кір слушно каже… Ми з ним оглянули сьогодні постраждалих. Двоє у важкому стані, майже як Енріке, коли його привезли до нас. А ще два тижні тому ці хлопці почували себе цілком пристойно. Випромінювання, пов’язане з фантомами, діє не відразу, його наслідки, що спочатку здаються незначними, відтак наростають, мов лавина. Вражаються якісь вузли центральної нервової системи: спочатку — кори великих півкуль, відтак спинного мозку. Фінал — параліч.

Я наразі не бачу радикального способу і засобів зупинити цю лавину. В усякому разі тут… Ймовірно, існує гранична допустима доза опромінювання, але ми її не знаємо, тому що нічого не можемо виміряти. Кір вважає дещо інакше, але хай він сам скаже…

— Ситуація справді дуже важка, — почав Кирило, але я думаю так: ці білі кристали — носії інформації, закладеної в них розумом. Ми зараз не знаємо, хто заклав інформацію. Важливе інше: це послання розуму розумові… Значить, воно не може, — не повинно супроводитися спробою заподіяти зло. Інакше воно безцільне. А безцільне зло — зброя недоумків.

Фантом — німий зоровий образ — лише частина інформації, можливо, не найголовніша. Таємниче випромінювання — друга частина, яка, ймовірно, має сприйматися безпосередньо мозком, але… наш мозок або для цього не пристосований, або… ще не навчився сприймати подібну інформацію; це призводить до травм центральної нервової системи — травм і захворювання…

Мені чомусь видається вірогіднішим друге припущення: наш мозок наразі не справляється з потоком цієї інформації. Принципової несумісності не повинно бути, адже сприймаємо ж ми зоровий образ. Значить… Значить, треба допомогти мозку освоїтися зі всім потоком інформації. Як? Не знаю… Треба думати…

— Спокусливо, — відзначив шефуня. — Але як небезпечно! В цьому випадку шлях один — ризикувати… Азарій, і Енріке, і тутешні хлопці ризикнули… Що вийшло?

— Вони ризикували усліпу, — заперечив Кирило, — а треба подумавши, розумно…

— Можна, звісно, спробувати й розумом, — усміхнувся Геворг, — лише де його стільки взяти до завтра

* * *

Проте ані наступного дня, ані протягом цілого тижня, поки Бардов і його супутники залишалися гостями американців, спостерігати фантом не вдалося. Або уламки білого кристала раптом утратили свою дивовижну властивість, або щось змінилося в атмосфері планети, але фантом виникати перестав, хоча умови сонячного освітлення всі ці дні залишалися сприятливими.

Джікс виглядав цілковито збентеженим. Його помічники збилися з ніг, без кінця змінюючи положення гоніометрів[117], у яких були закріплені уламки загадкової білої гальки.

— Не розумію, — сказав Джікс у останній вечір, коли всі зібралися в кают-компанії американської бази, — просто не розумію… Немов вони самі розумні й вирішили раптом проявити впертість.

Він указав на коробку, в якій лежали білі уламки.

— Раніше ми без особливих зусиль отримували зображення, — додав Морстон, — наприклад, від оцих шматочків, позначених зеленою тушшю.

Він обережно торкнувся пальцем декількох уламків.

— За минулий тиждень ми перепробували всі уламки, аж до найдрібніших, — хрипко відзначив Фред, — ще одна загадка…

— Ми передамо вам половину уламків, — сказав Джікс, — ви зможете працювати з ними у себе, а ми продовжимо дослідження тут. Можливо, вдасться знову активізувати їх. У разі успіху відразу повідомимо. І ви також повідомляйте.

— Певна річ, — кивнув Бардов.

— Навіщо ж половину, — спохмурнів Грідлі, — ймовірно, вистачить декількох шматочків, наприклад, два із зеленими позначками і дві-три дрібніші крупинки. Тим більше що невідомо…

— Ні, половину, — різко перебив Джікс. — Продовжуватимемо дослідження на паритетних[118] засадах. Якщо вони виявлять щось подібне, то повідомлять нас.

— Певна річ, — знову підтвердив Бардов, погладжуючи бороду.

— На жаль, наші друзі завтра покидають нас, — продовжував Джікс, — тому розділимо матеріал зараз. Давайте терези, Гіббі.

Мовчазний Гіббі поставив на стіл аптекарські терези і під уважним поглядом Джікса розділив уміст картонної коробочки на дві рівні наважки. Одну Джікс пересипав у сіру металеву коробочку і вручив Бардову, другу сховав у сейф.

— Ваша коробка свинцева, — пояснив Джікс, — але це про всяк випадок. Доти, поки на вміщені тут крупинки не впадуть прямі сонячні промені, вони нейтральні і, вочевидь, нешкідливі для людини.

— В усякому разі не випромінюють нічого, що ми вміємо фіксувати, — додав Фред.

— Ймовірно, дещо залежить від індивідуальних особливостей людського мозку, — відзначив Кирило. — Один з ваших хворих учора розповів мені, що в нього з’являвся дивний неспокій і навіть щось схоже на галюцинації, коли він довго дивився на ці уламки в закритому приміщенні.

— У кого? — насторожився Грідлі.

— Його звуть Джері.

— А, — кивнув Джікс. — Джером Гібсон — наш хімік. Він намагався встановити склад і структуру цієї речовини, але з’ясував лише їх надзвичайну складність. На жаль, Джером натура вельми емоційна, і ці його… відчуття… Вони дуже суб’єктивні, колего.

— Звичайно, — погодився Кирило, — тому я й згадав про індивідуальні властивості. Їх слід мати на увазі. До речі, стан Джерома в останні дні помітно покращав…

— Лікування, запропоноване вами і колегою Максимом, допомогло всім без винятку, — вклонився Джікс, — я і ми всі безмежно вдячні й тепер оптимістичніше дивимося вперед…

— Проте милуванням тутешніми фантомами, якщо вони знову з’являться, не зловживайте, — порадив Бардов. — У нас кажуть: береженого бог береже.

— У нас також, — усміхнувся Джікс. — А ще: помилки добре вчать.

У Кирила раптом зарябило в очах. Він примружився, а коли знову розплющив очі, над столом кают-компанії поволі пропливали напівпрозорі людиноподібні постаті у райдужному розмаяному вбранні. Невіл Джікс щось говорив, вочевидь відповідаючи Бардову. Сенс його слів не доходив до свідомості. Кирило зупиненим поглядом вдивлявся у дивні видива. А вони все пливли — поволі, безшумно, мов туман над земними болотами в тихі осінні вечори. Непокоїла все дужче якась думка, але сенс її вислизав від свідомості. Нарешті Кирило збагнув, про що думає, — чи бачать це решта?

Тієї ж миті видиво зникло. До слуху долинули слова Джікса.

— Звісно, ми зробимо все, що в наших силах, і регулярно повідомлятимемо…

Насторожений погляд Кирила пробіг по обличчях присутніх: ввічлива байдужість, утома…

Шефуня, підперши долонею масивну голову, слухав Джікса.

Здається, ніхто не бачив. Лише він сам… Але тоді, що це таке?.. Кирило закусив губу. Може, і в нього починається?.. Може, це заразливо? Він знову поглянув туди, де щойно бачив це, і тут помітив, що за ним уважно спостерігає Геворг.

* * *

Вони повернулися до себе на станцію «Марс-1» наступного дня. Металеву коробочку з крупинками загадкового кристала шефуня передав Геворгу.

— Спробуйте воскресити фантом, — сказав він, погладжуючи бороду, — з граничною обережністю, звісно, з повним дотриманням особистої безпеки.

— Якщо тут не липа, — усміхнувся Геворг.

— Не вірите їм?

— Ні…

— І все-таки — гранична обережність… А від вас, колего, — шефуня обернувся до Кирила, — через тиждень чекаю пропозиції і програму.

Минуло чотири дні. Геворг загадково мовчав. На прямі питання відповідав скептичною посмішкою й порадою — «потерпіти трохи». Відтак він зник на добу.

Кирило і Мак обговорювали складений Кирилом проект програми, коли у двері кабіни голосно постукали.

— Прошу! — крикнув Кирило.

Двері відчинилися. На порозі постав Геворг.

— Я тільки-но з Копрата, — оголосив він, заходячи. — Думаю закінчувати комедію…

Він кинув на списані аркуші паперу, що лежали на столі, сіру металеву коробочку…

— Чому не попередив, що їдеш у Копрат, — обурився Кирило. — Я б поїхав з тобою.

— Ні до чого! Це липа, — Геворг показав на коробочку. — Якийсь тутешній мінерал…

— Ти був і в тій печері? — запитав Мак.

— Був. Пробував навіть там. Випробував за ці дні всі можливі варіанти, позаяк погода стоїть сонячна. Все дурниці! Вони нас убрали в шори.

— Але з якою метою?

— Якби я знав…

— А склад цієї речовини? — Кирило узяв двома пальцями коробочку і обережно струсив її.

— Склад, склад… — худе коричневе обличчя Геворга скривила судома, — за фізичними властивостях це кварц. Кожен підтвердить. Хімічним складом я не займався. Не моя справа.

— Джікс згадав про світіння в ультрафіолетових променях…

Геворг заперечно труснув головою:

— Ці уламки не світяться.

— Дивно, — відзначив Кирило, продовжуючи струшувати коробочку. — Не допускаю думки, що це блеф[119]… Навіщо? Адже ми завжди можемо перевірити хімічний склад. І якщо це справді кварц…

— А чи не міг хтось тоді підмінити коробку? — припустив Геворг.

— Грідлі, наприклад? — примружився Мак.

— А чом би й ні. Він явно не хотів, щоб Джікс віддав нам половину.

— Ні, тут щось інше, — задумливо пробурмотів Кирило. — Інше… Так… Зачекай зі своїм викриттям, — звернувся він до Геворга. — День-два… А поки залиш цю штуку мені.

— Будь ласка, — Геворг устав і потягнувся. — Йду спати, — оголосив він. — Останні кілька діб майже не спав…

— Що хочеш із цим робити? — запитав Мак, коли Геворг вийшов.

— Ще не знаю, — Кирило обережно відкрив свинцеву коробочку. — Подумаю… Справді схоже на кварц.

— А уламки з зеленими позначками є?

— Є… Ось вони…

— Я також не допускаю блефу, — відзначив Мак, устаючи. — Вже пізно, Кіре. Мабуть, на сьогодні досить?

Залишившись наодинці, Кирило поринув у роздуми.

«Без сумніву, це ті самі уламки, які на очах у всіх зважував Гіббі, які Джікс пересипав відтак у свинцеву коробочку і вручив шефуні. Чому вони раптом утратили свої дивні властивості? Вже тоді на американській базі відтворити фантом не вдалося. Можливо, річ зовсім не в сонячних променях або не лише в них? Де шукати ключ до того, що зберігають ці уламки? Зберігають протягом десятків чи навіть сотень мільйонів років. Тутешні фантоми теж перестали з’являтися… Як усе це ув’язати в єдину систему?»

Кирило піднявся з-за столу, почав походжати по тісному обширі своєї кабіни; чотири кроки в одному напрямі, чотири у зворотному.

«Естафета розуму… Фаетон, Марс, Земля… Американці стверджують, що абсолютний вік шарів, у яких була знайдена галька, близько 80 мільйонів років. Мезозойська ера Землі… Час динозаврів… Що ми знаємо про земний мезозой[120]? Здавалося б, і багато, і страшенно мало. Загадкові епохи наростаючого розширення Землі, гігантизму форм життя, страхітливих метаморфоз рослин і тварин, велетенських лавових виливів…

Земля раптом почала роздуватися й набухати, мов дозріваючий кокосовий горіх. І, як у дозріваючого кокоса, зовнішня оболонка не витримала, була розірвана на шматки — нинішні континенти. Показався глибинний шар, залікований базальтовими лавами, — нинішнє дно земних океанів. Ймовірно, щось трапилося і з силою тяжіння — гігантські ящери мезозою навряд чи могли б існувати в нинішньому гравітаційному полі Землі. Де шукати слід естафети розуму в хаосі мезозойських перетворень Землі? І пізніше — також нічого до самої Атлантиди[121], про яку ми — люди XXІ століття, — ще продовжуємо сперечатися».

Кирило зупинився, сперся обома руками об край столу, окинув поглядом розкладені на столі папери.

«Проект, пропозиції… Мак, звісно, має рацію… Надто хистко, непереконливо… Значить… Значить, доведеться ще раз почати спочатку… Із самого початку. Залишилося три дні і три ночі. Має вистачити…»

Кирило опустився в крісло, різким рухом відсунув списані аркуші і, поклавши перед собою чисті, почав швидко писати:

«В другій половині минулого століття відомий планетолог Олексій Савченко сформулював свою славнозвісну гіпотезу про нестаціонарні явища при розвитку планетних систем і про наслідки розриву Фаетона для інших планет земної групи…»

* * *

Кирило не вклався у відведений час — говорив майже годину. Всупереч звичаю, Бардов не зробив зауваження, а продовжував уважно слухати, погладжуючи бороду. Коли доповідь була закінчена, запала довга мовчанка.

Кирило обвів поглядом обличчя присутніх. У очах Геворга причаїлася іронічна посмішка. Мак кивнув схвально, але ледь насторожено — з чимось, мабуть, був не згоден, хоча ще вчора вони детально обговорили всі деталі проекту. Шефуня відчужено розглядав свинцеву коробочку, що лежала перед ним на столі. Сергій, низько нахиливши голову, щось записував. Решта сиділи нерухомо, дивлячись поверх голови доповідача.

— Американську версію «космічних прибульців» ви, колего, цілком відкидаєте, — напівпитально відзначив Бардов, продовжуючи розглядати коробку з кристалами.

— Так, — підтвердив Кирило. — Ми маємо справу зі слідами тутешньої цивілізації. Треба розгортати подальші пошуки.

— У вашій цікавій «конструкції» найхиткіший щабель — спроба пояснити, чому вони, — шефуня постукав нігтем по свинцевій коробочці, — втратили… активність.

— Це гіпотеза.

— А все решта, колего?

— Решта? — Кирило знизав плечима. — Судити вам… Для мене існування тут у минулому високої цивілізації — факт. Невідомий нам спосіб запису і відтворення інформації також факт. Космічні польоти аборигенів Марса також. І ще багато всього, про що мовилося.

— У кого є питання? — запитав шефуня.

— У мене, — підняв голову Сергій. — Спосіб проходки шахт у крижаній оболонці Марса? Я зрозумів, що шахт має бути декілька…

— Цих шахт буде багато, — заперечив Кирило. — Іншого шляху немає. Все, що зараз стирчить над льодом, над шарами піску і щебеню, це молодий рельєф, вік якого вимірюється тисячоліттями. Нам необхідно проникнути в дольодовиковий час — на десятки мільйонів років у минуле. Шлях один — прокопуватися крізь лід, причому в різних точках планети. Скільки знадобиться шахт, я не знаю, але без них завдання не вирішити. А спосіб проходки, ймовірно, теж один — пропалювати лід спрямованим променем енергії.

— Пробуритися крізь лід не змогли, — відзначив хтось ззаду, — а замахуємося на шахти.

— Це зовсім різні речі, — заперечив Кирило. — Наша бурова установка не пристосована для буріння льоду і не розрахована на такі глибини.

— Але з шахтою, і тим більше з шахтами, буде ще важче, — буркнув Сергій.

— Звичайно. Доведеться конструювати спеціальні енергетичні установки. Пропоную кооперуватися з американцями. Вони напевно продовжуватимуть дослідження. Пояснимо їм нашу точку зору, якщо ви приймете мій проект, і вестимемо роботи спільно. Самим нам такий об’єм гірських робіт, звісно, не провернути.

— Ще питання? — повторив шефуня.

— Дозвольте? — Геворг підняв руку. — Хотілося б усе-таки почути, як у світлі всього сказаного доповідач пояснює появу цілком однакового фантома в печері і на нашому космодромі. Ну і звісно — повне зникнення цього фантома після того, як Азарій спробував наїхати на нього всюдиходом?

Мак нараз стрепенувся й різко труснув німбом рудого волосся, а шефуня з цікавістю поглянув на Кирила.

— Ми чекали цього питання, — спокійно сказав Кирило. — Ми з Маком… Тому я нічого не згадав у доповіді. Відповідай краще ти, Маку.

— Гаразд, — Мак піднявся. — Тим більше що я збирався виступити й зізнатися… Шановні колеги, в появі фантома на космодромі винні ми з Азарієм. Досі я мовчав, тому що сам дізнався про це лише вчора увечері. Звинувачення пред’явив мені він, — Мак указав пальцем на Кирила, — докази виявилися настільки серйозними, що мені не залишалося нічого іншого, як зізнатися. При повторних відвідинах печери ми з Азарієм узяли звідти зразки гірських порід. Узяли їх зі стінок печери — в тому місці, де Азарій бачив фантом, і в інших місцях. Коли ми прилетіли з ущелини Копрат на наш космодром, нам здалося, що зразків надто багато. Всі вони були приблизно однакові, і ми взяли з собою у всюдихід лише частину, решта залишили на краю бетонної плити космодрому. Оскільки в привезених нами на базу зразках нічого цікавого не виявилось, я й думати перестав про другу частину, яку ми кинули на космодромі. Розумієте? А вочевидь, там і залишився той, можливо, єдиний уламок, який… у якому був запис інформації.

— Треба терміново розшукати все, що ви кинули! — вигукнув Геворг.

Мак розвів руками:

— Де шукати? Відтоді над районом космодрому пронеслося кілька ураганів. Місце для космодрому вибиралося так, щоб його не заносив пісок. Перший-таки ураган звіяв казна куди те, що ми кинули. Ми з Кирилом перевірили вчора журнал метеоспостережень. Фантом на космодромі перестав з’являтися після першого ж урагану.

— Гм. Може, є охочі виступити ще з якимось зізнанням? — поцікавився Бардов, обводячи скептичним поглядом присутніх.

— Я ще можу зізнатися, — сказав Кирило. — Тоді — в останній вечір на американській базі — я бачив фантом просто над столом кают-компанії, коли ви трясли коробку.

— Як це «тряс»? — не зрозумів шефуня.

— Струсили кілька разів, відповідаючи Джіксу, а потім опустили її в кишеню комбінезона.

— А нумо розкажіть, дорогенький.

Кирило розповів про напівпрозорі людиноподібні постаті, які привиділися йому на останній зустрічі з американцями.

— А чому тоді не сказав?

— Про що? Я й зараз не знаю, що це було.

— А ти більше не тряс цю коробку? — спохмурнів Бардов. — Останніми днями вона-бо в тебе була…

— Тряс… По-всякому.

— І що?

— Нічого.

— Гм… Нічого немає сильнішого від жаги пізнання й сили сумніву, — відзначив із зітханням шефуня. — Головна наша біда в тому, що саме ці поривання — основа будь-якої наукової діяльності… Так само й на чужій планеті, де навколо самі загадки… Спасибі, Кіре, за цікаву доповідь, за детально розроблений проект. Після невеликої перерви ми все обговоримо й ухвалимо остаточне рішення, з яким вийдемо до американців.

Дискусія на доповідь виявилася запеклою і затягнулася до вечері… Мак потім сказав Кирилові, що на минулій марсівлі подібних полемік не бувало…

Двічі за цей вечір Кирилові починало здаватися, що від його проекту не залишиться каменя на камені. Особливо різко заперечували Геворг і Сергій. Геворг стверджував, що проблеми взагалі не існує, що ні про які «сліди» палеоцивілізації Марса не може бути й мови, що вся річ у людській психіці, психічних захворюваннях, на кшталт тих, які траплялися й на Землі під час полярних зимівель. Тут — в умовах іншої планети — все проявляється різкіше.

— І чим би не виявився цей білий мінерал, — виснував Геворг, указуючи на свинцеву коробочку, — який би не був складний, за твердженням американців, його склад, він не більш, ніж мінерал — творіння природи Марса, а все решта — похідні ось цього кістяного ящика, — Геворг постукав себе пальцем по скроні, — тут і проблеми, і ключі до їх вирішення. У нас схибнулися четверо, у американців справжня епідемія — їм усім привидівся космічний корабель. А в кого тут усе гаразд — немає ні проблем, ні фантомів. Як у мене, наприклад. І я ладен тримати будь-яке парі, що до кінця марсівлі мені нічого не приверзеться. Нічого такого, що не було б справою людських рук — моїх чи будь-кого з вас. Проект усіх цих фантасмагоричних досліджень я пропоную відхилити і займатися нашими реальними програмами. Вивчати атмосферу, будову і склад кори Марса, ну і його зледеніння, звісно, оскільки й воно виявилося реальністю. А так званий «фантом Азарія» залишмо медикам, позаяк інших захворювань тут поки не виявилося.

Сергій, підтримавши в цілому точку зору Геворга, обрушився на технічну частину проекту Кирила. Оперуючи цифрами, він стверджував, що проходка шахт крізь льоди Марса — завдання нездійсненне при нинішньому оснащенні радянської й американської станцій.

— Років через двадцять-тридцять, сконструювавши на Землі відповідну техніку, можна замахнутися на дослідження підлідних просторів Марса, — сказав Сергій, опускаючись у крісло, — але, певна річ, задля корисних копалин, а не для пошуку фантастичної палеоцивілізації… Наразі й на поверхні планети справ вистачає.

Беззастережно підтримав проект лише Мак, але його виступ здався Кирилові розпливчастим і блідим після різких заперечень Геворга й Сергія. Решта, заперечуючи деталі, вимагали перенести центр тяжіння досліджень на поверхню Марса.

Шефуня уважно слухав доповідачів, з його коротких реплік важко було здогадатися, на чий бік він стане.

Кирилові, який кілька разів поривався виступити з роз’ясненням, він говорити не дозволив, відзначивши лише:

— У завершальному слові, дорогенький, скажете… Якщо знадобиться…

Завершальне слово не знадобилося.

Коли потік охочих виступити був вичерпаний, Бардов сказав:

— Спасибі… Спасибі всім за щирість, зацікавленість, запальність. Усі говорили дуже слушно, в міру свого розуміння чи нерозуміння важливості проблеми. До сказаного додати майже нема що. Наукова істина ховається часом у найнесподіваніших місцях; до неї пробираєшся заплутаними й важкими шляхами. Але вона завжди існує. Еге ж… Якщо завоюєш її, вона тобі вже не зрадить… Можна, звісно, відкласти пошук, пославшись на обставини, ніхто нас не осудить за це, окрім нас самих. Проте, гадаю, відкладати не слід. Хто не згоден, у розробці проблеми брати участі не буде. Пропоную затвердити програму як вихідну основу. Допрацьовувати її, звісно, доведеться, це вже деталі. Незгодним можу ще раз надати слово. Є охочі? Немає… Значить, прийняли й ходімо вечеряти.

* * *

Сидячи у своїй кабіні за столом, Кирило дивився на загадкові білі уламки. Кілька разів на день він відкривав свинцеву коробку, яка тепер постійно знаходилася в його розпорядженні, і, схилившись над її вмістом, намагався налаштувати себе на контакт із джерелом невідомої інформації.

Кристали німували. Мертва мінеральна субстанція, на вигляд схожа на земний кварц, не озивалася… Спектральні й рентгенівські аналізи, які дозволила здійснити апаратура радянської станції, підтвердили міркування Джерома Гібсона про складність кристалічної структури і складу уламків. Проте до повної розшифровки їх молекулярної будови було безмежно далеко. В умовах Марса завдання залишалося нездійсненним. Мак, що займався рентгенівськими аналізами, висловив припущення, що дуже тонка кристалічна структура загадкової білої субстанції спіральна, що зовсім не було характерним для мінеральних утворень.

— Що ж ви таке, — прошепотів Кирило, — й чому заніміли? Якщо, звісно, саме ви — порушники тутешнього спокою.

Відповідь не приходила… В цій ситуації будь-який пошук на місцевості ставав блуканням у цілковитому мороці, а вірогідність успіху падала до нуля.

За домовленістю з американцями вже можна було б приступати до проходки першої шахти, але вибір місця для неї продовжував викликати запеклі суперечки.

Ретельні пошукові роботи в ущелині Копрат також виявилися безрезультатними. Не було виявлено нічого навіть віддалено схожого на знахідку американців. І «міражі» більше не спостерігалися.

«Немов захряснули ледь прочинені двері, — подумав Кирило, піднімаючись з-за столу. — Чи просто нічого не було?.. Нічого, окрім психічних порушень у частини марсівників».

Через кілька днів «Вітер часу» досягне Землі. Стане відомо про долю постраждалих. Чи вдалося довезти живим Енріке Кенбі? Що з Азарієм і рештою?.. В американців, якщо вірити тому, що сказав при останній зустрічі Морстон, стан очевидців фантомів поліпшується.

«Я також бачив їх у кают-компанії американської бази, — розмірковував Кирило. — Зі мною нічого поки не трапилося. Решта тоді нічого не бачили… А якщо це була галюцинація?»

Кирило із зітханням закрив свинцеву коробочку і прибрав у шухляду столу.

Загадкове тутешнє «поле», існування якого припустив Мак і яке Кирило подумки охрестив «палеоінформаційним полем», ніяк не реагувало на сигнали людського мозку. Білі уламки, якщо вони мали стосунок до цього «поля», на роль підсилювачів чи передавачів думок, вочевидь, не годилися. Може, був потрібен потужніший подразник?

«Який? Магнітний, електричний, рентгенівський? Ще раз спробувати Сонце? Воно тепер не піднімається високо над обрієм. А якщо спробувати північніше — там, де зараз марсіанське літо?» — з цією думкою Кирило вийшов з кабіни і попрямував до Бардова.

* * *

Політ у північну півкулю Марса — в марсіанське літо — і спроби активізувати білі кристали при світлі високо стоячого Сонця нічого не дали. Фантоми не виникали. І подальші опромінювання ультрафіолетом не викликали світіння кристалів.

— Немов вони змінили властивості, — сказав Мак.

— Або не володіли ними! — усміхнувся Геворг.

— Але світіння в ультрафіолеті, здається, спостерігалося, коли ми були в американців, — заперечив Кирило.

Шефуня нічого не сказав, задумливо покусуючи кінчик своєї пишної бороди.

На північ вони полетіли вчотирьох. За три дні змінили декілька точок спостереження з однаково негативними результатами. При перельотах вели площинне фотографування, гравіметричну й магнітну зйомки.

На місцях посадок Мак займався дослідженнями рельєфу й гірських порід, Геворг — станом атмосфери. Кирило всю увагу присвячував кристалам, які, всупереч його потаємним сподіванням, не набували колишніх властивостей.

Ночували в тісняві герметичної кабіни реактивного літака, крісла якої на ніч перетворювалися на ліжка. Перед тим, як заснути, Кирило й Мак довго балакали про «пам’ять минувшини», відображену в руїнах старих цивілізацій, про можливе джерело загадкових білих кристалів, їх попереднє призначення й роль у передачі інформації. Геворг час від часу вставляв ядучо-іронічні репліки. Шефуня майже не брав участь в цих вечірніх дискусіях. Він без жодного ентузіазму прийняв пропозицію Кирила організувати експедицію на північ, оголосивши лише, що змушений летіти й сам, щоб пригальмовувати «нездоровий ажіотаж». Залишивши за собою роль головного пілота, він займався літаком і зв’язком з Базою. Він регулярно кілька разів на день викликав «Марс-1», детально допитував чергового про поточні справи і щоразу цікавився, чи не надходило вістей із Землі про прибуття «Вітру часу».

В останній вечір перед поверненням на Базу дискусія особливо затягнулася.

— Я не знаю, чи довго живе в померлому, зруйнованому місті його колишня «душа» — «інформаційне поле», що вміщує пам’ять про зниклих розумних мешканців, — казав Кирило. — Але я переконаний, таке «поле» реально існує. Інша річ, що сприймає його не кожен. Тут ми потрапляємо в царину ще не розкритих до кінця можливостей людського мозку. Більшість психіатрів нашої епохи вже не сумніваються, що людський мозок із його велетенською ємністю зберігає величезну інформацію, пов’язану з досвідом і пам’яттю багатьох поколінь предків. Випадки діставання подібної інформації відомі. З іншого боку, деякі екстрасенси здатні «зазирати в майбутнє», передбачати події ще до того, як вони відбулися…

— Ну, в цьому випадку «інформаційне поле» ні до чого, — перебив Мак.

— Саме воно, будучи збуджене сумарною енергією мільярдів нервових клітин, мільярдів розумних істот, що мільйони років мешкали на планеті, видається єдино можливим «механізмом» — свого роду гігантським рахунково-розв’язуючим «пристроєм» з необмеженою кількістю зв’язків і варіантів розв’язків — я використовую примітивну фізичну аналогію спеціально для Геворга — «пристроєм», що дозволяє зрозуміти й пояснити випадки прогнозу майбутнього. Коли відповідний сигнал цього поля приймає мозок екстрасенса…

— Все стає ясним на тисячу років уперед, — пробурмотів, не розплющуючи очей, Геворг.

— Бувало й таке, — погодився Кирило, — наприклад, відоме віщування Мерліна[123]…

— Ось-ось, — продовжував Геворг, як і раніше не розплющуючи очей, — наші невдачі пояснюються саме відсутністю серед нас Мерліна чи хоча б здрібнілого середньостатистичного екстрасенса, який пояснив би нам, що шукати, де шукати й навіщо шукати. Любі колеги, чи не збочили ми на слизьку стежку схоластики[124]? Не пам’ятаю хто — загалом, один з наших далеких предків — свого часу кинув крилаті слова «Ех nіhіlo nіhіl fіt»[125]… Чи не розумніше було б спочатку знайти хоч якісь занепалі сліди тутешньої гіпотетичної «працивілізації»…

— А це що, по-твоєму? — запитав Кирило, указуючи на свинцеву коробку, що лежала на столику біля вікна кабіни.

Геворг розплющив очі:

— Це… Якась речовина, склад якої ми ще не визначили. Найпевніше невідомий науці місцевий мінерал. Я, втім, як і раніше не виключаю й веселого жарту наших американських друзів-конкурентів. Знаєте, який був день на Землі, коли Джікс розповів нам про ці кристали і вперше їх показав?

Геворг зробив багатозначну паузу.

— Ну який? — підозріло прогудів шефуня.

— Перше квітня.

— Нічого собі! — вигукнув Мак.

— Все одно, нісенітниця! — переконано оголосив Бардов. — Знаю, колего, ви їх не любите. Це діло смаку. Але навіть кепський смак не виправдовує подібної версії.

— Що ж, майбутнє покаже, — миролюбно відзначив Геворг, накриваючи голову пледом.

«Він шалапутить; серйозно він так не вважає», — подумав Кирило.

— Гадаю, голубе, моя версія анітрохи не фантастичніша, аніж твоя, — долинуло з-під пледа. — Добраніч усім незгодним.

Мак неспокійно ворухнувся у своєму кріслі:

— Повертаючись, однак, до природи «інформаційного поля», Кіре, яка вона, по-твоєму? У світлі всього, що нам уже відомо.

— А ми й зараз знаємо не більше, ніж тоді, коли ти вперше згадав про нього… Виникнення «фантома Азарія», вочевидь, пов’язане з цим полем. Твоє припущення продовжує залишатися геніальним… Чому фантоми перестали з’являтися? Або поле раптом ослабло, або… його «вимкнули». Ослабнути раптом воно навряд чи могло, якщо допускаємо, що воно існує десятки мільйонів років. Отож, воно вимикається… Якщо так, наше перше завдання — шукати «вимикач». Ми цим і займаємось. Що стосується можливої природи самого поля, гадаю, воно подібне до одного з полів, що створюються мозком. Полів цих декілька, але в людському мозку вони надзвичайно слабкі й дуже кепсько вивчені навіть в умовах Землі.

— Значить, усе-таки біополе?

— Біополе — поняття узагальнене. Ним користувалися в минулому столітті, тоді ця частина біології лише починала розвиватися. Поля, які я мав на увазі, — елементи біополя, подібно до того, як у полях мікросвіту вони, — Кирило вказав на Геворга, — виділяють різні типи взаємодій: сильні, слабкі та інші…

— Взаємодії у мікросвіті підтверджуються експериментами й розрахунками, голубе, — почулося з-під пледа.

— Для біополів також, — кивнув Кирило, — хоча тут математичне моделювання й експерименти поки менш надійні, аніж у фізиків. Утім, у складній структурі біополів нині ніхто не сумнівається.

Борода Геворга висунулася з-під пледа:

— Все це схоже на важкопроштрикувану мильну бульку, колеги… Сама ідея «інформаційного поля», породжуваного біострумами мозку, можливо, й принадна, але ж це гола ідея без будь-якого підтвердження. Міг би експромтом запропонувати вам не менше десятка гарних, принадних, а проте цілком фантастичних ідей… Поля, що викликаються біострумами мозку, не можуть існувати після того, як мозок помирає…

— Але ж це, далебі, також вимагає доказів, — відзначив Мак.

— Безумовно, — погодився Кирило, — хоча б тому, що ніхто не стверджує, ніби природа «інформаційного поля» обов’язково електромагнітна. Ми не знаємо, яка його природа. Але ми не знаємо й фізичної природи гравітаційного поля, однак ти, Геворгу, його не заперечуєш.

— Цілком інша річ!

— Послухай, Геворгу, тобі доводилося бувати в старих соборах, дуже старих, — Кирило раптом перейшов на шепіт, — яким вісімсот, навіть тисяча й більше років.

— Ну, доводилося…

— Скажи, ти нічого не відчував, коли залишався там якийсь час наодинці? Нічого незвичайного?

— Ні… А що я мав відчувати? Музей, як будь-який інший… Цікаво, звісно…

— Я не про те. Музей тепер… Раніше, навіть у минулому столітті, туди приходили молитися… Сотні років люди приходили зі своїми несправдженими бажаннями, мріями, благаннями, тугою, пристрастями, скорботою. Уявляєш, яке напруження емоцій! Яке там мало виникати біополе! Я, наприклад, іноді відчував його фізично; хвилі інформації струмували від каменю стін, мармуру статуй, граніту саркофагів, від бронзи старовинних світильників і панікадил[126], від картин-ікон… Часом мені навіть починало здаватися, що бачу цих людей, чую їх моління… Це важко переказувати словами; я сприймав це не слухом і не зором, а якось інакше… Можливо, тут на Марсі ми зіткнулися з чимось подібним, лише виражено все значно потужніше, різкіше, відчутніше?

Щільно стиснувши губи, Геворг скептично слухав Кирила. Помовчавши трохи, сказав:

— Ось так… Тепер зрозуміло, звідки взялися напівпрозорі постаті, плаваючі по кают-компанії американської бази. Ні, друзі мої, ми реальні лише біологічно, психологічно ми цілком фантастичні, а деякі з нас фантастичні в ступені ен, що прямує до нескінченності. У цій непростій ситуації залишається сподіватися лише на вміст власного черепа. Шановні колеги, присягаюся зголити й проковтнути власну бороду, якщо мені приверзеться або причується на цій малозатишній планеті щось, що не буде похідним тутешньої природи чи людських рук…

— Ти зможеш це зробити завтра, Геворгу, — швидко сказав Мак, — а зараз дивіться.

Різке червоно-фіолетове світло проникало знадвору крізь ілюмінатори. Бардов вимкнув освітлення кабіни. Небо на сході було осяяне яскравим спалахом. Чорні приступки краю плато чітко вимальовувалися на тлі неба, колір якого швидко змінювався від червоного через оранжевий і жовтий до блакитнувато-зеленого. Відтак з-за виднокраю вихопився і злинув у зеніт гострий білий промінь. Він прорізав чорноту неба і, поступово бліднучи, згас десь у високості. Згасла й заграва край обрію.

Якийсь час усі четверо вдивлялися в морок і прислухалися.

— Кінець, — сказав шефуня, вмикаючи освітлення, — ні звуку, ні струсу. Лише світло. Всі добре бачили? Ну, що це було, по-вашому?

— Щось дуже дивне…

— Нічний фантом?

— Іоносферний спалах…

Шефуня неголосно розсміявся.

— Сміливіше, хлопці. Чому ніхто не хоче сказати, що ми бачили старт космольота-примари?

* * *

Вранці перед поверненням на Базу вирішили ще раз облетіти район на схід від місця ночівлі.

— Якщо умовно допустити, що ми спостерігали старт реального космічного корабля, — сказав Бардов, — на якій відстані звідси мав би знаходитися космодром?

— Кілометрів тридцять-сорок, — припустив Кирило.

Мак із сумнівом похитав головою.

— Могло бути й значно більше. Адже це Марс… Кілометрів сто — сто п’ятдесят?

— Ворожіння на кавовій гущі, — скривився Геворг. — Нічого точно сказати не можна.

— А як твоя борода? — поцікавився Мак.

— Моя борода залишиться при мені. Спостерігався незвичайний іоносферний спалах. Щось схоже вже описане у звіті третьої марсівлі.

— Описане точно, — пробасив шефуня. — А ось що, інше питання… Пропоную оглянути район кілометрів триста на схід. Полетимо не дуже високо, програма звичайна.

— Навіщо так далеко? — невдоволено запитав Геворг. — Там усе давно оглянуто й сфотографовано.

— Подивимося ще разок, дорогенький. Раптом з’явиться щось нове.

— Космодром?

— Коли скринечка відчиняється просто, найпевніше у скринечці нічого немає, — загадково пояснив Бардов. — Прошу по місцях. Поїхали.

Вони кілька годин літали над червонуватими плато й рівнинами, повіспленими невеликими кратерами. Бардов змінював висоту — то піднімав літак на шість-сім кілометрів, то опускався на півтора-два. За ілюмінаторами пропливали пустельні ландшафти Червоної планети, що вже стали звичними для Кирила за місяці, проведені на Марсі. Плоскі червонуваті улоговини в брижах піщаних барханів, сухі русла зниклих потоків, бурі прискалки плато зі шлейфами цеглисто-червоних осипів уздовж підніжжя. Місцями червонувата поверхня була розтята тріщинами. На глибині в них угадувався лід.

«Мак, звісно, має рацію, — думав Кирило, — всі ці рівнини — замерзлий океан, проморожений до самого дна й засипаний зверху піском і щебенем. Бурі плато — залишки островів, що руйнуються морозним вивітрюванням та ураганами. Зараз вони стирчать крізь лід, як нунатаки[127] Антарктиди й Гренландії. Те, що гори і скелясті плато тут, на Марсі, ще існують, — свідчення тектонічної активності в надрах планети. Зростання гір продовжується, інакше вся поверхня планети давно була б вирівняна; всюди був би лише лід та пісок і щебінь, залишений від зруйнованих гір. Марс значно старший від Землі. Ці червонуваті пустелі на крижаній основі — майбутнє й нашої планети, якщо, звісно, сама наша цивілізація не знищить Землю раніше… — Кирило важко зітхнув, не відриваючи погляду від пустельного ландшафту за ілюмінатором. — Рівень океанів Землі поволі, але неухильно підвищується. Головна причина — притік на поверхню глибинних вод із мантії[128]. Це встановлено ще в минулому столітті, і вже в минулому столітті дехто з геологів передбачав, що рано чи пізно земні континенти потонуть у водах Світового океану. У нинішньому сторіччі підвищення рівня океану прискорилося. До внутрішніх планетарних причин додалася зовнішня — кліматичні зміни, викликані технологічним перегрівом атмосфери. Льоди полярних областей почали танути… Ми замахнулися на дослідження сусідніх планет, а не можемо впоратися з погіршенням умов на своїй власній… Коли щось подібне відбувалося й тут, на Марсі, — їх цивілізація, перш ніж потрапити в окови зледеніння, мала спочатку потонути… Цілком імовірно, якщо вони перегріли атмосферу і розтопили полярні льоди! Значить, ще до того, як частина їх зважилася покинути планету, наприклад, щоб переселитися на Землю, вони змушені були створювати підводні міста в прибережних зонах океану, рівень якого неухильно підвищувався… Значить, шукати сліди їх цивілізації треба в зонах мілководь — марсіанських шельфів[129] минулих епох. У цьому випадку шахти не мають бути глибокими. Тільки б не помилитися у виборі місця. Мак міг би допомогти…»

Кирило раптом відчув — плавний перебіг думки вривається. Щось заважало, плутало… Зарябило в очах… І ось уже на місці червонуватої рівнини під крилом літака попливли квартали дивовижного міста — вервечки струнких споруд циліндричної й куполоподібної форми, що нагадували стільники, відсвічували незліченними напівпрозорими гранями, схожими на вікна. Щось рухалося внизу зустрічними потоками, іскрилося й блищало в сонячних променях…

Промайнула думка: «Чи бачать решта?» Кирило змусив себе на мить відвести погляд від примарного міста, швидко поглянув на сусідів. Мак байдуже дивився в ілюмінатор. Неуважний погляд Геворга блукав десь край далекого північного виднокола. Бардов упевнено вів літак на схід. Машина здавалася нерухомо завислою в просторі. Кирило квапливо перевів погляд в ілюмінатор — фантом уже зник.

* * *

— Це було саме тут, — твердив Кирило. — Кілометрів двадцять на південь від того смужкуватого урвища.

— Треба було відразу казати, — обурено повторював Мак.

— Що змінилося б? Це тривало всього декілька секунд.

— Вночі теж тривало декілька секунд.

— Але тоді відразу побачили всі.

— Тому що я встиг привернути вашу увагу.

— Помітили б і без цього. Світло вдарило в ілюмінатори. Ні, сьогодні зовсім інше. Ви просто нічого не побачили б. Лише я…

Літак продовжував описувати кола над районом, у якому Кирилові відкрилося примарне місто.

— Ну як, досить? — почувся в динаміку голос шефуні. — Не бачу нічого, окрім пустелі.

— Досить, — озвався за всіх Геворг. — Треба повертатися. Сонце вже низько. Можемо не встигнути до темряви.

— Ще хоча б коло, — попросив Кирило.

Бардов зробив два кола на різній висоті й повернув на південь у бік Бази.

Невелике червонувате сонце світило тепер просто в ілюмінатори правого борту. Кирило пересів до одного з правих ілюмінаторів, відкрив свинцеву коробку, повернув її, щоб пряме сонячне світло торкнулося білих уламків, і почав дивитися в ілюмінатор. Сонце опускалося все нижче; на порожній червонуватій рівнині подовжувалися лілово-чорні тіні.

З останніми променями сонця вони сіли на Базі. Закриваючи свинцеву коробку, Кирило почув за спиною іронічний сміх Геворга.

* * *

— Вісті з Землі, — оголосив наступного ранку Бардов. — «Вітер часу» долетів щасливо. Енріке Кенбі, на жаль, помер. Азарія довезли живим, але його стан як і раніше важкий. Усі учасники перельоту поміщені в тривалий карантин. Нам запропоновано дотримуватися граничної обережності й надалі, до отримання результатів досліджень, заборонено вести роботи в каньйоні Копрат, у районі нашого космодрому і всюди, де виникають чи можуть виникнути фантоми.

— Чи не простіше взагалі заборонити нам працювати будь-де? — не витримав Мак. — Сидіти на базі, і квит. Зовсім просто!

— Із земної точки зору і з урахуванням усього, що ми їм повідомили, вони чинять правильно, — спокійно заперечив шефуня. — Звідси справа виглядає дещо інакше… Я переговорю сьогодні з Джіксом, попрошу його повідомити на Землю всі їхні дані, а завтра спробую зв’язатися з президентом академії. Проте наказ є наказ. Тому, колего Кіре, прошу вас повернути мені коробку з американським подарунком. Гадаю, не треба пояснювати, що ви повертаєте все — до найдрібнішої крупинки. Аж до нових вказівок із Землі коробка зберігатиметься в моєму сейфі.

— Але про цю речовину на Землі ще нічого не відомо, — нерішуче заперечив Кирило, — можливо…

— Нічого іншого не може бути, дорогенький, — холодно перервав Бардов. — Будь ласка, принесіть коробку негайно.

— Питання з шахтами теж заморожується? — запитав Сергій.

— Чому? — здивувався шефуня. — Хіба шахти мають стосунок до фантомів? Ми їх проходитимемо зовсім у інших місцях. Про це сьогодні також домовлюся з Джіксом. Першу шахту закладемо найближчим часом. Отож закінчуйте підготовку апаратури.

* * *

Першу шахту заклали приблизно на рівних відстанях від радянської й американської станцій. Вирішено було вести проходку вахтовим способом, влаштувавши для цього тимчасовий табір. Вахти змінювалися що три доби. Вахта — четверо: двоє росіян, двоє американців. Шахту зробили похилою, під кутом близько тридцяти градусів до обрію, для зручності підйому і спуску енергетичних агрегатів, якими здійснювалася проходка.

Агрегатів було два, обидва термоядерні. Американці використовували стандартний блок своєї електростанції, яка забезпечувала теплом і енергією їх базу. При роботі американський агрегат давав потужний струмінь перегрітої пари. Лід, крізь який велася проходка, випаровувався, а надмірний тиск, що виникав у забої, виносив усю пару разом з мінеральними частинками, що звільнялися при випаровуванні льоду, назовні — в розріджену атмосферу планети.

Серцем радянського агрегату також був стандартний термоядерний блок енергетичної установки. Проте Сергій перемонтував його, використавши для проходки сам плазмовий промінь. Лід і вміщені в ньому мінеральні уламки не просто випаровувалися, а розпадалися на складові елементи, які у вигляді плазмового струменя виносилися назовні.

При роботі американського агрегату устя шахти нагадувало гейзер у момент виверження, а коли на зміну американській Сергій вмикав свою установку, воно перетворювалося на невеликий вулкан. Природно, що обидві установки керувалися дистанційно. Вони забезпечували проходку зі швидкістю до десяти метрів на добу і мали кожна свої переваги й недоліки. Швидкість проходки в американської установки була трохи меншою, але під час її роботи можна було стежити за складом мінеральних уламків, включених у лід. Вони виносилися на поверхню у струмені пари майже незміненими. При роботі радянської установки швидкість проходки зростала, але мінеральні частинки повністю знищувалися.

Незважаючи на те, що при увімкненні обидві установки працювали уривчасто, короткі енергетичні імпульси чергувалися з охолоджувальними продувками ствола, — теплова дія на крижані стіни шахти була значною. Ствол поступово розширювався, а в гирловій частині незабаром перетворився на вирву, звернену розтрубом до поверхні. Ця обставина ускладнювала підйоми і спуски устаткування й людей. А людям доводилося спускатися в шахту щодня для документування пройдених відтинків ствола, взяття проб льоду і мінеральних включень, профілактичного огляду енергетичних установок, кабелів, канатів. Вахти зазвичай працювали у дві зміни: одна здійснювала проходку, друга, після чотиригодинної перерви, сходила вниз для документування й огляду устаткування.

Черга Кирила вперше підійшла, коли забій шахти знаходився на глибині вісімдесяти метрів від поверхні. Вахту разом з Кирилом ніс Сергій, що підміняв одного з марсівників, зайнятого терміновим ремонтом геофізичних приладів на головній Базі. З американського боку учасниками цієї вахти виявилися доктор Фред Леслі й темношкірий Гіббі.

Вони зустрілися біля устя шахти, де американці, що прилетіли годиною раніше, чекали своїх співвітчизників.

— Ми вже прийняли вахту, — оголосив Кирило, привітавшись із американцями, — наші зараз відлітають.

— Ми ще ні, — труснув головою Леслі, — наші там, унизу.

Він указав на отвір шахти. Його димчасті окуляри дзеркально блищали під прозорим яйцеподібним шоломом.

— Спустилися знову? — здивовано запитав Кирило.

— Гадки не маю. Ми їх ще не бачили.

Невеликий літак з червоними зірками на блакитному корпусі злетів з-за розташованих неподалік півсферичних споруд табору. Зробивши коло над шахтою, він прощально гойднув крилами і взяв курс на схід. Кирило помахав рукою йому услід.

— Нашим теж слід поквапитися, — відзначив Фред, — по дорозі сюди ми перетнули зону урагану. Вона явно розширювалася.

— Гадаєте, дійде й до нас? — стривожено запитав Сергій.

— Ні, але може накрити нашу станцію. Вітер дув на південний захід.

— Ми тут під захистом плато. — Кирило вказав на північ. — Сильні урагани, ймовірно, оминають це місце. Не випадково тут зовсім мало піску й щебеню. Лід залягає близько від поверхні.

Всі поглянули на протилежний край лійкоподібного устя шахти, де під триметровим шаром цеглисто-червоного щебеню лід блакитнів та іскрився в неяскравих променях уранішнього сонця.

— Наш геофізичний прогноз виявився точним, — усміхнувся Фред Леслі. — Три метри наносів, відтак лід… Наразі все о’кей!

— Треба було все-таки пробурити контрольну свердловину, — пробурмотів Сергій, — затим починати шахту.

— Все буде о’кей, колего, — знову посміхнувся Леслі, поплескавши Сергія по блакитному наплічнику скафандра. — Ось побачите — двісті двадцять — двісті тридцять метрів льоду, під ним скельна основа — стародавній рельєф Марса. Шахта — це відразу маса інформації. По стародавньому рельєфу від неї можна повести бічні розтини. Можемо зустріти малозмінені породи.

— Йому потрібна не просто скельна основа. — Сергій повернув голову в прозорому шоломі й поглянув на Кирила.

— Я знаю, авжеж, я знаю, — сказав Леслі, — колега Кирило хотів би відразу знайти свою працивілізацію. Цього не можу обіцяти. — Він розсміявся. — Боюся, однієї шахти виявиться замало.

— Безумовно, замало, — погодився Кирило, — але однією ми не обмежимося. Крім того, тут ми можемо зустріти дно моря — стародавній марсіанський шельф.

Притримуючись за один з канатів, що сягали на глибину, знизу поволі піднімалися дві постаті в зірково-смугастих скафандрах.

— Ці піші прогулянки вниз і вгору — сумнівне задоволення, — заявив Морстон, вибираючись на поверхню, — навіть при тутешній силі тяжіння. А ще не те буде, коли шахта поглибиться. Треба щось придумати, Фреде! Займіться у вільний від вахти час. Я радий, що цього разу все закінчилося. Ми з ним утомилися. — Він обернувся до свого напарника, шолом якого вигулькнув із шахти.

Кирило простягнув руку, щоб допомогти американцеві вийти на поверхню, й упізнав Джері Гібсона.

— Ви? — вигукнув Кирило. — Тут? Значить, усе гаразд? Видужали?

— Майже, — силувано посміхнувся Джері, — в усякому разі мені значно краще. Дякую вам.

— Атож, у нас уже немає хворих, — процідив Морстон. — З фантомною лихоманкою покінчено.

— А що там унизу? — запитав Сергій. — Є щось нове?

Морстон роздратовано смикнув головою:

— Ні… Лід, як і вчора і тиждень тому. Такий самий, як тут, нагорі.

— Майже без мінеральних включень, — додав із зітханням Джері Гібсон. — Я зараз узяв проби в забої. Вони тут. — Він поплескав по зовнішньому футляру на своєму скафандрі. — У вахтовому журналі все записано…

— Агрегати в робочому стані? — поцікавився Сергій.

— Обидва агрегати в повній готовності, колего, — тихо сказав Джері Гібсон. — Можна починати будь-яким. Однак узяв би на себе сміливість порадити працювати вашим. На досягнутій глибині наш уже не створює потрібного тиску. Шахта не встигає провітрюватися від перегрітої пари. Крижані стіни подекуди почали плавитися, утворюються великі каверни, крижані сталактити. Все це ускладнило підйоми і спуски…

— Нам треба поспішати, Джероме, — перервав Морстон. — Фред бачив зону урагану. Ми можемо не встигнути…

— Звісно, вирушайте, — махнув рукою Леслі. — Самі розберемося. Ми всі тут не вперше.

«Окрім мене», — подумав Кирило.

* * *

Перед пуском агрегатів Кирило і Фред Леслі спустилися в забій шахти. Поки Леслі перевіряв апаратуру, Кирило уважно оглянув нижню ділянку ствола, пройдену за останню зміну. Дзеркально блищали крижані стіни, відбиваючи світло ліхтарів, укріплених на шоломах скафандрів.

Внизу біля забою ствол був ідеальним, немов його прорізав гострий ніж у м’якому податливому матеріалі. Вище у крижаних стінах темніли каверни й заглибини. Більше їх було в покрівлі над головою, але й поверхня, по якій довелося спускатися до забою, рясніла нерівностями й западинами.

Леслі, закінчивши перевірку, підійшов до Кирила.

— Джером, звісно, має рацію, — сказав він, — проходку доведеться вести вашим агрегатом. А цей, — він штовхнув ногою другий апарат, — піднімемо нагору й думатимемо, що з ним робити.

— Перемонтувати на плазмовий режим, як у нашого? — Кирило питально поглянув на Леслі.

— Навряд чи вийде. В усякому разі, тут у вахтовому таборі це виключено.

— Треба порадитися з Сергієм. Він у нас головний енергетик.

— Проте не чарівник, — усміхнувся Леслі. — Поїхали нагору?

— Зачекайте, Фреде… Я хотів запитати… Фантоми у ваших краях… більше не з’являлися?

— Ні… А у вас?

— В околицях головної Бази теж ні.

— Ну а віддалік?

— Не знаю… Одного разу спостерігали дивні нічні спалахи. — Кирило коротко розповів про події останньої ночі під час експедиції на північ.

— Я чув про подібні явища на Марсі, — задумливо сказав Леслі, — так, вони відзначалися попередніми змінами. Здається, в нашу ніхто нічого такого не бачив. Професор Джікс вважає їх різновидом полярних сяєв. Щоправда, спостерігалися вони в середніх широтах…

— Може, ми говоримо про різні речі, Фреде?

— Ну, не думаю. Мова йшла про фіолетове сяйво і яскраві промені до зеніту. Іноді променів було декілька.

— Ваші їх не фотографували?

— Не чув про такі фотографії. Повернуся, запитаю у Джікса і, якщо хочете, повідомлю.

— Дякую. Мене це цікавить… Здається, те, що ми бачили, не схоже на полярне сяйво.

— Тут вони дуже різноманітні. Півроку тому — пів марсіанського року, звісно, — мені випало бути в районі південного полюса. Я бачив там вражаючі сяйва. На Землі таких не буває. Але то були саме полярні сяйва; ні в кого не виникало сумнівів. А що, по-вашому, спостерігали ви?

— Не знаю… Адже я ще не бачив тутешніх полярних сяєв…

Фред Леслі вирішив змінити тему.

— Проблема підйому звідси — дрібниця. Я вже придумав. Рухомий канат від барабана нагорі. Ми до нього підчіплюємося спеціальними карабінами. Підчепилися — їдемо. Відчепилися — стоїмо на місці. Я народився в Сан-Франциско. У нас досі існують «канатні трамваї» для туристів. Залишилися від початку минулого століття. Лише там канат під рейками, а тут ми його протягнемо уздовж стіни шахти.

— Він згорить при роботі агрегатів.

— Чому? Енергетичні розряди дуже короткочасні, націлені лише на забій. Відразу охолоджування і продування. У шахті нічого не горить, хоча при роботі вашого агрегату вона вивергає полум’я. Вся річ у тривалості робочого циклу, колего. Це тисячні частки секунди. Навіть крижані стіни не встигають танути. Коли б не динаміка плазмового струменя, в шахті можна було б знаходитися людям, у відповідних скафандрах, звичайно.

— Я ще не бачив їх у роботі. — Кирило вказав на агрегати.

— Сьогодні побачите. — Леслі посміхнувся. — Досить гарно, якщо дивитися здалека. До речі, канати й кабелі, що ведуть до цих агрегатів, теж не горять.

— Хотів вас ще запитати, — Кирило зробив довгу паузу, — Джером Гібсон — він справді цілком видужав?

— Ну, не знаю… Ймовірно… — Леслі спохмурнів. — У нас тутешні вахти несуть добровольці. Але… оплата десятиразова в порівнянні з тим, що кожен має на базі. Морстон, наприклад, тут учетверте. Я — втретє. А Джером — уперше.

— Либонь, Джерому не слід було ризикувати. Навряд чи він повністю оговтався після хвороби. Виглядає він кепсько.

— Втомився… Тут нелегко. Ви переконаєтеся самі. Ці три дні… — Леслі не закінчив і відвернувся.

— Ризикуєш тут скрізь, — продовжував він після короткого мовчання, — але в таких місцях, як це, особливо… Ось ви запитали про фантоми. Та хіба в них річ! Хіба в них головна небезпека? Навіть якщо вони справді виникають, а не придумані таки нами… На цій планеті печать прокляття… Чому тут не виникло життя? А якщо виникло, чому загинуло? Тут був кисень, була вода, маса води… Вдень у екваторіальній зоні температури й зараз плюсові. Тут і на Землі світить одне Сонце. То в чому річ? На Землі я ніколи не думав про це. Лише тут і особливо в цій клятій шахті… Людині тут спадають на думку дивні речі… Це не від надлишку вільного часу. Немов нашіптує хтось… Хтось, до кого наближаєшся, спускаючись сюди. Печать прокляття накладена на ці пустелі, цей лід… Іноді мені здається, ми ладні зірвати її, і мені стає страшно. А ви, ви тут нічого не відчуваєте?

— Ні, — Кирило заперечно труснув головою, допитливо вдивляючись у обличчя Леслі.

Очі його за димчастими скельцями окулярів він розгледіти не міг, але посіпування кутиків рота свідчили, що американець на межі нервової напруги.

— Те, що ви кажете, Фреде, дуже цікаво, — якомога спокійніше і м’якше сказав Кирило, — ми обов’язково повернемося до цієї теми. Але час підніматися і братися до роботи. — Він указав нагору.

— Так-так, звісно, — кивнув Леслі, — давно пора. Йдіть уперед. Я за вами.

Піднімаючись, Кирило чув у навушниках шолома уривчасте дихання Леслі. Іноді доносилося мимрення. Схоже було, що американець розмовляє сам із собою. Кирило розрізняв обривки деяких фраз: «Енріке зрозумів перший»… «Машина могла помилитися»…

У десятку метрів від устя Кирило раптом почув голос Сергія:

— Ну де ви там, чому мовчите?

Він приготувався відповісти, але його випередив Леслі:

— Піднімаємося, вже біля виходу.

Тон його голосу здався Кирилові ненатурально бадьорим.

— Чому не відповідали?

— Не чули, — сказав Кирило. — Давно викликаєш?

— Давно. І не бачив світла ваших ліхтарів.

— У цієї шахти свої особливості, — знову долучився Леслі, — поглинає і світло, і радіохвилі, і діє людям на нерви. Щоправда, не всім, — і він додав тихо, ймовірно, щоб не розчули на поверхні, — ви забудьте, Кириле, що я базікав там унизу. Все цілковиті дурниці…

Він зупинився й озирнувся. Кирило також озирнувся. Позаду був густий, здавалося, відчутно щільний морок. Світло ліхтарів майже не проникало в нього.

— Коли ми спускалися, було інакше, — невпевнено відзначив Кирило.

Леслі посміхнувся:

— Так само, колего. Ми світили собі під ноги… Дивне місце, еге ж?

* * *

Перші два дні вахти минули без пригод. Ствол удалося поглибити ще на двадцять метрів. Працювали лише одним агрегатом. Другий — американський — ще до першої проходки витягнули вгору за допомогою електричної лебідки. Удосвіта третього дня вниз спустилися Сергій і Гіббі. Вони мали взяти проби льоду із забою й закріпити внизу блок рухомого каната, за допомогою якого Фред збирався здійснювати спуск і підйом людей.

Маленьке червонувате сонце тільки ледь прорізалося в багровій імлі над східним виднокраєм, коли Кирило, що закінчив уранішнє прибирання в житловому приміщенні, підходив до устя свердловини. Фред порався біля підйомного механізму, до якого вже був приєднаний барабан рухомого каната.

Помітивши Кирила, Леслі помахав рукавицею. Кирило підійшов.

— Зараз вони там відрегулюють нижній блок, і можна кататися, — сказав Фред. — Ось карабіни для зчеплення з канатом. Браслет карабіна кріпиться на рукавиці скафандра. Хочете спробувати?

— Так. — Кирило узяв один з карабінів, защипнув браслет. — Але… як діяти ногами?

— Ноги мають ковзати по льоду. Положення ступнів, як на лижах. Можна навіть пристосувати щось на кшталт коротких лиж чи саней. Ну а взагалі ця штука головно для підйому. Спускатися можна по-старому — пішки. Не слід прискорювати спуск…

Кирило підійшов до самого устя шахти. Морок починався в декількох метрах від поверхні.

— Чому все-таки не видно світла ліхтарів унизу? — роздумував уголос Кирило. — Видно ж від забою небо…

— Ну, це зовсім просто, — відгукнувся Фред, — шахта викривлена в середній частині. Небо видно знизу не звідусіль, лише від північного краю забою.

— Не подумав! — вигукнув Кирило. — Ви, звісно, маєте рацію.

— Ще б пак… Але я маю рацію і в іншому. Лід у шахті справді поглинає світло. А ось чому, ніхто не знає…

Різко здригнулися обидві вітки каната, що зникали в мороку шахти.

— Укріпили нижній блок, — відзначив Фред, — хвилин через п’ять увімкну двигун.

Ривок повторився, ще дужчий.

— Це, звісно, Гіббі; не може не показати силу, ведм…

Леслі урвав мову на півслові, тому що по вітках каната побігли хвилі все сильніших струсів.

— Що вони там, звар’ювали?! — закричав Леслі. — Зірвуть канат із барабана.

— Певно, сигнал тривоги, — швидко сказав Кирило. — Може, просять допомоги? Вмикайте, Фреде.

Дочекавшись, поки коливання каната трохи вляглися, Леслі повернув рукоять увімкнення. Вітки каната поволі потекли в різні боки: нижня із шахти, верхня — вниз, у морок.

— У них там є карабіни для захоплення каната? — запитав Кирило.

Леслі заперечно хитнув головою в прозорому шоломі.

— Може, піти їм назустріч?

— Ні.

— А прискорити рух каната?

— Не треба…

Минуло декілька нестерпних хвилин. Блискучі нитки каната продовжували струмувати назустріч одна одній.

Ривків більше не було.

— Що там могло трапитися? — не витримав Кирило.

Леслі не відповів. Відтак, відступивши від краю шахти, спокійно сказав:

— Повертаються.

Кирило напружив зір. У чорному провалі ледь іскрилася світла цятка. Вона поволі піднімалася. Кирило напружено вдивлявся в темряву.

— Світло лише одне, Фреде, — крикнув він нарешті, — другого не бачу!

— Ні… За обтяженням каната їх двоє.

З пітьми проступав незрозумілий грибоподібний контур. Здавлений вигук Кирила змусив Леслі обернутися. Над краєм шахти поволі виростала згорблена постать у зоряно-смугастому скафандрі. Ліва рука Гіббі стискала канат, правою він притримував на плечах нерухоме тіло Сергія. Опинившись на поверхні, Гіббі не відірвав руки від каната, і ноги його поволочилися по щебенистій бурій поверхні. Він щось бурмотів, але слів розібрати було годі. Леслі вимкнув двигун. Канат зупинився, але високо піднята рука Гіббі не відривалася від нього.

Опускаючи з плечей Сергія, якого підхопив Кирило, Гіббі прошепотів:

— Рука… Канат прорізав рукавичку скафандра… Рука… примерзла…

Очі його заплющилися, тіло безсило повисло на канаті.

* * *

Сергія заледве вдалося привести до тями. Видимих травм на його тілі не виявилось, кістки рук і ніг цілі, але він був такий кволий, що не міг говорити. Майже відразу він поринув у сон. Гіббі, відморожена по лікоть рука якого страшенно розпухла, знаходився в напівпритомному стані. Часом починав марити.

Про пригоду повідомили по радіо на радянську й американську станції. Радянський літак уже вилетів, американський мав вилетіти з хвилини на хвилину.

— Наші будуть тут години через півтори, — сказав Кирило, вимикаючи радіопередавач.

Фред — він обробляв дезинфікуючою рідиною руку Гіббі — гмикнув невизначено.

— Більше нічого не говорив? — запитав Кирило, підходячи до койки, на якій лежав Гіббі.

— Ні… Повторив лише, що дуже злякався.

— Але чого злякався? Що там трапилося?

Леслі мовчки знизав плечима.

— Ми обоє, — почувся тихий голос за спиною Кирила, — злякалися… Мов удар по мізках… Зсередини.

Кирило й Леслі обернулися до койки Сергія. Очі його були розплющені. Погляд оббіг приміщення й зупинився на лежачому Гіббі.

— Він… витягнув мене?

— Він, — спіткнувшись об звалені на підлозі скафандри, Кирило зробив крок до койки Сергія, — як ти почуваєшся зараз?

— Кволість, тут болить. — Сергій підняв очі до лоба.

— Руки, ноги відчуваєш?

Сергій ворухнув пальцями правої, відтак лівої руки.

— Відчуваю, але кволість…

— Говорити можеш?

— Можу…

— То що трапилося?

— Я… не збагнув… Коли спускалися, стало раптом страшно… Не знаю, чому… Спускався далі, гадав… зараз кінець… Але йшов… Гіббі за мною… Біля забою дивлюся, йому теж моторошно… Запитав… Каже — дуже страшно… чому, не знає. Ми швидко узяли проби льоду… Укріпили блок. Трималися… Почали надягати канат… Гіббі раптом закричав, що не витримає, що зараз станеться жахливе… Почав трясти канат і кричати. Я хотів зупинити його, теж почав кричати… Нараз, мов удар у голову, зсередини… Спалах, і все…

— Більше нічого не пам’ятаєш?

— Ні… більше… нічого.

— А коли він тягнув тебе нагору?..

— Ні… Нічого… Той удар, — Сергій поволі підняв руку, торкнувся потилиці, — і ось хвилину тому зрозумів, що лежу тут, побачив вас… Скільки часу минуло?

— Години дві, либонь. Скоро прилетить наш літак.

— А він? — Сергій перевів очі на Гіббі.

— Руку пошкодив, коли піднімався. Розгерметизація скафандра. До ліктя.

— Це зле.

— Дуже зле. Скажи ще, Сергію, ви там… Нічого не побачили такого, ну…

— Фантом?

— Так.

— Я не бачив. Гадаю, він також. Радше якесь випромінювання… Або ультразвук…

— Ультразвук? Звідки?

— Н-не знаю… Він може викликати такий стан, шок, навіть убити…

— Шахта як резонатор?

— Не виключено… Треба перевірити… Прорахувати… Або джерело під льодом. Якщо там порожнини…

— Ви чуєте, Фреде? — Кирило обернувся до Леслі.

— Чую. Я не фахівець. Ані в царині ультразвуку, ані… в медицині. Втім, боюся, руку він втратить. — Леслі вказав на руку Гіббі.

— А ви, Фреде, минулого разу, — Кирило спробував упіймати погляд Леслі крізь димчасті скельця його окулярів, — коли ми спускалися в шахту, не відчули чогось подібного?

— Чому ви вирішили?

— Я нічого не вирішив, але треба ж з’ясувати, що тут відбувається.

Леслі зволікав з відповіддю:

— Все це, знаєте, дуже суб’єктивно… Я, наприклад, узагалі не люблю спускатися в шахти…

— Але якщо зупинимося перед загадкою, найпевніше вона залишиться нерозгаданою.

— А ви хотіли б відразу все розгадати, колего? Так не буває… У нас кажуть: поспішай поволі… Мені не платять більше, якщо я поспішаю…

— То що, по-вашому, слід робити?

— Перш за все подумати… Дізнатися, що він відчував чи бачив, — Леслі нахилився до самого обличчя Гіббі, прислухаючись до його мимрення, — відтак уже вирішувати… По суті, основне питання в будь-якій науці: що робити, якщо не знаєш… А ви як вважаєте?

— Вважаю, що необхідно повторити спуск. Відразу ж, як прилетить літак. Тим більше що внизу залишилися проби льоду.

— І ви пішли б, колего?

— Звісно. А ви?

— Я… Ні…

* * *

Прилетіли Бардов, Мак, лікар-хірург п’ятої зміни і ще двоє марсівників — геть молоді хлопці — Роман і Муса. Мак та хірург зайнялися постраждалими. Решті довелося перебратися в сусіднє приміщення, що служило складом, кухнею та їдальнею. Вислухавши докладну розповідь Кирила і його пропозицію, Бардов поцікавився, що думає Фред Леслі.

— В цілому я згоден, — ввічливо сказав американець, — про причини явища судити не беруся, але повторний спуск у ситуації, що склалася, вважаю небезпечним.

— Ви, звісно, маєте рацію, — погодився Бардов, — перш ніж вирішувати, почекаємо вашого шефа.

Проте Невіл Джікс не з’явився. Прилетіли Грідлі, доктор Морстон і лікар американської бази. Лікар та Грідлі попрямували в приміщення, де лежали Сергій і Гіббі. Морстон приєднався до групи марсівників і заходився розпитувати Леслі. Кирило, сівши поряд з шефунею, сказав тихо:

— Даремно гаємо час. Треба повторити спуск, поки світло. Тепер з підйомником це зовсім просто. Піду я і ще хтось, хто захоче.

Бардов довго мовчав, допитливо поглядаючи на нього. Відтак запитав:

— Дуже хочеш піти, дорогенький? А опісля, як вони, еге ж?..

Він нахилився до Кирила й додав зовсім тихо:

— Вчора отримано повідомлення з Землі. Азарій також… Не вдалося врятувати. — Він важко зітхнув. — Решта як і раніше в карантині. Там наразі нічого нового. Ось так… І підтвердження старого наказу — жодних досліджень фантомів.

— А їх тут не було, — похмуро заперечив Кирило.

— Природно, — кивнув шефуня. — Тому не треба боятися робити помилки! Помилки — головний учитель! Так, чи що?

З’явився Грідлі. Він був у легкому скафандрі й рукавицях, зняв лише шолом. Його широке обличчя здавалося блідішим ніж зазвичай, а довгий ніс ще більше загострився.

— Кепсько, — сказав він, підходячи до Бардова й багатозначно підбираючи губи, — дуже кепсько! Наш лікар вважає, що руку не зберегти. Ваш, щоправда, на щось сподівається, але… Не знаю… Тоді пораненого треба відправляти до вас. Вирішуйте… Ми могли б поки узяти до себе вашого.

— Навіщо ж? — загудів шефуня. — У нас місця досить для всіх. І вас можемо прихопити. А відносно Гіббі, якщо наш медик думає — можна щось зробити, обов’язково треба намагатися. Хай забирає його негайно.

Грідлі мовчки кивнув і вийшов.

— Що робитимемо, докторе Морстон? — запитав Бардов.

— Хай Грідлі вирішує. Він заступник Невіла.

— А ваша думка?

— Моя? — Морстон явно вагався. — Ця сумна пригода… Доктор Фред Леслі вважає, що треба припинити тут проходку… Або вести без контрольних спусків, поки не з’ясуємо причину сьогоднішніх подій. Я схильний погодитися з ним.

— Якщо припинимо проходку, шахта може заплисти, — не витримав Кирило, — це лід.

— Може, — погодився Морстон. — Тоді спробуємо в іншому місці. Проектувалося декілька шахт. Тут — перший дослід. По суті, ми відпрацьовували техніку проходки крізь лід.

— При будь-якому вирішенні питання, пропоную спуститися в шахту ще раз, — твердо сказав Кирило. — Там залишилися проби, відібрані нашими товаришами. Треба підняти їх нагору.

— Проб льоду з цієї шахти відібрано кілька десятків, заперечив Леслі. — Доктор Морстон каже — вони нічого не дали. Слідів життя не виявлено в жодній…

Кирило хотів сказати, що проби відбиралися не лише на біологічний аналіз, але, впіймавши іронічний погляд шефуні, вирішив змовчати. Бардов, вочевидь, також відступився від нього.

Заглянув Грідлі. Попросив допомогти перенести постраждалих у радянський літак. Хлопці, що прилетіли з Бардовим, мовчки підвелися, узяли зі столу шоломи і вийшли. Через декілька хвилин Грідлі повернувся.

Окинувши поглядом присутніх, він підійшов до Бардова й вичікувально втупився в нього.

— Ну, то що робитимемо? — поцікавився Бардов, погладжуючи бороду.

— Чекаємо вашого рішення, — Грідлі підкреслив «вашого».

— Якщо річ у мені, — спокійно сказав Бардов, — вважаю: перш за все треба побувати в шахті. Потім вирішувати, що робити далі.

Леслі кашлянув багатозначно.

— А літаки? — запитав Грідлі.

— Наш хай летить із постраждалими й медиками. І відразу нехай повертається.

— Наш тоді поки залишиться тут, — вирішив Грідлі. — А кому спускатися?

— Як завжди — двом — на паритетних засадах, — Бардов мигцем поглянув на Кирила. — Може, знайдуться добровольці? А можна і переграти — через винятковість ситуації.

— Краще на паритетних, — кивнув Грідлі. — Тоді хто від вас?

— Ось він хотів, — Бардов знову поглянув на Кирила, — не передумав, дорогенький?

— Ні, звісно, — різко кинув Кирило.

— О’кей. — Грідлі поглянув на Морстона, відтак перевів погляд на Леслі. — О’кей, — повторив він крізь зуби, — значить, іду я.

Морстон і Леслі перезирнулися.

— Майте на увазі, Грідлі, — хрипко сказав Фред, — я і доктор Морстон проти спуску. Даремно і небезпечно…

— Я це зрозумів, — відповів Грідлі, явно ігноруючи завершальну частину репліки. — Гадаю, — продовжував він, звертаючись до Бардова, — треба спускатися без зволікання.

— Звичайно, — кивнув Бардов і встав.

* * *

Через декілька хвилин усі зібралися біля шахти. Леслі перевірив роботу підйомника. Бардов звелів виставити край самого устя наявні контрольно-вимірювальні прилади, особисто зняв покази.

— Все в нормі, — гучно оголосив він, закінчивши узяття відліків, — певна річ, у межах доступних нам параметрів…

— А ультразвукові коливання? — поцікавився Кирило.

— Наразі не ловляться, але будемо стежити.

— Ультразвук — дурниця, — різко відзначив Леслі.

— Але ви стверджували, Фреде, що не фахівець у цій царині, — не витримав Кирило.

— А це й нефахівцеві ясно…

— Мені, наприклад, ні, — заперечив Кирило.

— Ви ось що, — загудів у навушниках голос шефуні, — ви там долю не дражніть, як відчуєте… дискомфорт чи інше стороннє відчуття, відразу повідомляйте один одному і, отож, нам. Усі ваші переговори ми почуємо й записуватимемо.

— Шкода, що не здогадалися раніше, — Кирило помацав дріт, який тягнувся від його скафандра до барабана, сполученого з записуючим пристроєм.

Другий такий самий дріт пов’язував Грідлі з другим барабаном.

— Стежте, щоб не обірвати дроти на спуску, — напучував шефуня, — від них може залежати успіх операції й ваша безпека… Ну, з богом, як казали в давнину. А ми йому, в разі чого, допоможемо…

Притримуючись за нерухомий канат підйомника, Кирило і Грідлі почали спуск. Кілька десятків обережних кроків, і пітьма оточила їх. Лише хиткі плями світла від ліхтарів на шоломах освітлювали крижані сходинки, по яких вони спускалися все нижче й нижче.

Кирило йшов попереду. Він виразно чув у навушниках напружене дихання Грідлі. Налічивши сто двадцять сходинок, Кирило затримався й озирнувся. Грідлі також зупинився в трьох кроках за ним.

— Що? — насторожено запитав Грідлі.

— Нічого… Пройшли приблизно третину спуску. Як самопочуття?

— О’кей, — не дуже упевнено відгукнувся Грідлі.

— Чому зупинка? — прогудів у навушниках голос шефуні.

— Відпочиваємо…

— Не чую…

— Відпочиваємо! — крикнув Кирило.

— Зрозуміли… Говоріть голосніше! Вас стало гірше чутно.

— Ми вас чуємо добре.

— Як самопочуття?

— Чудово.

Вони рушили далі. Продовжуючи рахувати приступки, Кирило прислухався до себе мовби ззовні. Ні, страху він не відчував. Легке хвилювання, що виникло перед спуском, уляглося. Він був спокійний, уважний, упевнений у собі, не помічав ніякого зовнішнього впливу на психіку.

— Як справи? — прозвучало в навушниках.

— У порядку.

— Відповідайте! Чому мовчите?

— Ми відповіли — наразі все гаразд! — голосно крикнув Кирило.

— Вони нас не чують, — сказав Грідлі.

— Може, щось трапилося з моїм мікрофоном, спробуйте ви.

Грідлі двічі голосно повторив відповідь Кирила. Якийсь час у навушниках чувся шерех, відтак голос шефуні стривожено промовив:

— Ні, не відповідають… І знову стоять на місці. Чортівня якась…

«Навіть йому зраджує витримка, — подумав Кирило, — вочевидь, «одна шефуня» не така вже стала величина в умовах Марса».

— Спробуємо дати знак інакше. — Кирило обернувся до Грідлі, — струсіть один раз різко верхній канат.

— О’кей.

«Він тут не дуже балакучий…» — промайнуло в голові Кирила.

Він не встиг розвинути цю думку, тому що в навушниках знову почувся голос шефуні:

— Що-що? Ну тоді гаразд, — пролунало полегшене зітхання, — значить, телефон… Дідівські способи вони завжди надійніші… Переносимо всю увагу на канати, Леслі.

— Вони зрозуміли, — сказав Кирило, — поїхали далі.

— Угу, — прозвучало в навушниках.

Кирило продовжив рахунок крижаних східців. На самому початку п’ятої сотні попереду дзеркально зблиснула поверхня забою.

— Ми на місці, — оголосив Кирило.

Грідлі відгукнувся важким зітханням.

— Як ваше самопочуття? — Кирило спрямував світло ліхтаря на скафандр американця.

— О’кей, — буркотливо відгукнувся Грідлі, облизуючи губи.

Кирило помітив, що вся його широка фізіономія вкрита крапельками поту.

— Справді? — спробував уточнити Кирило.

— Так…

— Тоді до роботи!

Кирило двічі труснув верхній канат — знак, що вони досягли мети й наразі все гаразд. Відтак він прислухався. В навушниках шаруділо лише важке дихання Грідлі. Голоси зверху не долинали.

«Тепер і ми їх не чуємо», — констатував про себе Кирило, але вирішив не ділитися цим міркуванням з американцем.

— Тут десь мають лежати проби, — сказав він уголос, — давайте пошукаємо.

— Угу, — Грідлі зробив крок і знову зупинився.

Подумки дивуючись зі свого спокою, Кирило почав оглядати забій і простір перед ним. Лід зеленкувато поблискував, відбиваючи світло ліхтаря. Раптом у забої щось ворухнулося. Кирило здригнувся, але відразу зміркував, що бачить усього лише відображення свого скафандра. Незабаром він виявив місця взяття проб, поряд лежали й касети із пробами.

— Все гаразд, — сказав він, — ось проби. Можна повертатися.

Грідлі не відповів.

Кирило поспішно озирнувся.

Американець стояв нерухомо, вдивляючись у лівий кут забою.

— Гей, Грідлі, що там? — швидко запитав Кирило.

— Там… щось ворушиться, — хрипко пробурмотів Грідлі.

— Ваше відображення.

— Н-не знаю… Подивіться…

Кирило підхопив касети з пробами і підійшов до нього.

— Де?

— Ген т-там… — зуби Грідлі застукотіли.

— Нічого не бачу.

— Авжеж… Може, мені здалося… Ні…

— Що ви там бачили?

— І зараз бачу…

— Що саме?

— Якісь… постаті… Вони йдуть… до нас. Ось…

— Відсуньтеся, стану на ваше місце. Певно, гра світла від ліхтарів…

— Так? — Він поволі відступив убік.

Кирило став на його місце, уважно оглянув забій, освітлюючи крижану поверхню своїм ліхтарем.

— Це було внизу в самому кутку.

— Так-так, ось там, — Кирило зосередив світло ліхтаря в кутку забою.

— Бачите? — запитав Грідлі.

— Бачу, тобто ні… нічого не бачу… окрім льоду, звичайно. А ви зараз?

— Зараз ні…

— Повертаємося, — вирішив Кирило. — Ви йдіть уперед, Грідлі.

Американець не відповів, відразу ж почав підніматися крижаними східцями, тримаючись за нерухомий канат.

Ступивши на першу приступку, Кирило обернувся до забою. Кілька миттєвостей пильно вдивлявся в освітлену ліхтарем крижану поверхню, відчуваючи, як спокій полишає його… Неймовірно! Чи йому здається?.. Але ж і Грідлі щось бачив…

Кирило озирнувся на американця. Той продовжував поволі підніматися. Зараз треба було йти нагору. Але потім… Кирило ще раз поглянув на крижаний забій. Галюцинація чи… Чи він починає налаштовуватися на ці хвилі? Знову повернувся спокій, і водночас прийшло рішення… Кирило поволі рушив нагору, услід за Грідлі. Він так поринув у свої думки, що лише на половині зворотного шляху пригадав, що треба подати сигнал нагору для увімкнення каната.

— Ми забули про підйомник! — крикнув він Грідлі.

— Га? — Американець зупинився.

Кирило тричі труснув нерухомий канат. Через мить канати ворухнулися — один поволі поповз униз, другий — угору.

— Причіплюйтеся, Грідлі, — Кирило вказав на браслет із карабіном, — і переступіть на рівний простір, де немає сходинок. Поїхали!..

Через декілька хвилин вони вибралися на поверхню.

* * *

— Не виключено, що все стоїть саме так або майже так, — повторив шефуня, — але ризикувати не дозволю. Крім того Земля не скасувала наказ.

— Вони не уявляють собі суті, Мику.

— А ми? Що ми уявляємо? Твої міркування — робоча гіпотеза.

— Все вибудовується в єдину концепцію. Достатньо перевірити, і… робоча гіпотеза стане дійсністю.

— А ти підеш прямим шляхом за Енріке й Азарієм. Це єдине місце у Всесвіті, куди не слід поспішати, дорогенький.

— Переконаний, у мене обійдеться без наслідків. Уся річ у індивідуальних особливостях мозку. Вочевидь, я можу сприймати ці сигнали без негативних наслідків. Інші не можуть… Ну, про що ми сперечаємося, Мику, адже ти обіцяв допомагати мені…

— Обіцяв… Але тепер проблема законсервована… за рішенням Землі.

— Ти сам підказав це рішення.

— Ну, знаєш! — розчаровано прогудів Бардов і відвернувся.

Вони з Кирилом уже третю годину чекали літака у вахтовому таборі. Американці відлетіли відразу ж, як тільки домовилися про припинення проходки. Муса й Роман зайняті були демонтажем енергетичного агрегату і приладів.

Кирило встав, надів шолом, перевірив герметичність.

— Куди? — підозріло запитав шефуня.

— Піду подивлюся на захід сонця.

Бардов спохмурнів:

— Ти не надумай…

— Слухаюся, товаришу начальник.

Кирило вийшов назовні, навіть не дочекавшись вирівнювання тиску. Потік повітря з тамбура підштовхнув його, і він насилу зберіг рівновагу. Двері за спиною безшумно зачинилися. Маленьке багряне сонце висіло зовсім низько над червоно-бурою рівниною. У западинах рельєфу вже залягли лілово-чорні тіні. На сході оранжеве небо потемніло. Лише край самого обрію прорізувалася світла пляма — там сходив Фобос. Кирило попрямував до шахти. Біля устя було порожньо. Хлопці вже встигли перекинути устаткування до посадкового майданчика.

Кирило підійшов до самого краю отвору. Спрямував погляд у морок. Спробував відновити в пам’яті те, що побачив унизу, в крижаному забої. Зараз це кепсько виходило, зовсім не так виразно, як під час розповіді Бардову.

«Звісно, це не могло бути галюцинацією… Інформаційне поле тут існує всюди. Воно залишене свідомо останніми розумними мешканцями перед тим, як вони покинули планету. Навіщо — це інше питання… Можливо, сподівалися, що їх нащадки рано чи пізно повернуться? Або — це послання іншому розумові, з розрахунку на випадковий контакт. Далебі, єдиний вид послання, який зберігається, поки існує сама планета! Найпевніше інформація адресована безпосередньо мислячому мозкові. Якщо ми — їх нащадки, наш мозок має сприймати її. Інша річ, що за мільйони років еволюції людський мозок міг у значній мірі втратити цю здатність. Звідси небезпечні рецидиви[130]… Енріке й Азарій, мабуть, були близькі до розгадки, але… переоцінили свої сили… Бардов, звісно, також здогадується… Його власний мозок на це поле не реагує, у межах моїх можливостей він сумнівається… — Кирило посміхнувся. — Це його право. Адже я теж не знаю, що зі мною трапиться, коли мій мозок почне приймати інформацію. Та все ж я хочу і готовий ризикнути… Якби навіть я мав тисячу життів, їх не вистачило б, щоб наситити жадобу пізнання, палаючу в мені».

Хтось торкнувся його скафандра. Кирило швидко обернувся. Шефуня стояв поряд.

— Ну що, слідопите минулого, — сказав він, — мучишся на порозі розгадки і проклинаєш мене?

— Думки прочитані неточно, — буркнув Кирило.

— Можливо… Я не володію твоїми здібностями… Бачиш-бо, Кіре, якщо ти маєш рацію, а це не виключено, зрозумій, не треба поспішати… Рано чи пізно твій мозок поступово налаштується на тутешнє поле. Гадаю, досі ми ловили «сплески» поля лише в моменти якихось його порушень — сонячних, іоносферних, навіть, можливо, створюваних нами-таки. Я тепер переконаний, білі кристали — не найголовніше… Колись вони, можливо, були пов’язані з апаратурою, що управляє полемо чи створила його. Тому здатні викликати локальні збурення, що перетворюють частину інформації в образи — фантоми. Таким самим збурюючим чинником могла виявитися шахта. І зовсім не тому, що там на глибині чи у кризі вміщено щось конкретне, що ти сподіваєшся відшукати, — руїни, гробниці — словом, конкретні сліди минулої цивілізації…

Кирило хотів заперечити, але Бардов не дав перервати себе і продовжував:

— Чи не логічніше припустити, що саме тутешній лід володіє властивістю згущувати, концентрувати лінії інформаційного поля, що саме він — головний хранитель запису інформації. Якщо вони були подібні до нас, вода була для них вихідним началом, як і для нас. І, передбачаючи зледеніння планети, вони могли пов’язати поле саме з льодом. Це була б думка, гідна високого розуму: зробити вмістилищем інформації середовище, з якого колись народилося життя. Ми вже встановили — структура тутешнього льоду не зовсім звичайна. Кристали утворюють спіралі. Як у тих білих уламків… Звісно, все це не більш, ніж припущення. Але вони не суперечать твоїй концепції.

— Отож, тим важливіше йти на глибину, — Кирило вказав у отвір шахти.

— Ні. Якщо поле пов’язане з льодом, треба йти туди, де потужність льоду максимальна, і там, знаходячись на поверхні, спробувати перевірити твою гіпотезу.

— Нашу гіпотезу, Мику?

— Аж ніяк. Проблему ведеш ти. Я лише трохи підправив напрям… на крутому повороті. Ймовірно, ця шахта хороша лише остільки, оскільки показала, що для подальшого пошуку шахти наразі не потрібні. Наразі… Потім подивимося. Я дуже розраховую на тебе, Кіре… Може, справді, ти інший, ніж ми всі… І тобі вдасться… Треба лише дотримуватися обережності… на крутих поворотах.

— Хочеш підсолодити пігулку?..

— Ні. Я, власне, вийшов сказати тобі, що за нами сьогодні не прилетять. Доведеться ночувати тут.

— А що трапилося?

— Нічого… Не варто ризикувати після тих нічних сполохів.

— Ми як аквалангісти в океані, — з гіркотою відзначив Кирило. — Плаваємо біля самої поверхні, а під нами безодня… загадок.

— Ось і не поспішатимемо. Перш за все спробуємо зверху визначити глибину безодні.

Сонце потонуло в багровій імлі, не торкнувшись лінії обрію. Швидко темніло. Бліде світло зійшлого Фобоса ледве пробивалося крізь пелену куряви, що висіла над планетою.

Думка палахнула мов блискавка.

— А якщо Фобос? Дивний згусток металу, що обертається зовсім низько над планетою і всупереч усім законам механіки не падає на неї. Суперечки про його походження почалися ще до перших космічних польотів. Його період обертання всього сім з половиною годин. Ніхто з нас не намагався зіставляти його положення на небі з моментами появи фантомів. Що коли «спусковий механізм» поля пов’язаний саме з ним?..

Кирило замовк, уражений своїм припущенням.

— Ходімо, — Бардов указав у бік житлового куполу.

— Я ще трохи побуду тут… Хочу подивитися…

— Тільки без дурниць, — попередив шефуня, — і не довго. Хлопці вже готують вечерю.

Він неквапом попрямував до місця ночівлі.

«Фобос, Фобос, — подумки повторював Кирило, — найпевніше це — уламок Фаетона. Дехто вважає — естафета розуму прийшла звідти. Значить…»

З’явився наростаючий неспокій. Він щось має зробити… Але що?.. Кирило зціпив зуби, намагаючись зосередитися, збагнути нездоланний внутрішній поклик, який наростав, подібно до хвиль, і знову згасав. Це було мов вислизаючий спогад про давно забуте. Здавалося, ось зараз настане прозріння, і він зрозуміє… Ні… Хвиля знову відринула, залишаючи гіркоту безсилля.

Кирило кинув погляд на Фобос. Вуглуватий сіро-оранжевий диск майже на очах змінював положення, піднімаючись усе вище до зеніту… Кирило спробував ще раз примусити себе налаштуватися на загублену хвилю… Всередині панувала глуха порожнеча… Що це було? Грань нездійсненого контакту чи… початок захворювання, як у Енріке, Азарія? Він раптом відчув страшенну втому, закортіло лягти тут-таки біля самої шахти, заплющити очі й не думати ні про що. Насилу долаючи кволість, що скувала його, Кирило почвалав до житлового куполу, навпомацки відшукав контакт зовнішніх дверей. Натиснув. Двері відчинилися. Кирило ввалився в тамбур і втратив свідомість.

* * *

Коли він опритомнів, виявилося, що він лежить на койці в житловому відсіку купола. Скафандр уже знятий, і шефуня, розташувавшись поряд у складаному кріслі, уважно дивиться на нього. Кирило зробив рух, намагаючись підвестися.

— Лежи, — Бардов притримав його за плечі, — ну як там Фобос?

— Нормально.

— А ти?

— Голова запаморочилася…

— Правильно. У твого скафандра відмовив апарат регенерації кисню. Не перевірив при виході? Добре, що ми почули, коли ти входив.

— Я, значить, недовго…

— Не дуже. — Він помовчав, продовжуючи критично розглядати Кирила. Відтак запитав: — А ти там… нічого нового не угледів?

— Нового… Ні…

— А старого?

— Теж, далебі, ні…

— Якимсь ти став невпевненим, Кіре, — шефуня гидливо поморщився, — а ну давай, як на іспиті.

Кирило розповів, що з ним було.

— Шкода, що не відлетіли, — резюмував Бардов, — до прибуття літака назовні не виходити.

— Але я… — почав Кирило.

— Саме ти… Ми з хлопцями після вечері вийдемо. Подивитися на Фобос…

Вночі Кирило прокинувся немов від удару струмом. Він відразу збагнув — сигнал… Треба діяти. Обережно підвівся, прислухався. Навколо спали. Кинув погляд на годинник — без двадцяти перша.

Увечері вони вклали його на койку в спортивному комбінезоні, знявши лише скафандр. Це полегшувало завдання. Скафандра ніде не було видно. Очевидно, його винесли в сусіднє приміщення. Кирило встав, зробив декілька кроків до дверей.

— Куди? — прошелестіло за спиною.

Кирило озирнувся. Шефуня, піднявши голову, питально дивився на нього.

— Куди-куди, — сердито відгукнувся Кирило, — треба…

Шефуня опустив голову на подушку і заплющив очі. Кирило вибрався в сусіднє приміщення і щільно причинив за собою двері. На щастя, його скафандр і шолом лежали тут. Скафандр, щоправда, легкий — денний… Виходити в такому вночі не дозволялося. Але одягатися зараз у важкий нічний скафандр не було часу. Крім того, він не збирався віддалятися від куполу. Деякий час він витримає і в легкому.

Кирило швидко натягнув скафандр, надів шолом, причепив до пояса футляр диктофона. Вже у вихідному тамбурі перевірив герметичність і параметри життєзабезпечення. Зачекав, поки вирівняється тиск. Це їх затримає трохи, якщо організовують погоню. У диктофон, вмонтований біля вхідних дверей, шепнув:

— Нуль годин сорок хвилин, виходжу назовні. Пробач, Мику, конче необхідно.

Затим відчинив вихідні двері. Зовні було дивовижно тихо. Вітер, як не дивно, не відчувався. В зеніті висів Фобос. Це був уже другий його захід у ту ніч. На сході блідо світив серпик Деймоса.

Кирило зробив декілька кроків і зупинився. Всупереч очікуванню нічого не відбувалося… Він почав прислухатися, але розрізняв лише удари власного серця. Кволості не відчувалося, голова здавалася ясною, він почував приплив сил, дивовижний спокій, упевненість, що чинить правильно. Згадалася чомусь стара приказка студентських років: «Досліджувати, значить, бачити те, що бачили всі, але думати так, як не думав ніхто». До нього вона зараз не мала стосунку, тому що на цій дивній планеті саме він бачить те, що недоступно іншим. Лише це виправдовує його недисциплінованість і ризик… Утім, кожен справжній пошук — шлях по вузькій грані, щонайтоншому вістрю непримиренних протилежностей. По той і по другий бік грані прірва, катастрофа… Як у нього зараз…

Він завважив, що нічний холод починає проникати в скафандр. Першими його відчули ноги. Треба було рухатися, і він попрямував до устя шахти.

У червонувато-попелястому світлі двох марсіанських місяців мертва рівнина здавалася примарною. Зірок у небі майже не було видно. Устя шахти чорніло мов роззявлена паща.

Кирило зупинився за декілька кроків від шахти. Світло, що лилося з глибини, чомусь не здивувало його.

Намацавши на поясі скафандра кнопку диктофона, Кирило спокійно чекав, що буде далі. Відтак натиснув кнопку і заговорив, намагаючись зафіксувати все, що бачив і відчував.

* * *

Запис закінчився на півслові.

— Ну ось, — сказав Кирило, — саме в цьому місці ви мене наздогнали. Не знаю, чому, але ваша поява відразу перервала потік інформації. Або, перенісши увагу на вас, мій мозок утратив можливість фіксувати її. Дідько б вас ухопив з вашою турботою!

— Побажання стосується лише мене, — оголосив шефуня, — хлопці абсолютно не винні. Я змусив їх піти, хоча їм дуже не хотілося прокидатися.

— Тим більше що ми нічого й не бачили, — пробурчав Муса.

— Останнє, що відобразилося в моїй пам’яті, — додав Кирило, — і що, природно, вже не потрапило на плівку, були їх кораблі, що злітали з рівнини, схожої на тутешню. Я ще встиг подумати, що вони нагадують ті, про які розповідав Невіл Джікс… Але цієї миті хтось ударив мене по шиї.

— Я вдарив, — підтвердив шефуня, — ти не відповідав, коли ми до тебе бігли. Я був упевнений, що ти вже замерз на смерть.

— Якби ви з’явилися хвилин на десять пізніше, — зітхнув Кирило, — я, можливо…

— Тобі напевно довелося б оперувати ступні, — перервав шефуня, — а так ти відбувся лише відмороженими пальцями на ногах. Пальці доведеться полагодити на базі. І поки тебе там ремонтуватимуть, я зможу спати спокійно.

— Більше це вже не повториться, — запевнив Кирило, — справу зроблено. Не хотілося б бути нескромним, але, гадаю, нам удалося вирішити одну з найстаріших загадок, що хвилювали людство. І головне — ми тепер твердо знаємо, що вони тут були, залишили своє послання, яке читатиме не одне покоління вчених. Думаю, що рано чи пізно під льодами вдасться розшукати і якісь матеріальні пам’ятки загиблої цивілізації. У мене вже є з цього приводу деякі міркування…

— Ні, постривай, — щиро обурився шефуня, — ти ще посидиш під карантином місяці три-чотири, після того, як тобі вилікують пальці на ногах. Ще невідомо, як на тобі відіб’ється цей нічний сеанс «потойбічного зв’язку».

— Тепер я згоден навіть на карантин, — усміхнувся Кирило. — Треба звести воєдино, детально описати все, що нам удалося з’ясувати… Ви помітили, що спостереження Азарія й Енріке добре ув’язуються з моїм диктофонним записом?

— Ми, звісно, продовжимо цю справу, — сказав Бардов, за звичкою погладжуючи бороду, — доведеться обережненько перевірити, може, не ти один у нас такий здібний. Якщо з тобою справді нічого не трапиться, станемо сміливішими, будемо тренуватися у зміцненні «потойбічних зв’язків»; врешті-решт і прилади сконструюємо для електронного запису інформаційного поля…

— Якщо навіть тепер зі мною щось і трапиться… — почав Кирило.

— Це вже ти, дорогенький, кинь, — обрізав шефуня. — Запам’ятай, нічого не може трапитися. Ти — екстрасенс, ти сам чудово знаєш це. Екстрасенс від народження. А інших екстрасенсів ми тут виховаємо, базуючись на твоєму досвіді. Затямив? Ти сам запевняв, що ці здібності закладені в кожному з нас. І я це, між іншим, сьогодні вночі зрозумів. Потік інформації, яку приймав ти, перемкнувся на кілька миттєвостей на мене, коли я… погладив тебе по шиї.

— Цікаво, — вигукнув Кирило, — і що ж ви побачили?

— Не «ви», а «ти», — поправив шефуня, — я побачив твої кораблі, що злітали в космос, і зрозумів, що вони прямують до Землі.

— А далі?

— Що далі?

— Коли вони досягли Землі? В яку епоху земної історії?

— Е-е, чого захотів! Хіба можна все відразу? Це належить з’ясувати. Як і багато що іще.

— Що ж виходить, — вигукнув Роман, — предки людини прийшли на Землю звідси?

— Категорично стверджувати наразі нічого не можна, — задумливо сказав шефуня, — мертвий Марс почав нам відкривати вражаючі речі; але мине ще дуже багато часу, перш ніж інформація, що зберігається тут, уміщена в так званому «інформаційному полі» чи в якійсь іншій «матерії», дозволить зробити остаточний висновок. Намацаний принципово новий напрям пошуку, наукових досліджень, важливість яких для людства, що вступило в космічну еру, переоцінити неможливо. Енріке й Азарій віддали свої життя недаремно. Відкриваються цілком приголомшуючі можливості розуму, про які люди навіть не підозрювали…

— Як ви, певне, зрозуміли з диктофонного запису, — додав Кирило, — естафета розумного життя була принесена на Марс із Фаетона. Якась частина фаетонців перед загибеллю своєї планети переселилася на Марс. Це могло статися ще в архейську еру[131] земної історії. Можливо, на Марсі змінили один одного декілька циклів цивілізації й лише представники останнього тутешнього циклу переселилися на Землю. Все це належить ще вивчати, уточнювати… Більш певно ми можемо тепер говорити про історію самих планет земної групи. Вони народжені Сонцем у різний час: Фаетон був найстаршим у цьому сімействі, Венера, а можливо, й Меркурій наймолодші. Фаетон давно закінчив своє існування, Марс старіє; у його нинішньому вигляді — майбутнє нашої Землі, так само, як на Венері — її далеке минуле. Умови на Венері поки непридатні для високоорганізованого життя, як вони були непридатні на Землі в археї й ранньому палеозої[132], коли тут, на Марсі, життя буяло. Якщо наша нинішня цивілізація вціліє, не виключено, що далеких нащадків землян чекає переселення на Венеру, коли умови на старіючій Землі стануть подібні до марсіанських. І, покидаючи Землю, вони, можливо, залишать там послання прийдешнім дослідникам, подібне до того, яке залишене тут. Я б хотів вірити, що естафета розуму нескінченна.

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Эстафета разума. — М: Молодая гвардия, 1989. — 336 с. — (Библиотека советской фантастики).

КОЛИ МОВЧАТЬ ЕКРАНИ

Науково-фантастична повість

…І ваших дітей

Наші правнуки стрінуть

На святі вогненних чаш…

В. Бетакі. «Пісня Веди Конг»

— Поки не зовсім зрозуміло, що відбувається з експериментальними ракетами, — сказав професор Таджибаєв. — Як тільки швидкість наближається до субсвітлової[133], — втрачаємо інформацію. Екрани замовкають…

Він указав на матові прямокутники екранів.

— Ваші ракети перестають існувати, колего, — посміхнувся старий академік Кранц. — Перестають існувати як фізичні тіла. Досягши критичної швидкості, їх маса перетворюється на енергію.

— Чи варто відновлювати стару суперечку, — м’яко заперечив Таджибаєв. — Усі варіанти розрахунків показують, що маса ракети повинна зберігати стійкість не лише при субсвітлових, але й при надсвітлових швидкостях. Тому ми й будуємо фотонні прискорювачі, здатні надавати кораблеві швидкість, що перевищує швидкість світла[134]… Чи досягають наші ракети такої швидкості — інше питання. Екрани наразі мовчать. Але хіба останніми роками не вдалося довести, що швидкість світла — зовсім не така стала величина, як, наприклад, вважалося у двадцятому сторіччі? Коли Вища Рада дасть нарешті згоду на відправлення фотонної ракети[135] з людьми…

— Саме це я і вважаю авантюрою! Експериментальні фотонні ракети з автоматами обійшлися людству дорожче від добре спорядженої зоряної експедиції. Праця мільйонів людей, колосальні кількості енергії витрачені даремно. Ми не знаємо долі зниклих ракет і, ймовірно, ніколи не дізнаємося. І ось тепер, ще нічогісінько не довівши, ви ладні ризикувати життям людей… Ви фантазер, колего, одержимий фантазер… На наступному засіданні Ради я голосуватиму за припинення експериментів з фотонними ракетами.

— А я — наполягатиму на їх продовженні, — тихо сказав Таджибаєв.

* * *

Професор повернувся із засідання Ради академії вночі. Крізь прозорий купол Головного пульта управління Юрій побачив, як спалахнули в долині зелені сигнальні вогні ракетодрому. Відтак срібляста сигара стратоплана ковзнула на тлі зубчастого, покритого снігом хребта вниз, назустріч різноколірному розсипові вогнів далекого селища.

Юрій поглянув на матові контрольні екрани. Вони мовчали. Вічка сигнальних ламп не світилися. Стрілки приладів завмерли на нульових позначках. Відтоді, як був утрачений зв’язок з останньою експериментальною ракетою, гігантська обсерваторія завмерла в напруженому очікуванні.

Величезні радіотелескопи, встановлені на найвищій вершині Зеравшанського хребта — крижаній піраміді Чимтарзі, вдень і вночі націлені в безкраю далеч космосу — туди, де зникли ракети. Вся приймальна апаратура налаштована так, щоб ловити і розшифровувати лише сигнали фотонних ракет. Складна система фільтрів затримує будь-які сторонні випромінювання, починаючи від земних радіопередач і закінчуючи потоками частинок, які безперервно шле космос. Тому мовчать екрани і не ворушаться стрілки. Від зниклих ракет немає вістей.

Звісно, якби там були люди, вони могли б щось зробити. Але там — автомати. Досконалі автомати, які будь-коли створювалися земними кібернетиками. Автомати виконують задану програму. А кожна програма передбачає скінченне число операцій. Перед непередбаченою випадковістю автомати безсилі…

Юрій накинув легку хутряну куртку і через вузькі двері вийшов на круглу терасу, що оперізувала прозорий купол Головного пульта. Нічне повітря високогір’я було нерухоме й дошкульно холодне. Іскристий розсип зірок здавався дивовижно близьким. Юрій відшукав очима великий хрест Лебедя. Туди, до планет блакитної зірки 61 Лебедя, двадцять п’ять років тому відлетіла Друга зоряна експедиція. Астронавти стартували з Землі в рік народження Юрія. Кораблі Другої зоряної були розраховані на звичайне ядерне пальне, яким користуються ракети в межах Сонячної системи. І самі міжзоряні кораблі мало відрізнялися від міжпланетних. Вони були лише значно більших розмірів і забезпечували максимум зручностей поколінням людей, яким належало змінитися під час польоту. Лише правнуки астронавтів Другої зоряної повернуться на Землю. Зв’язок із кораблями експедиції давно втрачений, але це нікого не турбує. Так і мало статися. Двадцять п’ять років тому радіоапаратура ще не була така досконала, як тепер…

За останню чверть століття створені нові ракети. На них уже можна здійснити подорож до найближчих зоряних світів одному поколінню людей. І, ймовірно, Третя зоряна експедиція, відправка якої запланована через десять років, повернеться на Землю раніше від Другої.

«Роки, роки, — думає Юрій. — Навіть і тепер на це потрібен цілий вік людський. Звісно, Таджибаєв має рацію… Шлях у Великий космос має бути іншим… Завдання вирішать не міжпланетні «тихоходи», а фотонні кораблі, що пожирають простір на субсвітлових і світлових швидкостях. Лише вони збережуть людині безцінний час і відкриють шляхи в галактичну далечінь… Час! Він продовжує залишатися загадковим, як у давнину… Загадковим і наразі всесильним…

Якби експеримент із фотонними ракетами вдався!.. Невже швидкість світла — непереборний бар’єр, як вважає академік Кранц, і далі нічого немає?.. Таджибаєв не міг помилитися!.. Адже абсолютних меж у природі не існує… Вони суперечать самій суті нескінченного розвитку… Значить… Значить, швидкість світла — лише один з багатьох порогів. Рано чи пізно людство має переступити його… Двісті років тому у людей був клопіт навіть із подоланням звукового бар’єру швидкості…

Що ж усе-таки вирішила Рада?.. А якщо цього разу Кранц узяв гору?.. Він, певна річ, великий учений і велика людина — Артур Кранц. Перша і Друга зоряні — його дітища. Їм він присвятив усього себе, віддав усю енергію, весь свій величезний талант дослідника і конструктора космічних кораблів. Віддав, знаючи, що йому не судилося дізнатися про результати. Він дуже старий і хворий і, як усі люди похилого віку, трохи консервативний. Раніше він не вірив у успіх дослідів Таджибаєва, але й не виступав проти них. А зараз став запеклим супротивником. Він побоюється, що продовження експериментів із фотонними ракетами затримає відрядження Третьої зоряної. Він уже заперечував проти старту їх останньої ракети, але тоді Таджибаєву вдалося переконати Раду…»

Три роки Юрій працює в цих горах разом із Таджибаєвим. Невже час витрачено намарно? Перша ракета мала повернутися два роки тому. Вона не повернулася. Послали другу. Вона також зникла безслідно. І тепер третя… Можливо, річ у відносності часу? Можливо, Альберт Ейнштейн[136] усе-таки мав рацію?.. У двадцятому столітті його теорія панувала у фізиці… Але потім, коли вдалося зрозуміти фізичну суть гравітаційного поля, багато що в уявленнях Ейнштейна було переглянуто. Міжпланетні польоти також не підтвердили залежності часу від швидкості руху. Проте вона може існувати для субсвітлових швидкостей… Тоді стала б зрозумілою втрата зв’язку з ракетами… Несумірність часу! Для Землі фотонні ракети вже мчать крізь космічний простір майбутнього. Знаходячись на Землі, врахувати несумірність часу неможливо. Людина мусить сама здійснити подорож на такій ракеті. Коли вона повернеться, стане відомою поправка на час. Але рік подорожі на фотонній ракеті може виявитися рівним і двом земним рокам і тисячі років.

«А це означає… Це означає, що наші ракети можуть повернутися значно пізніше, ніж ми їх очікуємо, — думає Юрій, — наприклад, коли нікого з нас уже не буде в живих… І якщо летіти на такій ракеті…»

Юрій дивиться вниз на блискучі петлі автомагістралі. Вони порожні. Професор затримався внизу в селищі. Далебі, це добре. Якби їх спіткала невдача, Таджибаєв приїхав би просто в обсерваторію.

Повними грудьми Юрій вдихає морозяне повітря і посміхається. Кидає погляд на годинник. Скоро одинадцята… Значить, у Москві восьма. О восьмій вечора за московським часом він щодня розмовляє по відеофону з Лю.

Лю — дочка Таджибаєва. Власне, її звуть Леона, але для Юрія вона просто Лю, його найближчий друг і товариш. Вони кохають одне одного. Раніше їх називали б «чоловіком» і «дружиною». Раніше було багато непотрібних слів і дивних умовностей…

Через рік Лю закінчить Академію кібернетики. Тоді вони зможуть довго жити і працювати разом. Лю мріє розшифрувати за допомогою електронних машин таємничу писемність атлантів — найдавнішого з культурних народів Землі. А можливо, якщо досліди Таджибаєва закінчаться успішно, Юрій та Лю стануть учасниками «Першої зоряної F» — першої експедиції землян на фотонному космічному кораблі. Вони стануть піонерами Великого космосу — першими дослідниками планет далеких сонць. І, хтозна, чи не там, на одній з невідомих планет, Лю зможе розгадати велику загадку атлантів, таємничих прибульців з космосу, що багато тисячоліть тому оселилися на Землі й передали землянам частинку своїх знань…

Юрій повертається в башту Головного пульта управління. Матові екрани мовчать, стрілки не змінили свого положення. Стрічки самописних приладів нерухомі. Він збігає гвинтовими сходами на декілька поверхів униз. Відчиняє двері до своєї лабораторії. Сідає перед екраном відеофону. Зараз цей екран також мовчить, та варто натиснути кнопку… Юрій натискає кнопку, й екран оживає. Стрімко змінюють один одного десятки кольорових кадрів, чути обривки фраз, сміх, музику. Обережно крутячи рукоятки налаштування, Юрій відшукує ту єдину хвилю, яка пов’яже його з Леоною… Ось…

На екрані виникає знайома кімнатка. Тут, на двадцять шостому поверсі величезного будинку в південно-західному районі старої Москви, живе Лю. Видно спинку низького крісла, частину кремової стіни, вікно. За вікном білі корпуси Академії кібернетики. Промені призахідного сонця відбиваються у блискучих півсферах башт.

«Однак де ж Лю? В кімнаті її немає. Дивно, що вона спізнюється. Вона точна й акуратна, як кожен кібернетик».

Минає три, п’ять, десять хвилин. Юрій продовжує сидіти перед німим екраном. Яскравий прямокутник вікна в кімнаті Лю поступово темніє. У Москві заходить сонце…

Що завадило їй прийти? Юрій трохи стривожений. Може, не чекати, а викликати ще раз уночі? Він певен, що так буде розважливіше, і проте не відходить від відеофону… І раптом на екрані щось змінюється. Юрій ще не бачить Лю, але вже знає, що вона з’явилася в кімнаті.

На якусь мить зображення блякне, але Юрій не дає йому зникнути. Ось воно знову стає різким. Лю дивиться з екрану. Руде пухнасте волосся, темні брови, ледь зизуваті блискучі очі. У глибині зіниць причаїлася збентежена посмішка. Губи розтулені. Леона чимось схвильована, а може, просто поспішала…

Якийсь час вони мовчки дивляться одне на одного. Юрій мружиться — там, у Москві, промені призахідного сонця впали на екран.

Лю перша порушує мовчанку:

— Даруй, що запізнилася… Але я не винна. Це Кранц… Зате я тепер знаю, коли приїду… Рівно за два тижні. П’ятого червня увечері зустрічай мене в Захматабаді. Ти задоволений?

Він заперечно трясе головою:

— Ні, це довго! Я приїду за тобою до Москви.

— Батько дозволить?

— Він уже обіцяв.

— А потім?

— Завтра все стане ясно. Можливо, звільнюся на місяць-півтора і поїдемо подорожувати. Кудись до Полінезії…

— Ой, постарайся звільнитися, Юро. Річ у тім, що я… — Вона опустила очі. — Я не стажуватимуся у вашій обсерваторії. В усякому разі цього найближчого року. Академік Кранц запропонував мені пройти практику в кібернетичній лабораторії його інституту в Алма-Аті.

— Кранц?

— Я просто не сподівалася. І, певна річ, не могла відмовитися. Декан сказав, що це велика честь для дипломантки академії… На початку серпня я вже маю почати роботу в Алма-Аті.

— Коли ти бачила Кранца?

— Щойно. Тому й запізнилася. Дві години тому Кранц повернувся з Ташкента.

— Розумію. Більше він нічого не казав?

— Ні, а що?

— Так…

— Ти засмучений?

— Не знаю. Це дуже несподівано.

— Але ти розумієш, що відмовлятися було безглуздо.

— Звісно… Втім, не розумію, чому Кранц зацікавився твоїми атлантами.

— І я ще не розумію. Але в його алма-атинській лабораторії найдосконаліші електронні машини. Це якраз те, що мені треба. Ну, не супся, Юро. Ми будемо майже поряд. З Алма-Ати до вас півгодини льоту…

— Так-так… Якщо хребет не закритий хмарами…

Почувся легкий тріск. На сусідньому малому екрані з’явилося обличчя професора Таджибаєва.

— Даруй, Лю! Повернувся твій батько і викликає до пульта управління. Я чергую сьогодні.

— Тоді поспішай. Але ти ще не сказав: у вас нічого нового?

Він відвів очі убік:

— Далебі, нічого.

— Ти кажеш так, немов не дуже упевнений.

— Ні-ні! Поки нічого.

— А ваші екрани?

— Мовчать як і раніше. На добраніч, маленька Лю! І нехай час прискорить свій біг.

— Нехай час прискорить свій біг. На два тижні… А відтак нехай уповільнить, Юро…

* * *

Таджибаєв допитливо дивиться на свого помічника.

— Нічого нового, професоре. Екрани мовчать.

— Зв’яжися з нашим космодромом у Центральних Каракумах, голубе. Дізнайся, в якому стані монтаж четвертої фотонної.

— Я розмовляв з ними увечері. Післязавтра почнуть монтаж головного прискорювача.

— Хай не починають.

— Не починати?! Значить…

— Нічого не значить. Корпус необхідно піддати ще раз термічній обробці. Десятиразовій… З максимально досяжною температурою й тиском.

— Терраніт може не витримати, професоре.

— Якщо не витримає, найближчими роками старту не буде. А якщо витримає, — в четвертій фотонній полетять люди.

— Коли?

— Рівно через рік.

— Навіть якщо жодна з раніше відправлених фотонних ракет ще не повернеться?

— Навіть і в цьому випадку, голубе!

— Значить, перемога?

— Рада дала згоду на… останню спробу. Якщо вона виявиться вдалою, Третя зоряна, ймовірно, буде відправлена на фотонних ракетах. Якщо невдалою, — досліди з фотонними ракетами доведеться припинити, — принаймні, до відправлення Третьої зоряної…

— Невже на Землі так кепсько з енергією?

— Найближчими роками сподіватися збільшення енергетичних асигнувань на міжзоряні польоти не випадає. Ми існували за рахунок енергії, що відпускалася Кранцові. З наближенням терміну відльоту Третьої зоряної це джерело для нас закриють. Значить, треба або форсувати роботи й довести, що епоха ракет, які приводяться в рух найшвидшими частинками Всесвіту, — фотонами, вже настала, або визнати поразку і відступити — тимчасово відступити, відкривши дорогу вдосконаленим зорельотам старої конструкції. При такому розмаху робіт надлишків енергії на Землі в найближчі десятиліття не буде. «Проблема номер один» — зараз поліпшення клімату планети… Вона поглинає дві третини всієї енергії земних станцій. А найближчими роками почнуться величезні роботи зі знищення льодів Антарктиди…

До речі, я сьогодні дізнався, що і наш експериментальний космодром у Каракумах доживає свій вік. За планом Великих Перетворень вирішено перетворити Каракуми на внутрішнє море. Уявляєш, голубе, через п’ять-шість років усі роботи там мають бути припинені, люди переселені — і почнеться підготовка до всезагального занурення Каракумської плити. Геофізики розраховують опустити її майже на кілометр. Хочуть ущільнити підкорову[137] речовину мантії[138]. Тоді в Каракумах виникне внутрішнє море з глибинами шістсот-вісімсот метрів. Це Каракумське море, разом з цілою системою подібних внутрішніх морів, має змінити клімат Центральної Азії.

Ось так, мій хлопчику. Насамперед треба зробити затишною рідну планету. «Проблема номер два» — міжпланетні сполучення, освоєння планет нашої Сонячної системи. Звичайно, дуже важлива річ!.. А наші фотонні ракети — частина, лише частина «проблеми номер три»: розвідки міжзоряних трас. Так стоїть справа з енергетикою нашої епохи. Непогано стоїть, але й не так добре, як нам з тобою хотілося б…

* * *

У курортному селищі на атолі Таенга радіо і відеофони вмикалися один раз на добу вечорами і лише на півгодини. Уемі — головний лікар курорту — полінезієць за походженням — хотів створити у відпочивальників ілюзію відчуженості від стрімкого бігу життя на шести континентах Землі. Він був переконаний, що для повноцінного відпочинку необхідні й достатні лише тінь пальмового гаю, кораловий пісок пляжу і блакитні води внутрішньої лагуни[139] атола[140].

На Таенга все було організовано так, щоб життя здавалося простим і примітивним, як сторіччя тому. Маленькі будиночки з мікрокліматизаторами і душовими кабінами нагадували очеретяні хатини, криті пальмовим листям. Щоправда, і очерет, і пальмове листя, і яскраві плетені рогожі на підлозі імітувалися поєднаннями різноколірних пластмас… Вишукані страви, з точно підрахованою кількістю калорій, що виготовлялися виблискуючими автоматами в підземній електронній кухні, подавалися до столу на тарілках, схожих на пласкі перламутрові скойки.

Світлові реклами наполегливо рекомендували мешканцям курортного селища не носити нічого, окрім купальників таенга — найпростішого, найелегантнішого і найгігієнічнішого одягу, винайденого аборигенами Полінезії ще в епоху людожерства. Біля кав’ярень, барів, спортивних і танцювальних майданчиків висіли строгі попередження: «Вхід дозволено лише в купальниках таенга». Єдиним видом транспорту, дозволеним на острові, були старовинні велосипеди без моторів і легкі пластмасові яхти, корпуси яких нагадували полінезійські піроги[141]. Навіть до сусіднього острова, де знаходився ракетодром, відпочивальників відвозили на повільних білих електроходах, у інших місцях давним-давно відправлених до музеїв.

Щоправда, місцеві жартівники стверджували, що в підземному ангарі Таенга зберігається стрімкий атомохід на підводних крилах, що покриває відстань до сусіднього острова за годину з гаком. Але цьому мало хто вірив…

З давніх давен відомо, що навіть цілком поважні люди, потрапляючи на курорт, часом перетворюються на безсоромних базік. Одні жартують з кожного приводу, другі лають усе навколо, треті з усього знущаються… А потім усі вимагають книгу відгуків і списують цілі сторінки на згадку про своє перебування.

Механік з Марса, чоловік солідний і визначний учений, залишив у книзі відгуків на Таенга запис у віршах. Старовинним ямбом[142] він оголошував, що з радістю повертається на Марс і без щонайменшого жалю покидає «райський острів Таенга», де навіть повітря і білий пісок лагуни — несправжні…

Юрій та Леона гортали книгу відгуків, чекаючи вечірньої радіопередачі.

— Зізнаюся, у мене відпала охота писати щось сюди, — сказав Юрій. — Ця книга також якась «несправжня», як і весь курорт. Колись давно існувало поняття «бюрократія». Форма його з роками змінювалася, але суть залишалася одна і та сама. Вона полягала в доведенні всього до абсурду… Тут на Таенга до абсурду доведене прагнення змусити людину відпочивати. Я розумію цього товариша з Марса. Його довели до того, що він заговорив віршами. Я також скоро почну писати вірші про тарілочки-скойки, про квіти з нейтральними запахами. Бідні квіти! Їх запахи стерильні. З них штучно вилучено все, що може подіяти на людину збуджуюче або, навпаки, навіяти смуток. Я втомився чекати півгодинної радіопередачі, як нагороди за хорошу поведінку, втомився від усевидющих електронних очей з їх вкрадливими порадами: «чи не час вам вийти з води», «чи не час вам піти в тінь», «чи не слід вам полежати на сонці»…

— Це все робиться з найкращими намірами, Юро, — посміхнулася Леона.

— Ось це найстрашніше, люба! І ти поглянь, що написав наш спільний друг доктор Уемі у відповідь на скаргу марсіанина. «Вірші хороші, але: 1) на Таенга риф, пляжі, океан, пальми, повітря і сонячне світло є абсолютно натуральними; 2) штучна кліматизація на пляжах не застосовується; 3) метелики, цикади і птахи, в основному, натуральні (більшість видів завезена з Австралії). Авторові віршів рекомендувати заспокійливі ванни та електронну кліматизацію палати, що виключала б появу снів». Ач як! Усе-таки добре, що ми післязавтра їдемо. А може, він і нас позбавив снів, Лю…

— Ні. Вчора я бачила уві сні тебе… Але, далебі, ми все-таки даремно вибрали цей ультрасучасний курорт. Ти не звик так відпочивати…

— А ти, Лю?

— Я не шкодую про ці три тижні. Тут немає радіо й газет і надто багато синтетиків, та зате тут щоранку нас зустрічав простір океану, і ласкаве сонце, і легкі хмари. І, засинаючи, ми слухали дзвін цикад…

— Австралійських!

— Земних, Юро. Наших земних цикад, а не якихось чудовиськ марсіанської пустелі.

— Тобі подобається тут?

— Не знаю… Але я так люблю океан… Мабуть, океани — найпрекрасніше, що є на Землі. Дивно, правда? Мої предки були кочовиками пустель, а я найбільше люблю океан.

— У тебе від твоїх предків залишилися лише очі.

— І погляд на природу, Юро… Досвід і історія всіх минулих поколінь живуть десь глибоко усередині нас. Тому ми всі такі різні. І це добре, еге ж?

— Певна річ… Не розумію, проте, чому мовчить відеофон.

— Ти вже весь там, на вашому космодромі в Каракумах, — з легким докором сказала Леона, — або в Чимтаргинській обсерваторії. Я не повинна була так надовго відривати тебе від твоєї роботи. Тобі вже нудно зі мною…

— Прийом з числа заборонених. Хіба ми не обіцяли одне одному…

— Звісно… Даруй! Це так… Голос минулих поколінь… Я розумію, тобі важко тепер висидіти тут після того, як повідомили, що терранітовий корпус вашої ракети витримав випробування. Питання про старт має вирішитися з дня на день… І можливо, якраз сьогодні…

Спалахнув екран відеофону. З’явилося знайоме обличчя диктора. Юрій поспішно присунув крісло ближче до екрану.

У радіопередачі Центральної тихоокеанської станції, що обслуговувала величезний курортний район екваторіальної області Тихого океану, включалися лише вісті особливої важливості. Надзвичайне повідомлення Вищої Ради Народів було передане після короткого звіту про хід будівництва Великого термоядерного кільця Антарктиди — найбільшої силової установки Землі, яка будь-коли зводилася інженерами і призначалася для знищення крижаного панцира Південного континенту.

«Успішні випробування терраніту, — урочисто читав диктор, — дозволили внести зміни у плани досліджень Великого космосу. Влітку наступного року вперше в історії космічної навігації з Землі буде відправлена фотонна ракета з людьми. Вища Рада Народів ухвалила…»

— Ну ось і все, — сказав Юрій. — Ось, вирішили…

Він глибоко зітхнув і, дочекавшись кінця передачі, тихо додав:

— Все-таки дещо змінилося у світі за час нашого перебування тут… У офіційних повідомленнях тема зоряних перельотів перекочувала з третього на друге місце. Робота твого батька, Лю, стає проблемою номер два…

Леона, напівлежачи у плетеній гойдалці, мовчки дивилася на темніючий океан. Її покрите засмагою тіло здавалося бронзовим у променях призахідного сонця.

— А тебе можуть запросити для участі в експедиції? — раптом запитала вона, і її голос здався Юрієві дивно зміненим і далеким.

Він відповів не відразу. Стежив за польотом великого яскравого мотиля. Мотиль наблизився і почав описувати стрімкі кола навколо іонного світильника, що спалахнув під очеретяним навісом.

— Кандидатів буде дуже багато, — сказав нарешті Юрій. — І, зрозуміло, строгий відбір… У кожного, хто захотів би, шанси потрапити в експедицію невеликі.

— А скільки людей може полетіти у вашій ракеті?

— Летіти могло б багато. Але в перший політ навряд чи пошлють більше трьох-чотирьох. Обов’язки решти астронавтів виконуватимуть автомати.

— Ти краще від інших знаєш нову систему ракет. І в тебе є свідоцтво пілота-космонавта. — Вона зробила довгу паузу. — У тебе багато переваг перед іншими, Юро…

Він мовчав.

— А ти хотів би летіти?

— Разом з тобою — так.

Вона засміялася.

— Триста років тому це, здається, називалося галантністю. Смішне слово, еге ж? У ньому є щось штучне, як у цьому курорті… Ні, серйозно, ти хотів би летіти?

— Разом з тобою — так, — повторив він і закусив губи.

Вона здивовано подивилася на нього:

— Але мене не візьмуть… Навіть у разі твоєї настійної рекомендації. І потім, скажи, ти справді вважаєш політ на фотонній ракеті настільки безпечним, що… — Вона не докінчила.

— Безпека — поняття відносне, Лю, — він старанно підбирав слова. — Перший політ завжди залишається… першим польотом… Усього передбачити не можна… Але я гадаю… мені здається… для нас із тобою було б безпечніше… ні — не те слово, було б… краще, розумієш, краще летіти разом, аніж одному летіти, а другому залишитися…

— Не розумію, — сказала вона, заглядаючи йому в очі. — Ти вважаєш, що ваші три ракети, з якими втрачено зв’язок, вони… повернуться?

— Я гадаю, що вони повернуться, — твердо сказав він.

— Тато також так гадає… Але тоді поясни, чому вони не повернулися у призначений термін? Космічна навігація не допускає запізнень. Значить, розрахунки були неточні, а в такому разі…

— Розрахунки були точні. Проте в них не врахована можлива «невідповідність часу». Ми ще твердо не знаємо, чи існує вона і як урахувати її… Багато що з’ясується після повернення однієї з фотонних ракет… Звісно, якщо «невідповідність часу» впливає на курс, ракета може загубитися в космосі. Автомати в цьому випадку виявляться безсилими: введення поправки на час не передбачене їх програмою… Але якщо в ракеті знаходитиметься людина, вона зможе, навіть не знаючи величини «невідповідності часу», ввести необхідні виправлення в курс і рано чи пізно знайде шлях до Землі. Ось чому в четвертій фотонній повинні летіти люди…

— А ця «невідповідність часу» може бути великою?

— Не знаю… Ніхто цього не знає… Втім, якщо вона існує, то, ймовірно, залежить від швидкості ракети.

— Вона має практичне значення?

— Якби не мала, ймовірно, наші ракети вже повернулися б.

— Шкода. Усе це гіпотези… Але ти не відповів на моє питання про участь у експедиції — лише твою участь, Юро.

Він вагався:

— Ти поставила важке питання, люба… Звісно, я хотів би летіти. Але… Якби ти попросила залишитися, — можливо, я б не наполягав на польоті.

Вона допитливо глянула на нього і трохи відсунулася.

— Але другої такої нагоди не випаде. Вірніше, другий політ буде звичайним польотом по второваному шляху… Ти міг би відмовитися від єдиного шансу?.. Від участі у великому звершенні… Заради мене?

— Тебе це дивує?

Вона розсміялася:

— Ні-ні, я надто добре знаю тебе. Інакше могла б повірити… Значить, у тебе справді немає шансів. Тому так легко з двох можливих ти вибираєш мене, хитруне…

Він скрушно похитав головою:

— Ти спритно викрила мене. Але скажи, а ти хотіла б летіти?

— Ні… І знаєш чому? Тому, що мене все одно не візьмуть.

— Це слушно… У складі першого екіпажу будуть лише чоловіки. Але якби, якби ти могла летіти?..

— Не знаю, не думала про це, — вона замовкла, відвернулася. — Не знаю… На Землі так багато прекрасного і стільки треба зробити… Не кожному дано прокладати шляхи… у невідоме. А я так люблю нашу любу Землю. Всю її… Цей океан і наші сніжні гори, дні і ночі й світанки над морем. І цих цикад, ти чуєш?.. А там, — вона здригнулася, — морок, і холод, і порожнеча. Вічна порожнеча й тиша. Мені здається, я не могла б жити без синього неба над головою… Розумієш, це важко висловити. Напевно, я вже надто земна, — вона посміхнулася і збентежено опустила очі.

— Політ на фотонному кораблі не означає розлуки з Землею назавжди, — тихо сказав Юрій. — Швидкість цього корабля дасть можливість дослідникам Великого космосу знову повернутися на Землю. А учасники Першої зоряної, пригадай, адже вони принесли себе в жертву. Відлітаючи, знали, що не побачать Землі…

— Я не могла б так, Юро… Мені страшно подумати про розлуку з Землею навіть на декілька років. Я схиляюся перед працівниками позаземних станцій… І зовсім не тому, що їх життя повне небезпек, яких уже немає на Землі. Вони знайшли в собі сили розлучитися з Землею надовго. Здається, це найвищий героїзм… А я на таке, здається, не здатна.

— Колись я запитав тебе, Лю, чому ти вибрала писемність атлантів. Тоді ти відповіла жартом. Річ, звісно, не в тому, що вони були прибульцями з космосу. Проблема атлантів і твоя любов до Землі — як це сумістити?

Вона протестуюче замахала руками:

— Я не жартувала, Юро. Мене справді найбільше цікавить, чому вони вибрали саме Землю. Либонь, вони відвідали безліч світів, а вибрали Землю… Чому? Якщо вдасться прочитати перші тексти, можливо, ми зрозуміємо…

— Колись ти обов’язково прочитаєш їх.

— Не знаю. Це дуже важко. Адже це символи неземної мови. Навіть у епоху пізньої Атлантиди[143], про яку писав Платон[144], їх, імовірно, вже ніхто не розумів. Але я старатимуся, дуже старатимуся, Юро. І можливо, допомога академіка Кранца…

— А я часто думаю, чому ж усе-таки він — старий зорельотчик Землі — зацікавився твоїми атлантами?

— Мабуть, він просто хоче випробувати досконалість своїх нових електронних машин. Проблемою ранньої писемності атлантів уже декілька років майже не займаються. Кібернетика виявилася безсилою. Кранц сконструював нові, досконаліші пристрої для розрахунків міжзоряних трас. Зараз він перевіряє їх на вирішенні всіляких каверзних завдань. Мої атланти для нього — одне з таких завдань, не більше…

— А може, він хоче дізнатися, на яких кораблях прилетіли на Землю предки атлантів. Якщо вони прибульці з планет іншого сонця, у них, найпевніше, були фотонні кораблі.

— Але, Юро! Адже Кранц… не дуже вірить в успіх дослідів батька. Він вважає фотонні ракети надто дорогими і… не надто надійними.

— На жаль, не він один. І багато ще… Мені іноді здається, що й ти також.

— Я дуже мало знаю, щоб судити…

— Наразі ми всі мало знаємо. Але існує ще внутрішня переконаність. У тобі її немає. Що ж, можливо, ти матимеш рацію. Майбутнє покаже.

Вона запротестувала:

— Ні, ні, я не хочу цього… І я, звісно, не маю рації, Юро. Я — маленька слабка істота, негідна свого великого батька і такого друга, як ти. У мені немає ані твердості, ані внутрішньої переконаності. І я зневажаю себе за це. І, певно, тому вимагаю від інших так багато… Я не знаю, хто має рацію — Кранц чи мій батько. Я навіть не певна, чи потрібні зараз зоряні експедиції взагалі. Але, мені здається, я втратила б пошану до людини, яка могла взяти участь у зоряній експедиції й сама відмовилася б… Дивно, еге ж?

Юрій встав, щоб звільнити мотиля, який зачепився за запобіжну сітку світильника.

— Ну лети, лети, — тихо сказав він. — Тут тобі загрожує загибель…

Мотиль вислизнув з рук і зник у темряві.

— Він усе одно повернеться, — шепнула Леона.

— Тепер не повернеться, — заперечив Юрій і вимкнув світильник.

Насувалася чорнота тропічної ночі. Світ зник. Залишилися лише зірки і мірний шум океану. І їх двоє на березі… Він обняв її, і вони пішли до своєї хатини. Вони йшли і мовчали. Він знав, що вона думає про Землю і зоряні експедиції… А ще він знав, що у них залишився лише рік… один рік…

* * *

Екрани продовжували мовчати. Тепер Юрій рідко чергував біля головного пульта радіообсерваторії. Більшу частину часу він разом з професором Таджибаєвим проводив у Каракумах на ракетодромі, де сотні інженерів готували до старту фотонну ракету.

Леона працювала у Кранца. Проте щотижня вона прилітала або на радіообсерваторію, що прихистилася біля підніжжя Чимтарги, або в пустелю на ракетодром. Іноді вона проводила з Юрієм два-три дні, відтак знову поверталася до своїх електронних машин в алма-атинському інституті, який очолював академік Кранц. Про участь у експедиції на фотонній ракеті Леона і Юрій більше не розмовляли…

На початку весни монтаж силових агрегатів ракети був закінчений. Залишалося обладнання кабін космонавтів, вантаження приладів і спорядження.

Тепер Юрій і Таджибаєв могли повернутися на радіообсерваторію. Належало провести зондування трас відправлених фотонних ракет. Дозвіл Вищої Ради був отриманий давно, але Таджибаєв відкладав зондування, все ще розраховуючи на повернення однієї з ракет.

— Якщо хоч одна з них знаходиться поблизу орбіти Плутона, тобто вже провела основне гальмування, ми її обов’язково виявимо, голубе, — говорив Таджибаєв Юрієві, коли вони крокували по бетонній доріжці до стратоплана. — А якщо в межах Сонячної системи наших ракет ще немає, вони все одно вже не досягнуть Землі перед стартом четвертої фотонної.

— Ви припускаєте, що якась ракета повертається і навіть увійшла в межі Сонячної системи? — здивовано запитав Юрій. — Чому ж тоді мовчать екрани?

— Екрани, екрани, — пробурмотів Таджибаєв. — Якби ми знали, яку роль у всьому цьому відіграє парадокс часу. Я пробував різні варіанти розрахунків… За одним з них виходить, що при значній невідповідності часу ракета досягне Сонячної системи раніше, ніж випромінювані нею сигнали. Це схоже на абсурд, голубе, але якщо розглядати час як енергію… Такі ідеї розвиває тепер Кранц… Втім, не гадатимемо і почекаємо результатів зондування.

— Вирішено, що воно відбудеться післязавтра?

— Так. Усі найбільші радіостанції Землі вже отримали необхідні вказівки. Спільний потік радіовипромінювання буде сконцентрований Центральною станцією Місяця і звідти спрямований у космос. Протягом доби земні радіостанції чотири рази перервуть свої передачі на 30 хвилин, щоб долучитися до зондування. Сигнал увімкнення передаватиметься з нашої обсерваторії. А потім чекатимемо відбитих хвиль. Вони можуть надійти протягом тижня. І якщо потрібні нам відображення не надійдуть…

Таджибаєв зробив паузу.

— Доведеться летіти так, — закінчив Юрій.

— Ти маєш рацію, мій хлопчику. Доведеться летіти… не знаючи, що трапилося з нашими трьома ракетами…

Вони вже підійшли до стратоплана, коли зі сріблястого ангару вибіг інженер-радист і, розмахуючи руками, побіг у напрямку до них.

— Щось трапилося, — відзначив Юрій.

— Затримайте відліт! — крикнув на бігу інженер. — Вас, професоре, викликають до відеофону. З вами хоче говорити президент Усесвітньої академії наук.

Таджибаєв попрямував до ангара. Юрій сів на нагрітий сонцем бетон злітної доріжки і став чекати.

Професор повернувся через декілька хвилин. Його рухи були спокійні, навіть дещо сповільнені, але саме з цієї повільності Юрій зрозумів, що Таджибаєв схвильований і засмучений.

— Мені доведеться зараз же летіти до Москви і потім, ймовірно, в Рузвельт, — сказав він Юрієві. — Якщо не повернуся до вечора завтрашнього дня, радіозондування належить провести тобі. Відмінити його вже не можна. Докладна інструкція, сигнали і все решта у мене на столі в обсерваторії. Тут є реактивний літак, бери й лети в Захматабад. Звідти дістанешся до обсерваторії машиною.

— Щось трапилося? — запитав Юрій.

— Нічого особливого, але президент повідомив, що Рада академії заперечує проти моєї участі в експедиції. Полетить молодь. Завтра в Рузвельті таємним голосуванням будуть вибрані учасники експедиції з числа тих, хто успішно пройшов усі конкурси. Я маю бути присутнім на виборах.

— Розумію, — сказав Юрій і тихо додав: — Я зроблю все, що необхідно.

— Не сумніваюся, але будь уважний. Радіозондування таких масштабів — надзвичайно відповідальна і дуже вартісна операція. Та ти знаєш… І ще одне, Юро… Ти не змінив… свого рішення?

— Ні.

— Якщо я повинен буду залишитися, твої шанси зростають. Ти — мій найближчий помічник. Я наполягатиму на твоїй участі в експедиції. Гадаю, що Рада візьме до уваги моє прохання.

— Дякую, ата[145].

— Подяка цілком зайва. Я чиню так не задля тебе, а для успіху справи… І, відверто кажучи, як людина я б волів, щоб ти залишився… Зі мною і з Лю… Ти ще не говорив їй?

— Ні.

— Треба було сказати.

— Навіщо? Поки все не вирішилося… Якщо вирішиться, вона зрозуміє…

— Звісно, але від цього їй не буде легше. Це не звичайна розлука на місяць, на рік. Ми не знаємо, що таке час. При сучасному рівні уявлень про нього не можна гарантувати вашого повернення на Землю… за життя нинішнього покоління. А може бути й гірше… Ви повернетеся молодими, а на Землі за час вашої відсутності мине шістдесят-сімдесят років і твоя Лю стане старою. Та ти знаєш про все це.

— Знаю! Але не вірю.

— І я не хотів би вірити, мій хлопчику. Сподіваюся, ми ще зустрінемося.

— Ви кажете так, наче питання про мою участь уже вирішене.

— Ймовірно, так і буде, якщо ти не зміниш свого рішення.

— Не зміню.

— Якши[146], голубе. Пам’ятай про зондування!

Професор піднявся в кабіну стратоплана. Металеві двері безшумно засунулися. Через хвилину срібляста стріла, ковзнувши по бетонній смузі, круто злетіла в небо і зникла у фіолетово-синій імлі.

Юрій поволі попрямував у бік ангару. Отже, його мрія близька до здійснення. Дивно, зараз він не відчував радості від цієї думки.

* * *

— Всім радіостанціям Землі й Місяця припинити передачі. Долучення до зондування через п’ять хвилин. Налаштовуйте антени на Місяць-головну. Збільшити потужності до краю!

З пульта управління Чимтаргинської радіообсерваторії Юрій учетверте передає сигнал радіостанціям планети. Це останній етап великого зондування космосу.

«Чи вдасться воно? — думає Юрій, дивлячись, як відхиляються стрілки приладів. — На зондування такого масштабу зважуються рідко. Востаннє воно проводилося після відльоту Другої зоряної і дало чудові результати. Положення кораблів експедиції було точно встановлене, хоча вони вже давно знаходилися поза радіусом дії звичайного радіозв’язку. Але зараз мова йде про фотонні ракети, що летять в умовах якогось свого часу, який, можливо, відрізняється від часу Землі. Вони летять десь у неймовірній далечі майже зі швидкістю світла, як і радіохвилі».

Юрій дивиться на вічко електронного лічильника часу. Ось воно спалахнуло зеленим світлом, оранжевим, червоним. Радіозондування почалося. На півгодини згасли телевізори й відеофони на континентах Землі, перестали працювати радіомаяки ракетодромів і космодромів, вимкнули свої передавачі й лягли у дрейф на колових орбітах космічні кораблі, що поспішали до Землі, затримано старти стратопланів і внутріконтинентальних ракетних літаків, вимкнено потужні радіобури, за допомогою яких геофізики досліджують стан земних надр. Уся планета немов затамувала подих, поки її передавальні радіостанції шлють сигнал у космічну далечінь.

Вже тричі об’єднана потужність усіх земних станцій посилала потік спрямованого радіовипромінювання в космос. Могутні імпульси радіовипромінювання мчать тепер зі швидкістю триста тисяч кілометрів у секунду в напрямі зірки 70 Змієносця назустріч фотонним ракетам. Чи зустрінуть вони земні кораблі в нескінченних просторах космосу? І, відбившись від них, чи повернуться до Землі, щоб оживити екрани, які досі мовчать? Чи ніщо не зустрінеться на шляху радіохвиль, і через десятки років радіосигнали Землі досягнуть планетної системи Змієносця? Втім, для величезної відстані, що відокремлює Землю від планет 70 Змієносця, потік радіовипромінювання надто слабкий. Він затухне десь на середині шляху. Радіозв’язок, на який учені покладали стільки надій у кінці двадцятого і на початку двадцять першого століть, ще не склав іспиту у Великому космосі. Він забезпечує контакти центрів цивілізації в межах однієї планетної системи, але безсилий на міжзоряних трасах.

Космос населений — земляни давно знали це, але встановити зв’язки з жителями інших світів не могли. Залишалася надія на зоряні експедиції і особливо на фотонні ракетні зорельоти.

Юрій переводить погляд на приймальні екрани. Матові прямокутники мовчать. За скляним куполом Головного пульта управління поволі кружляють сніжинки. Вони зникають, не встигнувши доторкнутися до прозорої поверхні. Сніг не може покрити купол. Звідси завжди має бути видно величезні антени радіотелескопів на крижаній вершині Чимтарги. Втім, зараз вершина запнута хмарами.

«Голосування, звісно, вже закінчилося, — думає Юрій. — Коли б не космічне зондування, радіостанції повідомили б імена учасників експедиції. Ймовірно, повідомлять сьогодні увечері. А можливо, завтра. Хто полетить?..»

Щось промайнуло у просвіті хмар. Стратоплан, зробивши півколо над обсерваторією, стрімко йде на посадку в долину. Що за божевільний прилетів сюди в таку погоду при вимкнених радіомаяках? Чи зуміє щасливо приземлитися? Бетонна смуга ракетодрому дуже коротка. Юрій стривожено дивиться вниз у долину. Але стратоплана вже не видно, він зник у хмарах за відрогом хребта. Треба б зв’язатися з ракетодромом, дізнатися, як пройшла посадка і хто прилетів, але зараз не можна відходити від приладів…

Знизу гвинтовими сходами піднімається лаборант.

— Як справи? — питає Юрій.

— Усе чудово. Ефір виє, мов знавіснілий океан. Цей імпульс буде найбільш потужним.

— Скільки ще залишилося?

— Дванадцять хвилин.

«Ще дванадцять хвилин — і велике зондування закінчиться. Життя повернеться в нормальну колію… Якщо воно виявиться вдалим, це стане спільною перемогою всіх людей Землі».

Чути неголосне клацання, і на пульті спалахує зелена лампочка.

П’ять хвилин… Юрій перевіряє інтенсивність підсумованого радіовипромінювання, яке висилає зараз у космос радіостанція Місяць-головна. Воно значно вище від розрахункового. Радіоінженери Землі вичавили із земних станцій усе, що вони можуть дати.

Минуть десятки років. Людям майбутнього це велике зондування видасться дитячою забавкою. Вони навчаться підтримувати радіозв’язок з найвіддаленішими світами космосу й зі стрімкими зорельотами, що мчатимуть крізь простір і час. Можливості радіо стануть безмежними. Але зараз люди Землі не в змозі зробити більше того, що вони тільки-но зробили. Лунає серія дзвінків, червоні вічка електронних машин гаснуть. Радіостанції Землі виходять зі спрямованого каналу випромінювання. Велике зондування закінчене. Тепер залишається чекати результатів…

Юрій відкидається на спинку крісла й відразу ж чує швидкі кроки. Хтось біжить по гвинтових сходах. Він озирається. Це Леона. На ній сірий, облямований хутром комбінезон пілота. У руках шолом з опуклими скельцями окулярів. Рудувате волосся розтріпалося, в очах сум’яття і тривога.

Юрій схоплюється:

— Ти? Це твій стратоплан? Як ти могла?.. Без маяків!..

Вона доторкається рукою до його губ:

— Потім, Юро… Ти вже знаєш?

— Про що?

— Радіо Рузвельта передало надзвичайне повідомлення… про склад експедиції…

— Так?

— Полетять четверо… Назване твоє ім’я.

— Так…

— Ти не здивований. Ти знав?

— Ні.

— Але чекав цього?

— Так.

— Але чому…

— Пробач, Лю. Все залежало від результатів голосування. Я не хотів завчасно… Ти не сердишся?

— Ні… Рада… за тебе, Юро. Дуже… І… вітаю. Я часто думала про це… з того вечора на Таенга. І боялася…

— Що мене не візьмуть?

— Атож… — голос її уривається.

Очі повні сліз.

Юрій обережно обіймає її:

— Ну-ну, заспокойся. Я ніколи не бачив тебе такою.

— І не побачиш більше, — шепоче вона, тремтячи. — Це… дрібниця… Посадка… важка… Злітна доріжка покрита снігом…

— Заспокойся. Все буде гаразд.

— Звичайно. Все має бути гаразд. Я твердо вірю… Яка ж я дурна… яка дурна…

— Не можу погодитися, — посміхається Юрій. — До речі, і Кранц, вочевидь, дотримується моєї думки…

— А старт коли?

— В середині червня.

— Значить, ще два місяці… Так мало…

Спалахує екран внутрішнього відеофону. Хтось кличе Юрія в центральну апаратну. Кілька разів повторює одну і ту саму фразу. Нарешті Юрій збагнув — викликають до великого відеофону з Рузвельта. Юрій садовить Леону в крісло перед головним пультом управління.

— Зачекай тут. Я зараз…

Леона сидить нерухомо, спрямувавши широко розплющені очі на матові прямокутники екранів. Вікна, націлені в неймовірну далечінь космосу, здаються непроникними.

— Ну і що тепер робити, що? — питає Леона, не відриваючи погляду від екранів.

Екрани мовчать… Припавши головою до холодного пульта, Леона беззвучно плаче.

* * *

Настав день старту. Юрій і Леона приїхали на космодром до світанку. Бетонною доріжкою, подекуди вже засипаною піском, вони дісталися до корабля.

Шість ніг-стабілізаторів, схожих на велетенські колони, піднімалися з бетонних майданчиків до величезного кільця, що оперізувало нижню, циліндричну частину корпусу ракети. На оберненому донизу боці кільця чорніли розтруби дюз. Через декілька годин з них вирвуться сліпучо сяючі струмені перетвореної на енергію речовини.

Ажурна конструкція ліфта, прихилена до корпусу зорельота, здавалася ниткою павутини, зачепленою за стовбур вікового дуба. Нитка вела на висоту ста метрів над землею до верхньої — веретеноподібної частини космічного корабля, в якій рзміщувалися кабіни астронавтів.

Схід поступово світлів. Багряною загравою розгоралася зоря, забарвлюючи хмари і гребені барханів.

— Ну ось і все, — сказав Юрій і зітхнув.

Леона похитала головою:

— Ні, ще цілих шість годин.

Вони довго стояли поряд, тримаючись за руки, і дивилися на зореліт.

— Який коло?с, — прошепотіла Леона. — Біля нього ми мов піщинки…

— Але це ми й побудували його, — заперечив Юрій. — Ми, люди, своїм розумом і своєю працею. Знаєш, він здається мені майже живим. Це найдосконаліша машина, будь-коли створена на Землі. Що в порівнянні з ним наші перші фотонні ракети!..

— Пам’ятаю, коли запускали їх, ти казав те ж саме.

— Звісно. Ніщо не стоїть на місці. Тоді вони були найкращими.

— І зникли… безслідно.

— Не зникли. Це нічого, що зондування не дало результатів. Значить, ракети ще надто далеко. Але вони повернуться зі своєї дивовижної подорожі. Ось побачиш. Можливо, не всі, але повернуться. Не забувай, там були лише автомати.

— Сонце встає, — шепнула Леона. — Біжімо поглянемо.

Тримаючись за руки, вони побігли по бетонній доріжці до піщаних горбів, що оточували космодром. Піднялися на гребінь високого бархана. На сході рожеві хмари танули на очах у перламутровому ясніючому небі. Лінія обрію ставала все чіткішою. Відтак з-за неї вистрілили золотисто-оранжеві промені і пронизали прозорі брижі хмар. І відразу налетів прохолодний вітер, зашелестів пучками сухої трави, приніс ледь уловимий гіркуватий запах пустелі. Пруг золотого диска виблискував біля самого виднокраю, й одноманітна плоска поверхня пісків розквітла барвами, стала рельєфною й чіткою. Червонуваті й жовті гребені барханів, осяяні першими променями сонця, простягнулися до далекого блідо-голубого небосхилу. Фіолетові й синюваті тіні лягли в западинах. Пустеля прокидалася. Над Каракумами сходило сонце.

— Як хороше, — вирвалося в Леони.

— Звичайно. Адже це Земля… Наша Земля!

* * *

Проводи були короткими. До дев’ятої години ранку біля приземкуватих будівель космопорту, розташованих у глибокій улоговині за десять кілометрів від ракетодрому, зібралися проводжальники — невелика група інженерів і вчених, представники Академії наук, родичі астронавтів. Кореспонденти телебачення і радіо встановили мікрофони й екрани відеофонів.

Проводи і старт ракети транслювалися всіма найбільшими радіотелевізійними станціями Землі. Сотні мільйонів людей у Азії й Африці, Америці й Австралії перервали працю, сон і відпочинок і припали до екранів відеофонів. На найбільшій середньоазіатській радіотелестанції на Памірі і на станції Місяць-головна все готово для ретрансляції звіту про велику подію колоніям землян на Венері й Марсі.

З коротким напуттям до астронавтів звернувся один із найстарших людей на Землі — поважний Бо Цинь, заступник Голови Вищої Ради Народів, відомий філософ і поет.

Він говорив про давню мрію звільненого людства — налагодити зв’язки з розумними істотами інших світів. Про ті перешкоди, які поставив простір і час на шляхах до об’єднання розуму. Говорив про відважних піонерів Великого космосу, що назавжди покинули рідну Землю у складі перших зоряних експедицій.

— Вони ще живуть десь там у безмірній далечі галактики, — говорив старий, — а ми вже поставили їм пам’ятники як померлим героям. Лише наші внуки зустрічатимуть на Землі їх онуків, якщо щастя й успіх супроводять експедиції. Сьогодні ми проводжаємо в далекий і важкий шлях ще чотирьох посланців земного людства. Ми доручили їм донести смолоскип розуму, запалений на Землі десятки тисяч років тому, до невідомих планет далеких сонць. Хай щастя й успіх супроводять вас, сини Землі. Наші думки завжди будуть з вами. Ми чекатимемо вашого повернення. Генієм і працею людей Землі створений ваш диво-корабель. Він може літати швидше від думки. Перед його швидкістю відступлять простір та час і відкриють вам доступ до заповітної мети. Ми чекатимемо! Я старий, але вірю, що зможу вітати вас у щасливу хвилину вашого повернення на Землю.

Він говорив ще про щось неголосним, але виразним голосом.

Леона не слухала… Вона стояла поряд із Юрієм, міцно тримаючи його за руку, і рахувала удари крові у скронях. Шістдесят… Значить, минула ще хвилина. Ще хвилиною менше… Як стрімко біжить зараз час… Їй здавалося, що вона збагнула нарешті, в чому відносність часу — безжального і невблаганного часу, невідомі закони якого ще не зрозумілі людям. Людина сама своїм розумом, своїми думками й відчуттями прискорює й уповільнює час. Потрібна лише велика сила волі, і можна навчитися управляти часом. Сила волі!.. Але де узяти її в такі хвилини?

Леона підвела голову і прислухалася. Тепер говорив академік Кранц. Його голос звучав різко і владно:

— Успіх вашого польоту визначить шляхи й цілі нової великої зоряної експедиції, яку ми зараз готуємо. Пам’ятайте, ви лише розвідники, авангард. Що б ви не зустріли, ви не маєте права захоплюватися. Ваше завдання — встановити придатність фотонних кораблів для далеких космічних польотів. Ваш зореліт може зробити посадку на чужій планеті, але пам’ятайте, що у вас мало часу. Обмежтеся обльотом, фотографуванням. Якщо на планеті мешкають розумні істоти, дайте їм знати про себе по радіо, скиньте вимпели й малі ракети з автоматами і лягайте на зворотний курс. Ми розраховуємо, що ваш політ триватиме десять років. Десять земних років. Проте умови і обстановка польоту можуть внести свої корективи…

Юрій відчув, як здригнулися пальці Леони. Він швидко поглянув на неї. Відкинувши назад голову, вона слухала Кранца. Губи були щільно стиснуті. Вкрите засмагою обличчя здавалося вирізьбленим із каменю. Лише пасмо волосся, що вибилося з-під шапочки, тріпотіло від поривів вітру.

Ще декілька чоловік змінилися на високому постаменті. Відтак усі заворушилися і заговорили відразу.

Юрій обняв Леону.

— Уже? — запитала вона, немов прокидаючись зі сну.

Юрій щось шепоче їй, але вона розрізняє лише найостанніші слова:

— …і нехай час прискорить свій біг.

— І нехай час прискорить свій біг, — мов луна, повторює Леона.

Юрій цілує її. Відтак обіймає Таджибаєва, потискує руки оточуючим. На декілька секунд він зникає в натовпі, та Леона знову бачить його у вікні всюдихода. У всюдиході їх п’ятеро — четверо астронавтів і шофер. Шофер — єдиний, кому дано право провести їх до самого зорельота. Це славнозвісний математик — резервний учасник експедиції. Він полетів би у випадку, якби один з астронавтів не зміг узяти участі в експедиції. Тепер він залишається на Землі. Він проведе їх до космічного корабля і повернеться. А вони…

Всюдихід рушає.

— До швидкої зустрічі… Я чекатиму! Чекатиму… — кричить Леона, але її крик тоне в різноголосому хорі побажань.

Вже давно зник усюдихід, осіла піднята ним курява, а Леона все ще не може відірвати погляду від далекого скруту бетонної дороги.

Хтось торкається до плеча Леони. Це батько.

— Ходімо, — каже він, — треба спуститися у сховище. Старт через п’ятнадцять хвилин.

Леона слухняно спускається нескінченними похилими коридорами. Вона рахує сходинки. Двісті… двісті п’ятдесят… триста, — значить, ще п’ять хвилин. Вона намагається зміркувати, скільки ж залишилося, і не може.

Нарешті спуск закінчений. У низькій кімнаті підземного сховища кількадесят чоловік. На стінах пульти управління, ряди індикаторів, кнопок, лампочок. У центрі великий екран. Біля екрану Кранц і Бо Цинь.

Батько підходить до екрану й натискає клавіші пульта. Екран освітлюється. Леона бачить зореліт. Павутини ліфта вже немає. Прямокутний отвір у верхній частині ракети зник.

— Вони вже всередині, — чує Леона, — залишилося п’ять хвилин…

«П’ять хвилин, — думає вона, — це ще триста сходинок униз…»

Лунають уривисті фрази команд. На бічному екрані з’являється чиєсь обличчя. Це капітан корабля. Він у польотному комбінезоні, але ще без шолома. Він доповідає про готовність. Хтось устав за спиною капітана. Зображення нерізке, і Леона не може зрозуміти, хто це.

Команди перетворюються на серії цифр.

Відтак чути голос батька:

— Приготуйтеся…

Обидва на екрані вдягають шоломи.

В останню мить Леона збагнула: за плечима капітана був Юрій. Вона піднімає руки над головою і махає йому. Махає щосили…

— Старт!

Малий екран раптом гасне, а великий спалахує сліпучим полум’ям. Леона зажмурює очі. Здригаються стіни сховища. Здалеку доносяться розкоти важкого гуркоту.

— Ну, в добрий час, — промовляє хтось старовинну формулу щасливої дороги.

Леона дивиться на екран. Там, де стояв зореліт, клубочиться піщаний смерч. Поле зору зміщується, земля йде вниз, і Леона бачить у фіолетово-блакитному небі стрімко линучий корабель. Залишаючи сяючий хвіст, яскравий мов сонце, зореліт перетворюється на ледь помітну цятку і зникає. Хвіст залишається висіти в небі, він поступово гасне і перетворюється на білу хмарну смугу.

* * *

Поки зореліт знаходився в радіусі телерадіозв’язку, Леона жила на Чимтаргинській обсерваторії. Вона працювала черговим спостерігачем великого радіотелескопа. Двічі вона бачила Юрія на екрані Головного пульта управління і навіть могла обмінятися з ним декількома фразами. Але з кожним новим сеансом видимість усе погіршувалася. Нарешті зображення на екранах зникли зовсім. Це сталося, коли зореліт досяг орбіти Нептуна. Відстань, яку міжпланетні кораблі проходили за три — три з половиною місяці, фотонний гігант подолав за два тижні. А головні прискорювачі ракети ще не діяли. Їх повинні були увімкнути лише тоді, коли корабель досягне орбіти Вотана — останньої з планет Сонячної системи, відкритої всього кілька десятків років тому.

Таджибаєв вважав, що до моменту увімкнення головних прискорювачів потужна радіостанція зорельота зможе підтримувати зв’язок із Землею безпосередньо або через радіообсерваторію, нещодавно збудовану на Плутоні. Після того, як будуть увімкнені фотонні прискорювачі, швидкість корабля збільшиться до субсвітлової. Тоді показниками положення зорельота залишаться лише могутні енергетичні імпульси, що висилатимуться раз на добу у напрямку Землі. Якщо вдасться уловити ці імпульси радіотелескопами Чимтаргинської обсерваторії, виникне можливість визначити невідповідність земного часу і часу зорельота.

Сім діб корабель рухатиметься з субсвітловою швидкістю і сім разів протягом цього часу сигналізує Землі про своє положення короткочасними, але надзвичайно потужними енергетичними розрядами. Ці сім сигналів, якщо вони досягнуть Землі, підтвердять чи спростують ідею відносності часу, висунуту понад двісті років тому.

Цих семи сигналів Леона чекала як вироку. Якщо час у зорельоті сильно сповільниться, гинуть останні надії. Тоді десять років на зорельоті можуть виявитися рівними земним століттям. Астронавти повернуться постарілими на десять років, а на Землі їх зустрічатимуть правнуки. Іноді Леона думала, що було б краще, якби ці сім сигналів узагалі не досягли Землі. Можна було б жити надією…

Втім, навіть якщо невідповідність у часі при субсвітловій швидкості виявиться невеликою, невідомо, що трапиться, коли зореліт ще збільшить швидкість. Після того, як світловий поріг буде перейдено, будь-який зв’язок із Землею корабель утратить. Але це буде ще не так скоро. Зараз зореліт наближається до орбіти Плутона, його положення точно відоме, невідповідності в часі немає, і раз на добу серією радіосигналів умовного коду капітан повідомляє, що все гаразд, що вони чують передачі Землі і Марса, ведуть спостереження, шлють привіт землянам.

Під прозорим куполом Головного пульта управління обсерваторії день і ніч ішла напружена робота. Окрім Леони, тут трудилися ще декілька спостерігачів і лаборантів. Кожен чергував три години на добу. Гігантські антени надчутливих радіотелескопів поволі оберталися на крижаному гребені Чимтарги. Їх рухами керувала складна система електронних машин. Враховуючи власне обертання Землі, рух її по орбіті, зсув усієї Сонячної системи у просторі і ще сотні різноманітних поправок, розумні машини весь час націлювали антени в ту точку небосхилу, де знаходився зореліт, що віддалявся від Землі. Як тільки ця точка опускалася за лінію обрію, в дію вступали радіотелескопи обсерваторії Амбарцумян, нещодавно побудованої в Андах і названої на честь одного з видатних астрономів двадцятого сторіччя[147].

Щодня радіостанція Місяць-головна і центральна станція Марса передають на зореліт довгі колонки цифр, які полегшать роботу астронавтам, коли корабель остаточно втратить зв’язок з планетами свого сонця.

Професор Таджибаєв задоволений. Автомати хороші, але лише тоді, коли біля них знаходяться люди. Аналізуючи різноманітні дані, що надходять тепер із зорельота, він значно краще розуміє ті сигнали, які свого часу були передані автоматичними пристроями перших фотонних ракет. І він ще більше укріплюється в думці, що ракети не загинули, що рано чи пізно вони повернуться на Землю.

Одного разу він сказав про це Леоні, що чергувала біля екранів Головного пульта управління.

— Значить, справді вся річ у відносності часу? — тихо запитала Леона.

— Майже напевно так.

Молода жінка важко зітхнула. На початку серпня зореліт перетнув орбіту Плутона. За розрахунками Таджибаєва через вісім-десять днів капітан повинен буде увімкнути головні прискорювачі. Надходила найбільш відповідальна фаза спостережень. Таджибаєв уже не покидав обсерваторію і все довше просиджував сам біля контрольних екранів. Його збудження передалося іншим співробітникам. Багато хто тепер не їхав у вільні години вниз, у селище, а залишалися на обсерваторії й навіть спав у кабінетах чергових спостерігачів.

Мить увімкнення головних прискорювачів була виразно уловлена радіотелескопами, а відтак контрольна апаратура замовкла. Тепер Таджибаєв днював і ночував на пульті управління. Спав він не більше двох-трьох годин на добу.

Всі ці дні Леона не знаходила собі місця. У вільні від чергування години вона безцільно бродила по величезній будівлі радіообсерваторії або довго дивилася на виблискуючу в променях сонця крижану вершину Чимтарги, на якій поволі оберталися сітчасті чаші гігантських антен. Але навіть Леоні пильнування батька біля мовчазних екранів здавалося незрозумілим.

«Невже він більше довіряє собі, своїй інтуїції, аніж точній електронній апаратурі? Десятки самописних приладів і магнітних стрічок запишуть кожен шерех екранів, кожен уловлений сигнал, нехай навіть найслабкіший».

На четверту добу беззмінної вахти батька Леона сказала йому про це.

Таджибаєв підвів почервонілі втомлені очі. Ковзнув по обличчю дочки відсутнім поглядом. Сказав трохи роздратовано:

— Так-так, звісно… Але ти помиляєшся. Моя вахта необхідна… Лише провівши сам усі спостереження, буду упевнений, що зроблено все… все, що зараз в силах людських… Авжеж… А ось тобі раджу поїхати. Твоя присутність тепер не обов’язкова. Повертайся до Алма-Ати… Ти закинула роботу…

— Але, батьку, я хотіла б знати…

— Що?

— Результат…

— Це межує з наївністю, Леоно. Ми не знаємо навіть, скільки часу заберуть спостереження. А відтак ще обробка, складна обробка, яка триватиме не один місяць. І що менше сигналів приймемо, то складніші будуть розрахунки. І жодних попередніх гіпотез… Повідомлю лише остаточні висновки. І для тебе не зроблю винятку, дочко… Сподіваюся, розумієш чому…

— Але, батьку…

— Що ще?

— Я б хотіла допомогти… тобі й усім.

Таджибаєв махнув рукою і відвернувся.

* * *

Наступного дня Леона повернулася до Алма-Ати. Академік Кранц зустрів її своєю звичною колючою посмішкою.

— Ну, що гадаємо робити?

— Працювати.

— Гм… Так-так… Ну, а що там чувати? Що Таджибаєв? Хоч один сигнал прийняв?

— Імовірно, ні, а втім, не знаю.

— Так, так!.. Навіть тобі ані слова. Молодець! Раніше таких називали фанатиками. Далебі, він доб’ється.

— Чого доб’ється? — не зрозуміла Леона.

— Того, що лише фотонні кораблі літатимуть у Великому космосі. Принесе в жертву десять, двадцять експедицій, але свого доб’ється.

— Принесе в жертву?

— Це я в переносному розумінні, дівчинко. Не звертай уваги на сварливого діда… Великі зміни не обходяться без жертв… А фотонна ракета — найбільший перелом в історії техніки. Мені ось здавалося, що час іще не прийшов… Надто багато всього не знаємо. Але, можливо, твій батько випередив час або… я почав відставати… Цікаво, цікаво…

— Що мені треба робити? — запитала Леона.

— А що б тобі хотілося?

Вона закусила губи, намагаючись зібрати розблукані думки:

— Не знаю… Можливо, узятися за пізніші тексти? З ранніми не виходить… А пізні — зіставити зі старогрецькими, з шумерськими. А ще я думала про ранні ієрогліфічні тексти. Але не знаю, як краще все програмувати… Нові машини…

Вона збилася і замовкла.

— Ти про що це? — підняв скуйовджені сиві брови Кранц.

— Про писемність атлантів. Моя робота… Але, можливо, ви хочете, щоб я зайнялася зараз чимось іншим? Кажіть, що мені треба робити?

— Тобі? — Кранц спрямував на неї проникливий погляд, перед яким вона опустила очі. — Тобі? — повторив він, похитуючи головою і дивлячись на схудле обличчя Леони і тонкі зморшки в кутиках вуст. — Так-так, звісно, я скажу. Зараз… Тобі необхідно зробити наступне: їдь до старого Відня, відтак до Парижа, відтак до Лос-Анджелеса, до Джакарти, відтак… до Каїра. Постарайся забути на якийсь час про космос і фотонні кораблі, викинь зі своєї рудої голівки всі чорні думки, слухай шум моря і старовинну музику. І обов’язково проведи ніч біля пірамід. Подумай там про вічність і безмежність світу. Потім…

— Але я не хочу… — тихо почала Леона.

— А я не питаю, хочеш ти чи ні, — пташине обличчя Кранца раптом стало багровим. — Я не питаю, я велю… Зрозуміло?

— Ви проганяєте мене?..

— Проганяю? — старий відкинувся на спинку крісла і раптом тихо розсміявся. — Дурненька дівчинко! Просто я не можу зараз займатися… твоїм стажуванням… Зайнятий… Твоя поїздка… потрібна й мені… для нашої роботи… У Відні ти повинна будеш попорпатися в старих архівах, побалакати з цим… ну… забув його ім’я. Відтак у Парижі… Втім, ти отримаєш докладну інструкцію… Сюди повернешся… — Кранц замовк і спрямував питальний погляд на виблискуючі сніги Заілійського Алатау. — Сюди повернешся через… півроку. Рівно через півроку. Тоді продовжимо роботу… Писемність атлантів! Так-так… Це дуже важливо. Зараз особливо важливо. І обов’язково подивися старі тексти — найстаріші, відкриті нещодавно в підземеллях піраміди Джосера[148]. Джосер… Утім, побалакаємо, коли повернешся…

* * *

Леона не раз із вдячністю згадувала старого академіка. Поїздка дозволила втекти від самої себе, трохи забутися… Леона не поспішала. Навмисно вибирала найповільніші види транспорту, ще збережені подекуди в Європі. З Відня до Парижа їхала старовинною залізницею.

Ця подорож зайняла багато годин. Постукуючи, мчала вервечка вагончиків, яку тягнув смішний тупоносий електровоз. Пливла за вікном зелена долина Дунаю, змінювали одне одного маленькі старовинні містечка-музеї. Над різноколірною мозаїкою дахів у синє небо здіймалися кам’яні стріли стародавніх веж. А поряд — легкі, прозорі конструкції готелів, немов виткані з повітря, скла і металу. Відтак поїзд пірнув у Альпи. Проносилися ребристі скелі, тунелі, колеса стукотіли на мостах, перекинутих через глибокі ущелини. У просвітах долин біліли близькі сніги, синювато виблискували льоди.

Висунувшись у вікно і підставивши обличчя прохолодному вітрові, Леона знову і знову думала про ракету, що летіла десь там, нескінченно далеко в чорній порожнечі. Цю гнітючу порожнечу Леона відчувала зовсім поряд — навколо і в собі самій — і від цього гірко ставало в роті і невловима тінь бігла за потягом.

«Час, час, — думала Леона, — дивовижний і загадковий час, повільний і стрімкий тут, на рідній Землі, але такий незнайомий і загрозливий у далечі космосу… Що ти таїш, часе? Чи здогадується він, що я зараз думаю про нього?.. Зараз… Що таке зараз? Земне «зараз» для них може бути вже далеким минулим. Що, коли нас розділяють століття? Тоді для них усе це, весь цей зелений світ, і люди там у горах, і сама я давно мертві. І нічого цього вже немає…»

Стрімко насувався морок тунелю. Леоні нараз стало дуже страшно, здалося, що бракує повітря, що вона задихнеться в задушливій пітьмі. Вона відкинулася в кут канапи, закрила обличчя руками.

А потяг уже вирвався з тунелю до зелених горбатих пагорбів, і попереду заблискотіли блакитні дзеркала тихих озер…

У Парижі Леона провела декілька тижнів. Виконавши доручення Кранца, вона почала працювати в музеї, де зберігалися залишки таємничої культури атлантів, виявлені першими експедиціями, що проникли на дно Атлантичного океану. У тихих залах Леона годинами вдивлялася в загадкові письмена, які збереглися на металі й камені. Дивовижна в’язь знаків не була схожа на жодну з найдавніших абеток Землі. Що вони таке? Символи, можливо пов’язані з поняттями, недоступними земному розумові… Що приховують? Як змусити їх заговорити земною мовою?

Ще задовго до об’єднання землян академії багатьох країн заснували медалі і премії для учених, яким удасться розшифрувати писемність атлантів. Ці премії й медалі нікому не були присуджені. Письмена атлантів продовжували залишатися однією з найбільших загадок історії Землі.

Про стародавню культуру Атлантиди було відомо вже чимало. Ця культура досягла надзвичайної висоти: атланти знали будову атома і геологію, астрономію й медицину, вони виховували талановитих інженерів і геніальних архітекторів. Проте розквіт техніки і культури знаходився в незбагненній суперечності з низьким рівнем суспільного розвитку, з примітивністю філософії, з витонченою жорстокістю меншості щодо більшості. Існувала гіпотеза, що перші атланти прибули на Землю з іншої сонячної системи. Вони створили могутню колонію, але, позбавлені зв’язків з батьківщиною, замкнулися у своїх кастах[149], поступово втратили можливості подальшого розвитку; наука їх зашкарубла, стала метафізикою[150], перетворилася на магію й легенди і врешті-решт загинула разом з останніми жерцями під час грандіозної тектонічної катастрофи. Лише відблиски величезних знань атлантів успадкували найдавніші народи Землі, з якими впродовж тисячоліть стикалася держава атлантів.

Проте все це залишалося гіпотезою. Були й інші гіпотези. Щоб підтвердити чи спростувати їх, треба розшифрувати писемність атлантів. Кранц сказав, що це дуже важливо. Саме зараз. Чому? Можливо, там прихована загадка часу? Адже вони могли прийти на Землю з якогось іншого часу…

Блукаючи вечорами по тихих бульварах і горбатих вуличках старого Парижа, Леона думала, що поставила перед собою нерозв’язні завдання. Скільки учених відступили… Чи не зухвалість починати все спочатку? І таємниця часу… Просто нестерпна ця невідомість. Востаннє, коли вона викликала Чимтаргинську радіообсерваторію, батько відмовився підійти до відеофону. Хтось переказав їй, що професор зайнятий, і екран згас. Краще будь-яка правда, аніж ось так…

Леона уникала галасливих магістралей нового міста з їх рухомими тротуарами, потоками стрімких машин, повітряними поїздами, що проносилися мов тіні над головою. Вона поселилася в старовинному будинку з повільним ліфтом і стародавніми камінами, в яких вечорами горіло справжнє кам’яне вугілля. Будинок стояв на березі Сени, недалеко від кварталу, зайнятого Археологічним музеєм Атлантичного сектора.

У фондах музею Леона познайомилася з маленькою немолодою жінкою-археологом, яку звали Тея. У Теї було цілком біле волосся, блискучі, молоді очі, привітне смагляве обличчя без жодної зморщечки. Вона народилася на південному сході Азії, але все життя прожила в Парижі. Тея допомогла Леоні знайти потрібні матеріали, багато розповідала про Атлантиду. Вона на власні очі бачила руїни міст під час підводних експедицій.

— Вам, мій друже, треба обов’язково зустрітися зі старим Рутом, — казала Тея. — Він живе недалеко від Каїра і, ймовірно, ще працює в Каїрському музеї. В молодості він намагався розшифрувати письмена атлантів… У нього також були цікаві думки про порівнянність деяких знаків атлантів з ранніми єгипетськими ієрогліфами. Щоправда, ключа він не знайшов. Але його думки можуть допомогти вам.

— Я буду в Каїрі через місяць, — сказала Леона.

— Попереджу його про ваш приїзд, — обіцяла Тея.

Якось увечері, повертаючись разом з Леоною із музею, Тея тихо запитала:

— Чому ви завжди мовчите? Здається, я здогадуюся про те, що з вами трапилося. Чи треба так замикатися в собі?..

— Ви щось знаєте про мене? — здивувалася Леона.

— Небагато… Адже я також пережила подібне. Щоправда, дуже давно, дуже…

— Ви, Теє?

— Так… Чули про Іва Русина?

— Звісно. Він — учасник Другої зоряної.

— Це був мій… друг. Найближчий друг, Леоно.

— Чому ви не полетіли з ним?

— У мене була надто земна професія, дівчинко… Звичайно, Ів міг відмовитися. Але ми вирішили, що він не зробить цього… Ми обоє так вирішили… Втім, усе це було страшенно давно… Так, у молодості все здається іншим. Важко вирішити, що головне. Але ви, хіба ви не могли летіти з вашим другом?

— Ні, брали лише чоловіків. І потім, мені самій здавалося, що я не підходжу. Я надто любила Землю.

— Ви кажете — любила. А зараз?

— Не знаю. Це важко пояснити словами.

— У вас усе попереду… Ви такі молоді, Леоно. Ви ще будете дуже щасливі.

— А ви знайшли своє щастя?..

— Тепер знайшла…

— Знайшли?

— У моїй роботі і… очікуванні.

— Розумію… Ймовірно, у мене це… також буде, але потім… А наразі я ще не можу знайти себе…

— Не можна замикатися. У жодному випадку не можна замикатися!.. Вам треба зануритися в саму гущавінь життя. А ви уникаєте людей…

— Не уникаю, але й не шукаю.

— Треба шукати. Друзі всюди. З ними стане легше.

— Не знаю. Я хочу все зрозуміти сама. І сама вирішити… Дещо вже зрозуміла; знаю, що помилялася. Але тепер про це пізно говорити… Часу не наздоженеш.

— А може, його не треба наздоганяти?

— Хтозна…

— Ваш батько скоро знатиме…

Вони довго стояли над тихо струмуючою, сонною річкою. Розмовляли про минуле й майбутнє. А над ними темніли громади старих будівель і в далекому небі іскрилися вічні зірки…

Через декілька днів раннім сонячним ранком Тея провела Леону на західний ракетодром. Останнє дружнє рукостискання — і ось стрімкий стратоплан уже мчить на величезній висоті над поверхнею планети. Внизу блакитнувата імла Атлантичного океану. Вгорі яскраві зірки. Стратоплан обганяє сонце, і воно знову сідає в оранжево-блакитній зірниці на сході. Над Американським узбережжям стратоплан пірнув у чорноту ночі, тієї самої ночі, яку Леона провела в Парижі.

— Наздоганяємо вчорашній день, — сміється хтось за спиною.

«Це як повернення в минуле, — думає Леона. — В те наше минуле, перед стартом. Але ж це неможливо…»

Вчорашнього дня вони не наздогнали. Пізно вночі стратоплан приземлився на центральному ракетодромі Сан-Франциско.

Тиждень у Лос-Анджелесі — і наступний стрибок через простори Тихого океану до Джакарти. Леоні дуже кортіло знову побувати на Таенга в несправжньому царстві доброго доктора Уемі. Вона мріяла про зустріч з недавнім минулим і… страшилася її. Врешті-решт боязнь затужити ще дужче перемогла. Леона залишилася в Джакарті — столиці острівного світу, що стала в останні десятиліття найбільшим містом Південно-Східної Азії.

З Джакарти Леона спробувала зв’язатися з батьком. У відеофонній залі довелося чекати близько години. У відкриті вікна було видно біло-зелену панораму дивовижного південного міста, горбаті кряжі далеких гір, блакитну гладінь моря, облямовану золотими пляжами. Знизу, з тінистих вулиць, долинала мелодійна, спокійна музика.

«Як усе спокійно, — думала Леона. — Коли так спокійно навколо, час тече нестерпно поволі».

Нарешті екран відеофону спалахнув для Леони. Вона упізнала обличчя одного з асистентів батька. Квапливо, зривистим голосом, почала питати. Вислухавши, юнак утомлено посміхнувся.

— Професор передає привіт. Ні, підійти до відеофону він не зможе. Взагалі всі відеофони обсерваторії зараз вимкнені. Для вас центральний пост відеозв’язку в Захматабаді зробив виняток. Так, декілька сигналів ракети прийнято…

Леоне здалося, що вона недочула. Їй стало нараз дуже задушливо, вона насилу перевела подих, ще не вірячи, повторила питання.

— Так-так, декілька сигналів прийнято, — кивнув співрозмовник. — Ракета продовжує політ на субсвітлових швидкостях. Невідповідність у часі? Вона, звісно, є. Оцінити її ще важко. Професор гадає, що наразі вона невелика…

Більше Леона не могла слухати. Вона притиснула до вуст тонкі пальці і послала далекому співрозмовникові найвдячніший поцілунок, який будь-коли передавали хвилі відеозв’язку. Дивна пелена затягнула різкі контури екрану. Леона ледве розгледіла, як юнак на екрані підняв руку, прощаючись з нею.

Потім Леона стрімко бігла вниз нескінченними білими сходами, на яких стояли високі вазони з букетами пурпурних троянд. Її обганяли ліфти, що мчали вниз, ліфти неслися назустріч їй, а вона все бігла, плачучи і сміючись, щось говорила незнайомим людям, які поспішно поступалися їй дорогою і розуміюче посміхалися, зустрівши поглядом її залиті сльозами, щасливі очі…

І потім була гаряча тропічна ніч, повна музики, людей і пісень. Леона пила разом зі всіма прохолодне місцеве вино, співала дивовижних пісень, які вона вперше почула цієї ночі, і танцювала на освітленому місяцем майданчику під нерухомими кронами широколистих пальм.

* * *

Каїр. Старовинний Інститут єгиптології, який налічує не одну сотню років. Плетениці лунких залів. У прозорих вітринах ряди золотих саркофагів[151], різьблені трони, папіруси[152], мумії[153], довершені пам’ятники з пісковику й діориту[154], створені руками невідомих скульпторів старовини. З тераси на даху головної будівлі видно жовтуваті громаддя пірамід, що здіймаються над безкрайою зеленою рівниною. Десятиліття тому зелень прийшла на місце пісків. Пустеля відступила далеко на захід і схід від Нільської долини і продовжує відступати. Блакитні озера народилися у скелястих видолинках Нубії. Їх блискучі вічка видно далеко на сході серед зелені полів, покреслених тонкою мережею каналів.

Полірована плита з червоного пісковику. На плиті простий напис: «Рут Сінг — археолог» — і дві дати.

«Він віддав усе життя єгиптології, — думає Леона, — і завоював право покоїтися тут, біля пірамід, на стародавньому кладовищі стародавніх владик цієї країни».

Старий Рут прожив дуже довге життя. Він помер за робочим столом у один з тих літніх днів, коли Тея й Леона розмовляли про нього в Парижі. Тепер Леона працює в його архіві, знайомиться з його ранніми рукописами, слухає його голос, записаний на магнітній стрічці. Як шкода, що вона не встигла зустрітися з ним. Не встигла поставити йому свої питання… Щовечора Леона приносить квіти на могилу старого археолога.

Кранц порадив провести ніч біля підніжжя пірамід, подумати про вічність і безмежність світу. Що ж — слухняна учениця, вона виконає й цю пораду. Якби тут була ще Тея. Але Тея далеко. А старий Рут заснув назавжди.

Поволі сідає за туманний виднокрай гаряче оранжеве сонце. Спалахують вогні над блискучими стрічками доріг, що простягнулися до Каїра. У Нільську долину приходить ніч.

Леона сіла на шорстку теплу плиту вапняку. За спиною — темна громада піраміди, вдалині — іскристий розсип вогнів Каїра, біля ніг — могила археолога Рута. Вітер приносить пряний запах квітів, вологу прохолоду нільських вод. Чумацький Шлях розкинувся над головою. У ньому великий хрест Лебедя.

«Ледь помітний світляний пунктик у розсипі зірок — це, ймовірно, 61 Лебедя — величезне сонце, подібне до нашого, — думає Леона. — До нього крізь порожнечу космічного простору вже багато років линуть ракети Другої зоряної. Тепер їх наздоганяє, а можливо, вже й обігнав фотонний корабель Юри. Де ти тепер, Юро?.. Чи згадуєш зараз Землю й… мене? Зараз?.. На Землі скоро мине рік. А скільки днів відміряв таємничий лічильник часу на твоєму кораблі, Юро?! Що ж ти таке, часе? Люди осягнули безмежжя й багато таємниць простору, а час продовжує задавати свою вічну загадку. Не може ж так бути завжди. Людина сильна й наполеглива… Скільки разів тут, біля підніжжя пірамід, вона зводила очі до зірок і хотіла збагнути, як улаштований світ. Сама придумувала питання й шукала відповіді. І знаходила… Ось і вона… Життя поставило перед нею важкі питання… Головне, не помилитися… А вона вже помилилася… Чи то була не помилка? Адже політ людей на фотонній ракеті колись мусив відбутися. І час обов’язково розлучив би когось… Що таке почуття людини перед нескінченністю зоряного світу?»

Вітер дмухнув прохолодою в розпалене обличчя. Леона підвелася з шорсткого каменя, поправила розтріпане волосся.

— Здається, я намагаюся обдурити себе, — прошепотіла вона, стискуючи пальці. — Що мені ця неосяжність великого світу, коли мій внутрішній світ спорожнів… Я кохаю тебе, Юро! — крикнула вона далеким зіркам, склавши рупором маленькі руки. — Чуєш? Кохаю!.. На все життя! До такої самої плити, як оця край моїх ніг! І не хочу чекати, як Тея. Не хочу! Я не поступлюся нашим коханням часові. Ні… Ні… Ні!

Не озирнувшись на темні громаддя пірамід, вона швидко пішла назустріч вітру і сяючим вогням доріг.

* * *

Минув іще рік. Леона закінчила академію й серйозно зайнялася розшифруванням писемності атлантів. Вона працювала в лабораторіях академії, їздила до Парижа, у інститут Кранца в Алма-Аті. Весь цей час вона жодного разу не зустрічалася з батьком. Він майже не покидав нагірної обсерваторії, вів спостереження, провадив нескінченні розрахунки. У Всесвітній академії наук стало відомо, що професор Таджибаєв скоро подасть доповідь про результати спостережень за польотом фотонної ракети з людьми.

Розмовляючи з батьком по відеофону, Леона питала про здоров’я, розповідала про роботу, про поїздки, але жодного разу не поставила те єдине питання, яке постійно ладне було зірватися з її губ. І професор Таджибаєв не згадував про долю фотонного корабля. Він мовчав, іноді про себе дивувався з витримки дочки, а іноді думав: «Уже заспокоїлася. Час усе стирає. Що ж, може, й на краще…»

Вони розмовляли про атлантів, про Кранца, про дивовижний знак загадкової писемності, схожий на ієрогліф «час».

— Але в писемності атлантів цей знак означав щось інше, — запевняла Леона. — Пізніше у зміненому вигляді він супроводжував імена й титули царів Атлантиди. Був символом могутності? Час — могутність… Тут є якась нитка. Але вона така тонка, батьку. На кожному кроці рветься.

— Кранц ще цікавиться твоєю роботою?

— Постійно. Він шукає в ній відповідь на якесь своє питання. Розумієш, він переконаний, що атланти були прибульцями з іншої системи.

— Все-таки дивна він людина. Геніальна й дуже дивна.

— А ти, батьку, не віриш, що атланти — прибульці?

— Мене це просто не цікавить. Все це було так давно… Якщо навіть ти розгадаєш їх писемність, це навряд чи допоможе нам усім у трудах сьогодення. Я не хочу сказати, що твоя робота даремна… Заговорять мертвою мовою ще декілька черепків. Прочитаємо ще сторінку минулого. Їх, звісно, треба прочитати, ці сторінки, але…

— Я зрозуміла, батьку. І все-таки буду продовжувати.

«Наполеглива, авжеж… У цьому схожа на мене», — думав Таджибаєв, коли Леона, задумливо посміхаючись, бажала йому з екрану «добраніч».

Так вони розмовляли багато разів і балакали про все на світі, окрім лише одного…

Але коли чутки про доповідь Таджибаєва підтвердилися й доповідь була занесена у план засідань Ради академії, Леона не витримала. Вона викликала радіообсерваторію, перервала батька на півслові й, опустивши очі, поставила своє питання.

Таджибаєв довго мовчав. А вона не підводила очей і чекала. Її обличчя здавалося зовсім спокійним, лише ледь тріпотіли довгі вії й високо здіймалися й опадали груди.

Коли батько заговорив, вона зітхнула, але так і не звела очей.

— Ти давно маєш право поставити це питання, Леоно, — тихо сказав Таджибаєв. — Можливо, мені не слід було чекати на нього, але мені здавалося… Бачиш, на жаль, моя відповідь у значній мірі буде гіпотезами. Ми прийняли лише частину сигналів зорельота. Останній був дуже слабким. Тепер обчислення майже закінчені. Я зробив, що міг. Через тиждень повідомлю тобі остаточні результати. Вірніше, декілька можливих варіантів. Невідповідність у часі існує… Але завдання матиме три або чотири вирішення… Звести все до одного вирішення я… не зумів… А три вирішення, ти розумієш, зберігають невизначеність… Ось якби повернулася одна з експериментальних ракет… Але про них як і раніше нічого не відомо… Велике зондування космосу, яке проводив Юра, не дало результатів, проте найближчим часом ми збираємося повторити… Можливо, тоді…

Вперше в житті Леона вимкнула відеофон, не побажавши батькові доброї ночі. Вона не хотіла, щоб він бачив її в ці хвилини…

А наступного дня радіо й відеофони всієї планети передали екстрене повідомлення.

З дослідницького міжпланетного корабля «Зоря», що здійснював політ у секторі Е-7-17 за межами орбіти Плутона, на радіостанцію Місяць-головна надійшла радіограма наступного змісту:

«Локальним зондуванням, проведеним згідно з програмою досліджень у напрямі 70 Ерідана, встановлено космічне тіло, що наближається з субсвітловою швидкістю. Тіло виявилося джерелом радіосигналів, частину яких вдалося розшифрувати. При перетині орбіти Плутона тіло почало гальмування, і зараз швидкість його зменшилася до двох тисяч кілометрів у секунду. Характер розшифрованих радіосигналів і гальмування дозволяють вважати, що повертається одна з фотонних ракет, відправлених із Землі в напрямі 70 Ерідана. Йду паралельним курсом. Чекаю вказівок».

Екстрене засідання Ради Всесвітньої академії почалося за годину після передачі повідомлення. Академік Кранц запізнився на початок засідання на півгодини. Проходячи в залу Ради, він побачив Леону, яка щойно прилетіла з Парижа.

— А він молодець, цей Таджибаєв, — на ходу оголосив Кранц Леоні, скрививши зморшкувате обличчя чи то в посмішку, чи то у гримасу. — Далебі, всі його ракети повернуться. Всі до одної, дівчинко…

Засідання Ради тривало дві години. Рішення складалося з двох пунктів. Перший пункт гласив:

«Використовуючи навідні станції Марса, поблизу якого має пройти фотонна ракета, посадити її на один з ракетодромів у північній півкулі цієї планети».

Другим пунктом Рада одностайно рекомендувала конгресові академії прийняти професора Мухтара Таджибаєва у дійсні члени Всесвітньої академії наук.

Ще за годину спеціальною швидкісною міжпланетною ракетою Таджибаєв відлетів на Марс. Перед відльотом Леона так і не змогла побалакати з батьком.

* * *

Радіо й відеофони безперервно передавали вісті з Марса.

«Фотонна ракета-2 — тепер вона була точно розпізнана — перетнула орбіту Юпітера і, ескортована «Зорею» та ще двома дослідницькими міжпланетними кораблями, йде на зближення з Марсом. Академік Таджибаєв прибув на Марс. Для посадки фотонної ракети вибрано ракетодром Скіапареллі в Пустелі Примар. Навідні станції Марса почали роботу. Фотонна ракета, продовжуючи гальмування, наближається до Марса. Посадка очікується на третю земну добу. Академік Таджибаєв відмовляється давати інтерв’ю до огляду апаратури ракети. Фотонні кораблі відкривають землянам надійний шлях до інших сонячних систем. Монтаж ракет Четвертої зоряної припинено. Наступна зоряна експедиція покине одну з планет Сонячної системи на фотонних космічних кораблях конструкції академіка Таджибаєва. Фахівці вважають, що велику, добре споряджену зоряну експедицію можна відрядити через п’ять-сім років. Повернення першої фотонної ракети з людьми, відправленої два роки тому, можна чекати через шістдесят-сімдесят земних років. Для астронавтів тривалість їх польоту не перевищить десяти-дванадцяти років…»

Леона кинулася до розмовного відеофону. Викликала інститут у Алма-Аті. Їй відповіли, що Кранц почуває себе зле, підійти до екрану не може.

Через три години Леона була в Алма-Аті. Атомобіль за кілька хвилин домчав її з ракетодрому до старовинного котеджу біля підніжжя гір, у якому жив Кранц. У напівтемному прохолодному холі нікого не було, й Леона пробігла нагору, в робочий кабінет Кранца. Старий лежав на широкому тапчані, висунутому зі стіни. Дві незнайомі жінки — літня й молода — у білому одязі стояли біля нього. На шерех прочинених дверей одна з них озирнулася і зробила Леоні застережний знак пальцем. Леона слухняно відступила, безшумно зачинила двері.

Проте молода жінка тут-таки вийшла в коридор і запросила Леону увійти:

— Він бачив вас і хоче говорити. Але не хвилюйте його. Він дуже кволий.

Кранц жестом запросив Леону сісти на край тапчана. Тихо, розділяючи слова довгими паузами, заговорив:

— Радий, що ти приїхала, дівчинко… Мовчи — знаю, чому ти тут. Хотів сам покликати тебе… Обрахунок, переданий опівдні, зробив я. Твій батько після повернення назве точніші цифри, але порядок їх не зміниться.

— Значить…

— Ні, ще нічого не значить. Час — важкий і наполегливий супротивник, але він відступить перед нами. Як твоя робота? Як і раніше нічого?..

— Нічого…

— Ти випробувала варіанти, які ми обговорювали?

— Усі. Мені здається, машини… безсилі. Навіть ваші машини.

— Так. Це добре. Зрозумій, це добре, Леоно. Це ще один доказ, що писемність неземна. Машини спираються на логіку нашого земного мислення. А там логіка мислення була іншою, цілком іншою. Відстоюй це у дисертації. І шукай інші шляхи.

— Але завдання може залишитися невирішеним.

— Наразі так… Можливо, ми ще не доросли до вирішення такого завдання. Його вирішать згодом… Ми лише розвідники.

— Що ж робити мені?

— Так-так, звісно. Даруй мені, забув… Зараз це найголовніше… Шістдесят років, Леоно… Розумієш, я ще не закінчив одну роботу; можливо, вже не встигну закінчити… Вона присвячена проблемі часу… Повернення ракети твого батька підтверджує мої припущення, перетворює їх на упевненість. Час — також один з видів енергії. Й оволодіння ним відкриє перед людьми небувалі можливості. Перетворюючи час на інші форми енергії, ми розірвемо кайдани тяжіння, простору, міжзоряних відстаней. Це ще майже неможливо осягнути, дівчинко. Наш розум не підготовлений. Але це звершиться. Я гадаю, я майже певен, твої прибульці володіли таємницею часу. Можливо, навіть енергія часу була рушійною силою їх кораблів. Інакше як би вони долетіли? Ось чому так важливо розгадати їхню писемність… Фотонні кораблі твого батька — лише етап в оволодінні космосом. Їм на зміну прийдуть цілком інші — зорельоти часу. Розумієш, саму невідповідність часу люди почнуть перетворювати на енергію кораблів майбутнього. Тоді… — Кранц відкинувся на подушки, важко дихаючи.

— Мовчіть, — шепнула Леона. — Спасибі вам за це бачення. О, це буде мов здійснена казка. Перемога над часом… Але мені доведеться й тут відступити, як перед писемністю атлантів.

Кранц протестуюче ворухнув рукою:

— Не до цього закликаю тебе. Ти не смієш так говорити. Ти, моя улюблена учениця… Продовжуй роботу… Зорельоти часу — це далеке майбутнє. Навіть ви можете не дожити. Продовжуй свою роботу, Леоно. А час… Є ще один вихід. Простий… Зовсім простий… Ти знаєш його?

— Звісно… Але мене можуть не взяти.

— Мусять! Добивайся. Це ти можеш. Добиватимешся?

— Звісно… Якби мене взяли…

— Це залежатиме лише від тебе. Пам’ятай, наступна зоряна полетить за моїми планами, на фотонних кораблях, створених твоїм батьком.

— Але я…

— Все знаю… Обіцяй зробити, що в твоїх силах, щоб узяти участь… Обіцяй це.

— Обіцяю, вчителю!

— Гаразд. А зараз іди. Або ні… Поцілуй мене на прощання.

Леона торкнулася губами сухого, холодного чола старого. Ледь чутно ступаючи, вийшла з кабінету.

Увечері відеофони Землі повідомили сумну звістку: на сто двадцять восьмому році життя помер великий учений Артур Кранц.

* * *

Центральним пунктом програми щорічного конгресу Всесвітньої академії наук був виступ академіка Таджибаєва, який нещодавно повернувся з Марса.

Тисячі видатних учених Землі як один піднялися зі своїх місць, коли до величезної білоколонної зали великих засідань увійшов Таджибаєв у супроводі президента академії. Представники всіх галузей знання стоячи вітали людину, що відкрила нову еру в історії вивчення простору й часу. Виступ Таджибаєва транслювався всіма станціями Сонячної системи.

Леона разом з десятками тисяч молодих учених і студентів слухала його на майдані перед Палацом конгресів.

Таджибаєв говорив лаконічно, короткими, немов відрізаними фразами. Здавалося, він лише відповідав на питання, задані мільярдами слухачів.

— Так, найвидатніший учений двадцятого століття Альберт Ейнштейн мав рацію. Час залежить від швидкості руху. Фотонна ракета-2 повернулася відповідно до заданої програми і в передбачений програмою час. Але час у ракеті протікав інакше, ніж на Землі. Тому дев’ять місяців і сімнадцять діб польоту, зафіксовані атомними лічильниками ракети, відповідають п’яти з половиною земним рокам. Астронавти, якби вони знаходилися в ракеті, постаріли б усього на дев’ять місяців і сімнадцять днів, а їх друзі на Землі — майже на шість років… Так, четверта фотонна ракета з першими астронавтами продовжує політ. Якщо пілоти не внесуть змін до програми, їх повернення можна чекати за земним календарем через п’ятдесят вісім років і сім-вісім місяців. Але в порівнянні з моментом старту вони повернуться постарілими всього на десять-одинадцять років. Так, я переконаний, вони повернуться здоровими, бадьорими й… молодими… Ні, перед фотонною ракетою-2 не ставилося завдання досягти планет іншої сонячної системи. Це була лише глибока розвідка Великого космосу. Фотонна ракета-1 також має повернутися. Враховуючи її програму і швидкість, можна чекати повернення через 4–5 років, якраз до моменту відправлення нової зоряної експедиції…

Завершальну частину виступу Таджибаєв присвятив пам’яті Артура Кранца, геніальні відкриття якого зробили можливим політ фотонних кораблів і заклали підвалини для створення ще досконаліших і швидших зоряних кораблів майбутнього.

Далі Леона майже не слухала. Вона згадувала… Останні тижні на Таенга, день старту четвертої фотонної, нескінченний спуск у підземелля ракетодрому й останній погляд Юри з екрану відеофону… Чи знає Юра про невідповідність часу? Чи здогадується про її рішення? Вони мусять перемогти час! І її робота над стародавньою писемністю тепер також стає викликом часові.

Якщо до відльоту нової зоряної не вдасться розшифрувати писемність тут, на Землі, вона шукатиме розгадку таємничих знаків на планетах інших сонць.

* * *

Минуло п’ять років. Стародавні знаки продовжували мовчати.

Коли Леона сказала батькові, що хоче взяти участь у зоряній експедиції, академік Таджибаєв здивовано підняв брови:

— Конкурс буде серйозний, дочко. І ти, звісно, розумієш, що я не стану…

— Я все знаю, батьку, — поспішно перебила вона. — Я піду на конкурс, як і всі. Але я боротимуся за своє право летіти.

— Це набагато складніше, ніж ти гадаєш… Зачекай декілька років, закінчи роботу над писемністю атлантів. Навіть негативне вирішення проблеми дозволить тобі захистити першу докторську дисертацію. Тоді…

Леона затулила йому рота долонею.

— Я хочу летіти з цією експедицією. Саме з цією! Крім того, я нещодавно захистила першу докторську, якраз із негативним вирішенням проблеми. Ти був дуже зайнятий у ті дні, а потім… забула сказати… І, між іншим, тепер багато хто у вас в академії схиляється до того, що писемність атлантів створювалася не на Землі…

Таджибаєв відкинувся в кріслі. Збентежено потер лисину. Справді, він надто поринув у роботу. Після смерті Кранца очолив інститут. Весь час строго розподілено між роботою в Алма-Аті, ракетодромом, на якому монтуються зорельоти нової експедиції, і нагірною радіообсерваторією. Він згадував про дочку лише тоді, коли бачив її або розмовляв із її зображенням на екрані.

— Даруй, Леоно. Я справді надто мало думаю про тебе. Що вдієш, головне — робота… Вітаю з докторатом, дочко. Але звідки у тебе з’явилася ця думка? Невже не шкода розлучитися з Землею, з твоєю роботою, друзями?..

Він хотів сказати «і зі мною», але не зважився.

— Ти не розумієш, батьку?

Він уважно подивився в очі Леони:

— Не розумію.

— Академік Кранц п’ять років тому зрозумів… — Це було жорстоко — сказати йому так, але хай він зрозуміє і не ставить їй перешкод.

— До чого тут Кранц?

— Він також вважав, що я мушу летіти.

Таджибаєв ледь помітно знизав плечима:

— Якби Артур Кранц був живий…

— Не те, батьку… Я добиватимуся участі в експедиції, як усі… Зрозумій, як усі… І лише одному тобі сказала про Кранца. Щоб ти зрозумів. Постарайся зрозуміти мене, батьку… Тоді нам легше буде розлучитися.

— Наша розлука може виявитися розлукою назавжди, дочко. Я не мрію прожити стільки, скільки прожив Кранц.

— Ти проживеш ще довше, батьку. З кожним десятиліттям люди житимуть довше. Я певна, ми ще зустрінемося всі разом — ти, я, Юра…

* * *

Конкурс мав бути серйозний. Але, дивно, Леона майже не хвилювалася. Вона була переконана, що полетить. У складі експедиції дев’ять інженерів-кібернетиків. Вона буде одним з них. Якби у неї запитали, звідки ця впевненість, вона не змогла б пояснити… Подумки вона вже прощалася з Землею. Думала про те, що довго не побачить цього дивовижного неба, гарячого й ласкавого сонця, яскравих квітів, і океану, і старих міст, тихими вулицями яких так любила бродити у вечірні години. Ці думи були з нею постійно, але тепер вони не завдавали болю. Лише овівали все запоною тихого задумливого смутку. І вже не лякали роки, які належало провести в тісному просторі зорельота. Там з нею будуть спогади про Землю. Все, що її оточує зараз, збережеться в пам’яті, буде при ній завжди, як найбільший зі скарбів, якими будь-коли володіла людина. Про повернення Леона зараз не думала. Це дуже далеко; воно, звісно, настане, як настає сонцесхід після довгої важкої ночі. Але ніч ще лише починається. Її треба пережити…

Вступні випробування і перші два тури конкурсу Леона пройшла успішно. Третій тур мав відбутися у Всесвітній академії в Москві. Тут голосування було відкритим і одним із членів конкурсної комісії був батько.

Коли настала черга Леони, академік Таджибаєв підвівся і хотів покинути залу засідань. Головуючий зупинив його.

— Ця кандидатура, ймовірно, не вимагатиме голосування, — сказав головуючий. — Я не сумніваюся, що доктор Леона Таджибаєва отримала б необхідне число балів, щоб узяти участь у експедиції. Але, виконуючи передсмертну волю Артура Кранца, висловлену ним у заповіті, прошу затвердить кандидатуру Леони Таджибаєвої поза конкурсом. Ось відповідний пункт заповіту Артура Кранца.

Головуючий натиснув кнопку на невеликому пульті, і в тиші зали почувся хрипкий різкий голос померлого академіка.

— Я, Артур Кранц, йдучи з життя, прошу ввести мою ученицю Леону Таджибаєву до складу учасників четвертої зоряної експедиції, якщо вона захоче взяти в ній участь і відповідно до її наукових кваліфікацій.

Голос Кранца замовк. У залі як і раніше було тихо.

— Чи є заперечення? — запитав головуючий. — Ні… Отож, вирішено. Доктор Леона Таджибаєва летить…

* * *

Раннього весняного ранку величезні зорельоти експедиції один за одним відірвалися від гобійського космодрому і зникли в безбережній далечі земного неба.

Припавши до окуляра оптичного приладу, Леона дивиться на оточену блакитним сяйвом Землю, з якою розлучається на сім довгих років: сім років, протягом яких на Землі мине півстоліття.

— Почався мій шлях, — шепоче Леона. — Шлях до тебе, Юро. Нарешті я розірвала павутину часу! Це не зрада Землі. Ми всі обов’язково повернемося. Повернемося, які б перешкоди і небезпеки не постали на нашому шляху. І якщо навіть ми не зустрінемо братів по розуму серед зоряних світів, все одно наш політ не буде даремним. Ми кинули виклик часові. Юра, Кранц, батько, ми всі… Чуєш, часе? Тобі доведеться відступити, адже за нами вся сила Землі, її минуле і її майбутнє. Я вірю в нашу зустріч, Юро, тут на Землі. Вірю…

* * *

А біля приземкуватих будівель гобійського космодрому стоїть академік Таджибаєв. Давно роз’їхалися проводжальники, а він усе стоїть, спрямувавши нерухомий погляд у порожнє спекотне небо. Академікові Таджибаєву тепер нема куди поспішати. Експедиція відлетіла. І він залишився сам. Зовсім сам. Може, це й добре?.. Останніми роками він був такий зайнятий…. Йому треба зібратися з думками, подумати багато про що… Тепер часу для цього більш ніж достатньо. Адже вони повернуться через п’ятдесят років… Півстоліття! Якщо він доживе, йому буде…

Таджибаєв різко струшує головою. Добре, що попереду така маса справ. Екрани на головному пульті обсерваторії скоро знову замовкнуть. А коли мовчать екрани, вирішувати й діяти мають люди… До праці!.. Через три роки полетить наступна експедиція…

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Когда молчат экраны: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Детская литература, 1965. — 208 с. — (Библиотека приключений и научной фантастики).

ПЛАНЕТА ТУМАНІВ

Науково-фантастична повість

НА ВИСОКІЙ ОРБІТІ

— Вичікування, нескінченне вичікування, — роздратовано кинув Лар, — кружляємо на цій орбіті третій місяць — і нічого… Як ви все це збираєтеся пояснювати після повернення?

— Ну, до повернення строк чималий, — Строгов обережно крутив рукояті налаштування. — Крім того, дещо з’ясували…

— Ви, звісно, маєте на увазі іоносферу[155]… Дозвольте вам нагадати, Миколо Петровичу, ще п’ять років тому професор Тумов припустив, що у Венери має бути саме така іоносфера: потужна, непроникна, що огортала б планету суцільною оболонкою. Він припустив це за результатами польотів ракет-зондів. Ну що ж, ми підтвердили його гіпотезу. Прилетіли і справді виявили іоносферу, що не пробивається жодним із доступних нам засобів зондування. А що під іоносферою, що приховують тумани, які застилають поверхню планети? Ми навіть не змогли з’ясувати товщину хмарного шару. Тумов висловив свою гіпотезу, не покидаючи Землі. Варто було летіти лише для того, щоб підтвердити гіпотезу, висловлену п’ять років тому на Землі!

— Не гарячкуй, Ларе. Перевірка гіпотез також входить у завдання Першої венеріанської експедиції. Різних гіпотез… — Строгов замовк, уважно вдивляючись у екран локатора, відтак продовжував: — Ти маєш рацію, відображення знову від іоносферного шару, але не від самої його поверхні, а звідкись із глибини… Твердий горішок, ця венеріанська іоносфера…

— У нас є ще один засіб, Миколо Петровичу. Давно час його використати! Торочу другий місяць… А ви відмовчуєтеся, уникаєте відповіді.

— Я тобі вже казав: треба оглядітися, прикинути, усе зважити. Це, братику ти мій, не посадка на Місяць. Та й туди не відразу сіли. Пірнути на атмосферній ракеті в цю молочну каламуть ніколи не буде пізно…

— А якщо випередять?

— «Випередять», — передражнив Строгов, — хто і як, скажи будь ласка? Вони зможуть послати першу експедицію не раніше майбутнього року… І, це кажу тобі я — космонавт першого класу Микола Строгов, вони не ризикнуть на атмосферну розвідку. Вони стали з біса обережними після тих катастроф у гірських районах Місяця… Ось ти другий місяць морочиш мені голову польотами на малих ракетах. А де гарантія, що атмосферні ракети не зникнуть безслідно разом з людьми, як зникали наші автоматичні станції, як зникли перед цим ракети-зонди, запущені з Землі? Адже ми не знаємо, що відбувається там, у цьому непроникному тумані…

— У атмосферній ракеті полетить пілот. Не автомат, що працює за заданою програмою, а жива людина… Якщо потрібно буде ухвалити якесь особливе рішення…

— Ти можеш просто не встигнути… Поглянь сюди, — Строгов провів пальцем по екрану локатора, — ці обривки спіралей — області таких ураганів, поряд з якими земні тайфуни — травневий бриз. Якщо вони пронизують усю товщу венеріанської атмосфери, тебе закружляє, мов паперовий кораблик у водоверті, і розіб’є об поверхню планети. А ти кажеш — «особливе рішення»… Та якби лише урагани… Що ми знаємо про умови атмосферного польоту?

— Дещо ми все-таки з’ясували, а про дещо здогадуємося… Здогадуємося, що високі температури, фіксовані з Землі, — це, в основному, ефект іоносфери; здогадуємося за переміщеннями хмарного шару, що планета обертається, і досить швидко; здогадуємося, що під хмарами не лише суходіл, але й океани…

— І що там часом буває жаркувато, — пробурчав начальник експедиції, встаючи з-за пульта управління.

— Можливо… Але час почати перевірку припущень, щоб привезти на Землю не лише підтвердження «земної» гіпотези Тумова.

— Повтори-но всю програму локації, — сказав начальник, — повтори на граничній потужності випромінювача. Тебе змінить Коро, а після його вахти порадимося…

* * *

Вони зібралися в центральному салоні міжпланетного корабля-лабораторії — першого з кораблів цього класу, запущеного з людьми у бік Венери. Їх було четверо. Четверо, що вперше зробили міжпланетний переліт такої дальності.

Тепер вони кружляли по екваторіальній орбіті на висоті трьох з половиною тисяч кілометрів над морем хмар, що огортали планету. Кожні п’ять годин — новий виток. Цих витків уже тисячі. За масивними терранітовими стінами «Землянина» — пітьма й холод космосу. Пітьма густо утикана застиглими іскрами зірок. Найяскравіша блакитна зірка — Земля. До неї сто мільйонів кілометрів. З кожним земним днем ця відстань збільшується. Земля й Венера віддаляються одна від одної. Через два земні місяці планети знову почнуть зближуватися. Тоді «Землянин» вирушить у зворотний шлях. У їх розпорядженні ще два місяці…

— Це і багато, й страшенно мало, — каже планетолог Коро Ференц, похитуючи головою. — Я згоден з Ларом — час починати розвідувальні польоти на атмосферних ракетах.

Коро — наймолодший учасник експедиції; він на декілька місяців молодший від Лара. В день старту «Землянина» Коро виповнилося двадцять шість років. Двадцять п’ять з них він провів у рідному Будапешті, а рік — на Міжнародній обсерваторії «Місяць-центральна» в морі Ясності. Блискуча дисертація про природу місячних морів відкрила Коро шлях до участі в Першій венеріанській експедиції.

— Тепер ваша думка? — начальник експедиції Микола Петрович Строгов, суплячись, переводить запитливий погляд на кібернетика й фізика Станіслава Порецького — головного навігатора експедиції.

У безпосередньому віданні Порецького знаходиться вся складна електронно-обчислювальна апаратура «Землянина».

Порецький довго мовчить, підперши сплетеними пальцями підборіддя. Його вузьке худорляве обличчя нерухоме. Очі спрямовані в ілюмінатор. Строгов також дивиться в ілюмінатор. У блискучому металевому кільці непроглядний морок: «Землянин» летить зараз над нічною півкулею Венери.

— Я багато разів аналізував характер іоносферних збурень, — каже нарешті Порецький. — У них періодично мають виникати «вікна». Розумієте, все-таки не виключене пропущення ослаблених сигналів з наших автоматичних станцій чи з ракет-зондів, запущених у минулому році. Треба за всяку ціну спробувати уловити ці сигнали…

— Значить… — обурено перебиває Лар.

Строгов різко обертається, і Лар замовкає.

— Колега Ларіон вибачить мене, — покусуючи тонкі губи, продовжує Порецький. — Розумієте, я не проти атмосферних польотів… Але поспішність… Якби вдалося отримати хоч якісь параметри приповерхневих умов, польоти атмосферних ракет стали б більш цілеспрямованими, конкретнішими, необхіднішими і… так би мовити…

— Менш небезпечними, — підказав Строгов. — Ясно… Двоє — за, і двоє наразі проти… Тобі доведеться ще потерпіти, Ларе.

— Поки ви не уловите потрібних «параметрів», чи не так? — Лар насилу стримував закипаючий гнів. — Укотре одне й те саме. Чекати… Чекати… Стільки сил, енергії, коштів, мрії вкладено в нашу експедицію, а ми, даруйте мені, поводимося, як… — Лар махнув рукою і відвернувся.

— Я дуже розумію ваше нетерпіння, Ларе, — знову почав Порецький, обмінявшись поглядом зі Строговим. — Вас, як геолога, перш за все цікавлять кам’яні формації там унизу. Ми не маємо про них жодного уявлення. Чітких відображень від поверхні планети отримати поки не вдалося… Крізь «вікна» в іоносфері ми можемо упіймати такі відображення. Треба шукати «вікна». Тому я хочу внести одну пропозицію. Можна?

— Певна річ, — закивав масивною квадратною головою Строгов, — певна річ, викладай, професоре.

— Сьогодні вранці я закінчив один розрахунок. Виходить, що іоносфера, за межами якої ми кружляємо, шарувата. Приблизно за тисячу — тисячу двісті кілометрів під нами має існувати зона ослабленої іонізації[156]. Пропоную перевести «Землянина» на колову орбіту всередину цієї зони…

Строгов спохмурнів, почав постукувати пальцями об поліровану поверхню столу.

— Нижче, безпосередньо під нами, виявиться зона дуже високої іонізації, — спокійно продовжував Порецький. — Найшвидше, вона є суцільним шаром, що тягнеться до висоти семисот-восьмисот кілометрів над поверхнею планети. Крізь вікна в нижньому шарі легше уловити сигнали автоматичних станцій, тим паче, що їх відбиватиме до нас верхній іоносферний шар. Зараз можна розраховувати лише на ті сигнали, які пройдуть крізь обидва шари іонізованого газу. На нижній орбіті вірогідність отримання сигналів різко зросте, а небезпека проникаючої радіації збільшиться ненабагато.

— Радіація для «Землянина» не проблема, — зазначив Строгов. — Якийсь час ми могли б кружляти в іоносфері максимальної густини. Гірше інше: «пірнувши» в іоносферу, ми остаточно втратимо зв’язок із Землею.

— Зате не треба буде приділяти стільки уваги сонячній активності, — швидко сказав Коро Ференц. — Верхній шар іоносфери захистить у разі сонячних спалахів. А для зв’язку із Землею завжди можна вийти на вищу орбіту.

— Гм-м… — протягнув Строгов. — Все це, звісно, так, хоча може виявитися і не зовсім так. Дай твої розрахунки, — обернувся він до Порецького, — подумаю… Занурення «Землянина» углиб іоносферної оболонки не передбачене програмою. Звичайно, воно можливе… Нам заборонено вводити корабель у хмарну атмосферу… Якщо проміжний шар розташований значно вище… Врешті-решт, ми будь-якої миті можемо повернутися на нашу теперішню орбіту.

* * *

Минуло ще три доби, три земні доби, відміряні атомним годинником «Землянина». Як і раніше велися спостереження, змінювалися вахти біля пульта управління. Нарешті за обідом, на який збирався весь екіпаж, включаючи й вахтового, Строгов оголосив, що «Землянин» змінює орбіту.

— Ми з Порецьким уточнили розрахунки, — покашлявши, пояснив Строгов. — Спробуємо опуститися на півтори тисячі кілометрів до нижньої межі проміжного шару. Хмарна атмосфера опиниться у двох тисячах кілометрів під нами. З нової орбіти повторимо всю програму зондування…

— Але атмосферні ракети… — почав Лар.

— Ось тоді й вирішимо, що робити з атмосферними ракетами, — спокійно перебив Строгов. — Прошу приготуватися до зміни орбіти. Двигуни корабля будуть увімкнені через сорок хвилин.

Напівлежачи у стартовому кріслі, Лар не відриваючись дивиться на екран. Безпосереднє спостереження зараз неможливе. Ілюмінатори кабін закриті броньованими шторами. Строгов майстерно веде корабель. Перевантаження майже не відчутні. Лише легка вібрація звуконепроникних стінок кабіни виказує роботу двигунів. По гігантській спіралі «Землянин» поступово наближається до поверхні планети.

Якщо продовжувати скручувати цю спіраль, корабель увійде в молочно-білий туман, що огортає планету, і через декілька хвилин очам мандрівників відкриються картини невідомого інопланетного світу. Що приховує біла пелена? Кам’янисті пустелі, посічені гігантськими тріщинами, з яких багряними зміями повзуть вулканічні пари і змішуються з низько нависаючим покривом хмар? Чи гігантські гірські ланцюги, обтикані курними вулканами? Чи зарості фантастичних рослин на безкрайніх болотах, що дихають отруйними випарами?

Відповідь буде отримана не сьогодні й не завтра… Скручування спіралі скоро припиниться: «Землянин» знову ляже на колову орбіту над сріблястим морем туману, і потечуть дні остобісілих «експериментів здалеку», обережного обмацування невідомого.

Звісно, Строгов чудовий пілот космічних трас. За його спиною багато місяців польотів, сотні мільйонів кілометрів, десятки посадок на Місяць. Але ця його нерішучість, ця безмежна обережність, тверде переконання, що нове можна збирати лише по зернятку… Він не визнає ризику… А розповідають-бо, що колись і він ризикував. Та ще й як! Цим і прославився в молодості… В молодості! Йому й тепер ледве за сорок. Але на «Землянині» він найстарший.

Чути неголосний дзвінок — знак, що маневрування добігає кінця. Лар мимоволі повертає голову в бік переговорного динаміка. І справді, з динаміка негайно ж доноситься хрипкий голос Строгова:

— Вимикаю двигуни. Приступити до виконання розпорядку дня через п’ять хвилин після стабілізації гравітаційного поля. Увага, вмикається штучне гравітаційне поле.

Майже відчутні хвилі тяжіння біжать крізь обважніле тіло. Ноги наливаються свинцем, відтак нараз мовби зникають; кров у скронях починає стукотіти, з’являється знайоме відчуття розгойдування на гігантських гойдалках. Розгойдавшись, гойдалки починають уповільнювати свої злети й падіння і нарешті зупиняються… Лар розплющує очі. Зелена лампочка індикатора штучної гравітації світить, не блимаючи, м’яким рівним світлом. Лар обережно піднімає руку. Відчуття ваги повернулося. Цього разу Строгову вдалося стабілізувати поле дивовижно швидко. Ще п’ять хвилин і можна встати й засунути стартове крісло в стіну кабіни. Тепер вони не скоро змінять орбіту. Все треба починати спочатку…

НА НИЗЬКІЙ ОРБІТІ

Дивовижна штука — час! Іноді, немов підхоплений невідомим поривом, він раптом кидається вперед з незбагненною швидкістю; не встигаєш відлічувати години, дні, тижні, нема коли здійснювати задумане; десятки незавершених справ навалюються, мов перевантаження в космічному кораблі, що все прискорює лет. Але буває й так, що час немов зупиняється… Тоді дні, у всьому схожі один на одного, тягнуться з повільністю равлика. Вони невідмітні один від одного, заповнені одними й тими самими рухами, словами, зустрічами, вчинками, навіть думками.

Все щільно упаковано в розпорядок дня, затверджений ще там… на Землі.

Розпорядок — святая святих їх життя на орбіті. Вісім годин примусового сну; спеціальний індикатор стежить, чи спиш ти насправді і скільки разів обернувся за ніч. А «вранці» безпристрасна порада-наказ: зажити снодійне наступної «ночі». Сніданок, чергування, обід усім екіпажем. Одні й ті самі обривки фраз:

— …Інтенсивність іонізації помітно змінюється.

— Так, але «вікна»… Де вони?

— Ні, сигналів не уловив.

— У мене також — нічого.

— Просто цікаво, що відбувається з нашими автоматичними станціями?

— Клятий туман!

— Послухайте, цей консервований компот остогид! Невже не можна знайти щось інше?..

Після обіду — «вечірня вахта»: ледь чутно попискують самописці, біжать на екранах зеленкуваті криві. Їх знайомий вигляд викликає нездоланний позив позіхання. Іоносфера немов знущається, відбиваючи атаки приладів: непробивний невидимий щит, що повис над океаном білого туману. Вчора, сьогодні, завтра — відображення від нижнього іоносферного шару… І тиша — сліпа, мертва тиша на всіх діапазонах, на яких мають працювати автоматичні станції, закинуті з «Землянина». Навіть за записами в журналах спостережень не відрізнити дні один від одного. Скільки часу вони кружляють отак на цій орбіті — тиждень, місяць, роки?

Сидячи біля пульта управління, Лар неуважно гортає журнал. До кінця вахти ще година. А потім?.. Дивитися мікрофільми, читати? Знову слухати музику? Знову до очманіння сперечатися з Коро? Але ж не за цим він летів… У двох тисячах кілометрів невідомий світ, з мільйонами загадок! Це година з хвостиком на атмосферній ракеті. Всього одна година!.. А вони кружляють над цими хмарами вже декілька місяців, дорогоцінних місяців, які могли бути заповнені приголомшливими відкриттями… Врешті-решт, і Порецький і Коро Ференц дещо вже зробили, навіть чимало; але його, Лара, робота внизу, під цим бурштиновим туманом…

Як він радів, що летить, і ось що вийшло! Навіть на Місяці вдалося б зробити більше, особливо якщо відбулася експедиція в західну частину місячних Апеннін…

І все Строгов!.. Будь-який інший начальник експедиції давно сам запропонував би використати атмосферні ракети. А цей усе вичікує. Чого? Дива?.. Адже вони вже переконалися, що іоносфера непроникна, що розриви у хмарному шарі не виникають.

Лар роздратовано закриває журнал; дивиться на великий центральний екран, постійно обернений до Венери. Жовтувато-перламутровий відблиск планети, ослаблений потужними світлофільтрами, помітно пульсує. У двох тисячах кілометрів під терранітовим диском «Землянина» в зовнішньому шарі хмар струмені туману перебувають у невпинному русі, звиваються в гігантські спіралі, сходяться і розходяться, піднімаються грибоподібними шапками, що нагадують скупчення купчастих хмар Землі, і йдуть кудись на глибину у виникаючі темні вирви. Нескінченна круговерть невідомої, чужої й ворожої атмосфери. Звісно, маленькій розвідувальній ракетці «Землянина» буде нелегко в лещатах страхітливих ураганів. І все-таки атмосферний політ необхідний. Хіба не в ньому головна мета експедиції?

Безшумно відчинилися двері. Увійшли Строгов і Коро. У відповідь на питальний погляд начальника Лар знизує плечима.

— У спектрі атмосфери не помітив змін? — помовчавши, питає Строгов.

Лар мовчки простягає пачку спектрограм.

Строгов уважно розглядає спектрограми, відтак передає їх Коро.

— Тут, здається, нічого нового, — задумливо каже Строгов, дивлячись на центральний екран. — Вуглекислота, вода, трохи азоту й водень, як завжди, гелій та аргон. Все по-старому…

— Ось, — Коро швидко відкладає одну зі спектрограм. — Тут також. І тут…

Строгов схиляється над спектрограмами, розглядає їх, покусуючи губи.

— Слушно, — каже він нарешті. — І тут також. Ти, брате, проґавив, — звертається він до Лара, поплескуючи його по плечу. — У вчорашніх спектрограмах Коро виявив ознаки озону. І в сьогоднішніх вони, виявляється, є. Ось бачиш? Іонізований кисень… А це ж-бо, можливо, життя. Життя… — повторює він і знову дивиться на центральний екран.

Але екран уже потемнів, швидко напливає покрив густої непроглядної тіні. «Землянин» знову, вже вкотре, перетнув лінію термінатора[157].

* * *

— Як же з атмосферною розвідкою? — Лар намагається говорити байдужим тоном, але в голосі раптом з’являється осоружна хрипота, і пальці починають злегка тремтіти.

Строгов задумливо качає хлібну кульку по гладкій пластмасовій поверхні обіднього столу і мовчить.

Несподівано втручається Порецький:

— Якщо швидкість руху хмар росте з глибиною, атмосферний політ на наших ракетах, далебі, нездійсненний: ракету закружляє і розіб’є об поверхню планети. Я починаю схилятися до висновку, що для атмосферної розвідки ми недостатньо озброєні…

— Іншими словами, ви пропонуєте відмовитися від виконання головного пункту програми «Землянина»? — питає Лар, стискуючи під столом кулаки.

— Я не беруся сформулювати остаточну думку, — м’яко каже Порецький, не дивлячись на Лара, — але ви мусите погодитися, що небезпека винятково велика.

— Будь-яка перша розвідка небезпечна. Будь-який перший політ — це ризик. Ми всі ризикуємо з моменту старту…

— Звісно, проте ризик не має виходити за межі здорового глузду.

— А ви чули, професоре, що під час останньої війни люди закривали грудьми амбразури ворожих укріплень? Це був уже не ризик у межах здорового глузду, а…

— Я допускаю виникнення ситуації, коли людина має право принести себе в жертву задля спільної мети. Але в даному випадку аналогія не виглядає вдалою. Ніхто не вимагає від нас штурму за всяку ціну. Найголовніша умова — повернення експедиції, всіх її учасників. Ми — вчені і маємо чинити розумно…

Лар гнівно струшує головою.

— Даруйте, я… я перестаю розуміти ситуацію… Миколо Петровичу, — звертається Лар до Строгова, — я наполягаю на обговоренні питання про атмосферну розвідку. У нашому розпорядженні залишається трохи більше місяця. Ми кружляли без кінця на верхній орбіті, тепер усе повторюється на нижній… Час минає…

Строгов перестав качати хлібні кульки і, ледь примружившись, слухає Лара. Десь у глибині його очей причаїлася усмішка. Лар збивається й замовкає.

У салоні «Землянина» настає тиша.

— Мабуть, збиратиму зі столу, — каже Коро, ні до кого не звертаючись.

— Стривай, — Строгов відкинувся в кріслі й, підперши масивною долонею квадратну з сивиною голову, обвів усіх задумливим поглядом: — Ось ти, Ларе, кажеш — обговорювати. А що обговорювати? І так усе ясно. Ти ладен наосліп пірнути в цей знавіснілий туман, ми зі Станіславом вважаємо атмосферні польоти з людьми передчасними. У подібній ситуації, незалежно від думки Коро, «вчена рада експедиції» більшістю голосів висловиться проти атмосферного польоту… Проти — у даний момент… Але дещо може змінитися. Місяць — це, брате ти мій, такий строк у космічній експедиції! Можу тобі нагадати, якщо ти забув, що два роки тому за місяць, усього за один місяць, наші заокеанські колеги занапастили три ракети з людьми в місячних Апеннінах. Ось ціна невиправданого ризику. Чотирнадцять життів, і яких! Там був мій приятель Джек Меффі, — Строгов важко зітхнув. — Ось так, серце моє.

— Треба вивчити особливості циркуляції атмосфери, — сказав Порецький. — З’ясувати хоча б найзагальніші закономірності, щоби під час розвідувального польоту увійти в туман з «попутним вітром», і, звичайно, не у мить максимальної турбуленції[158]…

— Тут, як і на Землі, мають бути свої «ревучі сорокові»[159] і свої «зони затишшя», — кивнув Строгов. — Спробуємо відшукати їх, щоб здійснити перший політ не при тайфуні, а хоча б при урагані середньої сили. Звичайно, добре б зробити один-два розвідувальні польоти, але певно я нічого не можу обіцяти. Нічого!.. Проте атмосферні ракети можна підготувати. Приведемо їх, так би мовити, в повну бойову готовність. І подивимося… Час у нас є. З цього боку поки все гаразд… Гірше інше: занурившись в іоносферу, ми втратили зв’язок із Землею. Хоч ми й попередили наші станції стеження, все одно вони турбуються і чекають сигналів. Про це також не можна забувати…

* * *

Минуло ще декілька днів. Дві атмосферні ракети з чотирьох були підготовлені до польотів. На них завантажили аварійні запаси води, їжі й кисню, всі механізми ретельно відрегулювали і перевірили. Тепер можна натиснути кнопку… Відкриється вивідний шлюз — і ракета сама вислизне назовні й продовжуватиме політ у кількох десятках метрів від величезного диска «Землянина». І ось тоді, якщо увімкнути двигуни…

Досить спуститися в нижній відсік, вдягнути польотний скафандр, натиснути кнопку дверей, що ведуть у ракетну камеру, і… через півтори-дві години польоту ракета досягне поверхні планети.

Лар часто думав про це. Він не сумнівався, що перший політ належить зробити йому, можливо, разом із Коро. Під час тренувань на Землі, а потім на навколомісячній орбіті саме вони з Коро відпрацьовували техніку пілотування маленьких атмосферних ракет. Ці ракетки виявилися надійними й легко керованими. Вони чудово поводилися і в безповітряному просторі, і в густій земній атмосфері. Лар десятки разів стартував на них з великої стаціонарної бази — обсерваторії «Ц-3», що нерухомо висіла над Північним полюсом Землі. Зазвичай він пірнав у морок нічної півкулі і, проникнувши в густі шари атмосфери, переводив ракету в горизонтальний політ на висоті десяти-дванадцяти кілометрів над земною поверхнею. Він бачив унизу вогні міст і селищ, сигнальні спалахи далеких аеродромів і ракетодромів, світлі пунктири стартуючих міжконтинентальних літаків-ракет. А одного разу з висоти двадцяти кілометрів йому навіть випало спостерігати виверження одного з камчатських вулканів…

У арктичному секторі дозволяли наближатися до поверхні на чотири-п’ять кілометрів. Лару особливо запам’ятався останній політ, що завершив тренування на навколоземній орбіті. Він вилетів з «Ц-3» сам, у напрямі Північного полюса Землі. На висоті десяти кілометрів ракета увійшла в густі хмари. Непроникна пітьма навколо. Швидко наближається поверхня Землі: сім кілометрів, шість, п’ять. Лар переводить ракету в горизонтальний політ. Тепер курс на південь…

Видимість — нуль. Лар виразно відчуває нестримні пориви вітру. Вібрують педалі й кермо ручного управління. Пітьма… У вухах позивні «Ц-3» і далека перекличка полярних станцій. Пропливли на екрані зеленкуваті обриси занесеного снігом Шпіцбергена.

В ілюмінаторах як і раніше хоч у око стрель. Ураган посилюється. Важко утримувати кермо управління. На екрані — нескінченні поля торосів[160]. І раптом — легкий струс корабля, сплеск неяскравого світла в ілюмінаторах. Хмари разом зникають, немов обрізані гігантським ножем. Попереду — освітлена місяцем крижана рівнина й далекі вогні Північної Норвегії…

Лар озирнувся. Хмари, крізь які він щойно пролетів, громадилися велетенською стіною. Освітлені місяцем, вони здавалися нерухомими, але він-бо добре знав, що коїлося там усередині…

Туманна оболонка венеріанської атмосфери навіть здалека не виглядає нерухомою. Що чекає того, хто першим зануриться в неї?

Але що б не чекало, він полетить. Хтось має бути першим. А шлях відкриттів завжди нелегкий і часом небезпечний. Утім, Лар упевнений в атмосферних ракетах «Землянина», упевнений і в самому собі. Не страх, а лише нетерпляче очікування зустрічі з невідомим мучить його й заважає спати в години, відведені для відпочинку. І ще — гнітюча тривога…

Вона з’явилася два дні тому, після розмови з Коро…

Угорець продовжує вивчати спектральний склад хмарного шару планети. Цей склад багато в чому загадковий; окрім відомих газів, Коро вдалося виявити в атмосфері Венери присутність якихось дивних речовин, які він назвав «уламками молекул».

Коро вважає, що це «обривки» вуглеводневих[161] ланцюжків, нестійкі в нормальних умовах. Як вони могли опинитися у верхніх шарах венеріанської атмосфери?

— Мені спочатку спало на думку, — говорив Коро, показуючи Ларові спектрограми, — що ці дивні вуглеводні виникають у верхніх шарах атмосфери під впливом ультрафіолетового випромінювання Сонця. Відтак я збагнув, що це неможливо. Це саме «уламки» набагато складніших сполук. Ймовірно, вони утворюються у глибині хмарного шару, можливо, біля самої поверхні планети. Розумієш, там відбуваються якісь вибухи… Сила вибухів така велика, що їх продукти відносить у верхні шари атмосфери. Тут вони остаточно руйнуються. Тому їх не вдається спостерігати тривалий час…

— Що ж це можуть бути за вибухи? — обережно поцікавився Лар.

— Ну, наприклад, миттєве займання, миттєвий спалах величезних порцій речовини, схожої на земну нафту…

Лар недовірливо похитав головою:

— Ще одна гіпотеза…

— Певна річ, гіпотеза, — підтвердив Коро, — але якщо виявиться, що вона має під собою підґрунтя… Ти ж розумієш… Атмосферні польоти…

— Строгов знає? — швидко запитав Лар.

— Я ще не сказав йому… Треба повторити спостереження… Мені й самому все це видається дуже дивним, але іншого пояснення наразі не можу придумати… Проте атмосферні польоти…

— Послухай, Коро, — схвильовано перебив Лар. — Залишається двадцять п’ять днів до повернення. Ти знаєш ставлення Строгова… Зараз він, здається, ладен погодитися на атмосферну розвідку. Але якщо розповісти йому це, він знову почне вагатися. Дні, що залишилися, підуть на перевірку твоїх припущень, час буде безповоротно втрачений. Припущення можуть не підтвердитися, а атмосферну розвідку ми не встигнемо провести. Нам доведеться летіти назад, так і не зазирнувши під хмарний покрив. Це ж абсолютно неможливо… І ще одне: подібну гіпотезу найпростіше підтвердити чи спростувати саме шляхом атмосферної розвідки на малій ракеті. Адже, можливо, ці твої «вибухи» не такі вже й катастрофічні…

— Що ти пропонуєш? — спохмурнів Коро.

— Не кажи поки Строгову про своє відкриття, ну, про ці обривки вуглеводневих ланцюжків, чи як там ти їх називаєш. Інакше… Ми позбудемося останніх шансів.

— Звісно, якби я був упевнений, що не помиляюся, я… я не зміг би погодитися з тобою, Ларе, — тихо сказав Коро. — Але наразі я зовсім не певен. Це лише припущення, навіть не гіпотеза. Продовжуватиму спостереження і вчиню так, як ти просиш. Але якщо з’являться нові дані — більш визначені, я негайно повідомлю шефа. Це надто серйозно…

* * *

Четвертий день весь вільний від сну і вахти час Коро проводить над спектрограмами — старими й тими, які безперервно надходять. У відповідь на стривожені погляди Лара він лише ледь помітно похитує головою. Нічого… Поки нічого… А що буде завтра?

Строгов мовчить, вислуховуючи короткі повідомлення вахтових. Він явно уникає Лара і намагається не залишатися з ним наодинці.

«Отож, лише два тижні до повернення, — думає Лар. — Всього два тижні. Будь-якої миті Строгов може відвести «Землянина» на більш далеку стартову орбіту. Відтак зворотний шлях; — і знову Земля… Земля!.. Звичайно, всі вони знудилися за нею за довгі місяці перебування в тісних кабінах корабля. Нескінченний шлях, нескінченне кружляння по орбіті. Оберемки спектрограм, фотографій, графіків, кілометри перфорованих стрічок, сотні списаних сторінок у журналах спостережень, десятки кілометрів магнітних записів… І жодного зразка порід невідомої планети, жодної проби газів її атмосфери, жодного розвідувального польоту… Вранішня зоря Землі, Планета Туманів, залишиться такою ж загадковою, якою була й раніше. Інші піднімуть запону її таємниць, рішучіші, сміливіші, наполегливіші…

Звісно, це щастя — повернутися. Вийти на волю з металевих нутрощів корабля, на повні груди вдихнути повітря земних полів, відчути на обличчі пориви земного вітру, відчути тепло земного сонця, тепло дружніх рук. І знову зустрічати заходи й сонцесходи на морському березі, слухати шерех хвиль, що накочуються на обточену гальку і… мріяти про нові польоти. А коли сонце зайде і заблищить у темніючому небі яскрава вечірня зірка, думати про те, що ось зовсім нещодавно ти побував поблизу неї…

Але у всіх цих мріях, думах, спогадах незримо й невідступно буде присутній докір… Ти був так близько і не зміг, не зумів! І для тебе, як для тих, хто дивиться на неї з безмірної далечі, вона залишилася загадкою… Планета Туманів… Невже там, у цих хмарах, лише хаос, морок, смерть? Не може цього бути!..

Звичайно, їх політ — перша розвідка. Звичайно, вони піонери нових трас. Дещо їм удалося. Можливо, їх навіть назвуть героями. А докір залишиться. На все життя! Ти був так близько — і ти не насмілився…

Але якщо все-таки в останню мить Строгов дозволить атмосферний політ? Певна річ, так просто — не повернутися з вируючого казана хмар, у якому Коро приверзлися якісь страхітливі спалахи — вибухи. Канути в цю хистку пелену і, можливо, назавжди зникнути в ній, як зникли безслідно безпілотні ракети?..

Лар відкидається в кріслі і закриває рукою очі.

Круговерть одних і тих самих думок… Одних і тих самих протягом нескінченних місяців.

«Ні, ні… Не може цього бути… І потім… Якщо навіть атмосферна ракета «Землянина» не повернеться, якщо Планета Туманів стане могилою для її пілота, хіба цей пілот не звідає найбільше, ні з чим не зрівняне щастя першовідкривача, особливо якщо він устигне передати «Землянинові» те, що розгледить і зрозуміє?

Звісно, летіти треба, треба, треба, — думає Лар. — І я готовий, я хочу це зробити, я це зроблю без зволікання будь-якої миті».

* * *

Біля входу до кабіни управління корабля Лар зустрів Строгова. Щось у виразі обличчя начальника змусило Лара насторожитися. Невже Строгов схвильований? Він — і схвильований… Неймовірно! Лар упритул глянув у очі шефа. Строгов витримав погляд, на обличчі його з’явилася усмішка, але десь у глибині очей Лар прочитав сумнів, тривогу і навіть нерішучість.

— Ідеш змінювати Коро? — Строгов явно не поспішав поступитися дорогою у вузькому коридорі.

— Так.

— Стривай-но! Коро залишиться на другу вахту.

— Чому?

— Сам захотів. І потім…

— Що ще?

— Бачиш, Ларе… Ти не раз нагадував про атмосферний політ…

Лар весь напружився, але знайшов у собі силу недбало кивнути у відповідь:

— Звісно… Адже це найважливіший пункт нашої програми…

— Ну, не зовсім, мій хлопчику. Проте… Бачиш, Порецький ретельно вивчив структуру зовнішніх: шарів атмосфери. Є одне поле в середніх широтах із порівняно спокійним рухом хмар. Я не хочу сказати, що там штиль, але різких турбуленцій не спостерігається вже багато днів. Ми з ним порадилися і вирішили… Тобто ні, ми нічого не вирішували, але ми подумали, що якщо йти на ризик атмосферної розвідки, то лише там. Це не наказ, Ларе, і навіть не порада… Я нічого не можу тобі порадити. Але якщо хочеш, ти можеш здійснити там політ… Зрозуміло, у верхніх шарах, не занурюючись глибоко в цей клятий туман. Ти узяв би проби газів, спробував зондувати хмарний шар…

Лар нараз відчув кволість і поспішив прихилитися до металевої стінки коридору.

Ось ця мить, про яку він стільки думав, задля якої, власне, й летів…

Строгов говорив щось іще повчальним і незвично м’яким тоном, поклавши руку на плече Лара. Лар не слухав. У скронях стукотіла кров, і в унісон її ударам все оглушливіше звучало одне лише слово: «У політ… У політ… У політ…»

Лар облизнув сухі губи і, дивлячись в обличчя Строгову, посміхнувся вперше за багато днів:

— Я готовий… Коли?

— Бачиш… Я все-таки хотів би, щоб ти ще подумав… Час у нас є… Ти, звичайно, розумієш, міру небезпеки ми передбачити не можемо. Ймовірно, це дуже небезпечно. Тисячу разів волів би летіти сам, але, як капітан «Землянина»… Ти розумієш… Ось Коро, він зараз проти польоту, але ми з Порецьким гадаємо… Загалом, я радий, що ти не змінив свого рішення, але поспішати не будемо. Складемо докладний план взаємодії, ще раз перевіримо атмосферну ракету…

— План складений, а ракета перевірена багато разів, — рішуче перебив Лар. — Усе в повній готовності і я — також. Ні, я волів би летіти зараз же, якщо ви не заперечуєте, Миколо Петровичу. Адже ваші додаткові вказівки не заберуть багато часу?

— Ні, звичайно… Ну гаразд, хай буде по-твоєму… Можливо, ти й має рацію. Йди готуйся! Після твого вильоту я зміню Коро. Він зможе вилетіти на допомогу будь-якої миті.

СТАРТ

Останні хвилини перед стартом атмосферної ракети. Вже перевірений скафандр, контрольна апаратура, вже засунулися непроникні переборки, що відокремили шлюз ракети від внутрішніх приміщень «Землянина».

Лар напівлежить у стартовому кріслі, поклавши руки в еластичних рукавичках на важелі керування. У переговорному пристрої шолома виразно чути голоси товаришів, що зібралися біля пульта управління «Землянина». Власне, чути лише хрипкий, уривистий голос Строгова і короткі спокійні репліки Порецького. Коро мовчить. Він мовчав і при прощанні в салоні «Землянина», марно намагаючись приховати хвилювання й тривогу. Губи його були щільно стиснуті, немов він боявся, що заговорить мимоволі; на блідому вродливому обличчі, обрамленому чорною борідкою, виступили червоні плями. Потискуючи руку Ларові, він лише шепнув крізь зціплені зуби:

— Пам’ятай, що говорив… Вибухи… Вони можливі… Ну, попутних бур!

Він приклав витягнутий указівний палець лівої руки до свого носа — умовний дружній знак, яким проводжають відлітаючого космонавта і бажають йому щасливого повернення. І Строгов, і навіть вишукано ввічливі Порецький повторили цей жест, що став традиційним багато років тому…

Напівлежачи у стартовому кріслі, Лар посміхається. Він пригадав розповідь свого інструктора з атмосферних польотів. Старий запевняв, що цей жест з’явився після того, як проводжали на навколомісячну орбіту одного з перших космонавтів. У день відльоту з ранку мжичив дощ, і до моменту старту у всіх проводжальників почалася нежить…

— Ти готовий?

Ці слова звернені до нього.

— Так, Миколо Петровичу.

— Отож, пам’ятай: три години польоту.

— Так…

— Глибоко в туман не занурюватися.

— Так…

— Головні завдання: проби газів і визначення товщини хмарного шару зондуванням.

— Так…

— Рухатися по трасі, близькій до вертикалі.

— Так, так…

— «Землянин» висітиме над трасою твого шляху.

— Миколо Петровичу, ви це повторювали вже десять разів.

— Знаю! Іоносферу пройдеш на граничній швидкості, гальмування — з наближенням до поверхні хмар.

— Так, так…

— Ну, в добрий час… Даю зворотний відлік. Десять, дев’ять, вісім…

«Ось вона, ця хвилина, — думає Лар, — останній крок назустріч мрії, на поріг великої таємниці… Дивно: жодних піднесених думок, жодних особливих відчуттів. Утім, ні, одне відчуття з’явилося — засвербіло ліве вухо. Тьху ти, чорт! Як би почухати його?»

Лар крутить головою, намагаючись потертися вухом об скло шолома.

— …Два, один, старт!

Руки самі натискають на важелі. Знайоме відчуття падіння у стрімкому ліфті, легкий струс — і тіло немов зникає. Плаский диск атмосферної ракети відокремився від материнського корабля і ширяє в кількох десятках метрів від нього, вже за межами штучного гравітаційного поля «Землянина».

Тепер лише еластичні кріплення утримують Лара у стартовому кріслі. Погляд на контрольні прилади: все гаразд… Погляд в ілюмінатор, розташований над головою: там величезна, тьмяно поблискуюча парасолька «Землянина», а справа за його краєм — чорний провал, і в ньому — яскравий густий розсип немерехтливих зірок. Погляд в ілюмінатор під ногами: там світить рівна медова жовтизна венеріанської атмосфери. Отже, в його розпорядженні три години… Ось тільки б перестало свербіти вухо…

Голос Строгова в переговорному пристрої:

— Як справи? Як чуєш?

— Усе гаразд, наразі чую добре.

— Стабілізація?

— Нормально. Вмикаю двигуни.

— Зачекайте-но, Ларе…

Це голос Порецького. Що ще таке?..

У переговорному пристрої нерозбірливий шерех голосів.

Схоже, що говорять усі відразу. Лар напружує слух і вловлює схвильовані репліки Коро:

— Там… це там… дивіться… Так, я упевнений…

І відразу густий хрипкий бас Строгова:

— Увага, Ларе. Доведеться затримати політ. Ти чуєш мене? Наказую негайно повернутися. Відкриваю вхідний шлюз…

Лар кидає стрімкий погляд у верхній ілюмінатор. У терранітовому корпусі «Землянина» вже з’явилася темна вирва — шлюз відкривається.

«Як бути? Невже від польоту доведеться відмовитися? Що вони там виявили? Його ракета в порядку. «Землянин», звичайно, також. Значить, Коро?»

— Ларе, чому не відповідаєш? Наказую повернутися! Негайно!

Лар мовчить, зціпивши зуби. Руки стискують важелі стартових двигунів. У голові обривки думок:

«…Наказ капітана… Він зобов’язаний підкорятися… Але політ… Це не відстрочення, це — відміна… Небезпека?.. Але «міру небезпеки ми передбачити не можемо». Хто це сказав?..»

— Ларе, чому мовчиш? Ти чуєш мене? Наказую…

Голос Порецького:

— Він не чує… Порушився зв’язок. Але він ще не увімкнув двигуни. Ракета в радіусі зовнішнього гравітаційного поля «Землянина»…

«Ах, ось що! Хочете силою втягнути мене назад? Ви це ще можете… Але на стабілізацію поля вам знадобиться якийсь час… Десять-дванадцять секунд… Значить, п’ять секунд на рішення…»

Але тіло вже наливається неймовірною вагою. Невже Строгов перемкнув поле миттєво? А як же вони там? Адже й вони не встигли до цього приготуватися. Значить, їм зараз набагато важче, ніж йому тут. За інструкцією миттєве перемикання штучного гравітаційного поля дозволяється лише в разі крайньої небезпеки. Лар насилу піднімає обважнілі повіки… кому загрожує ця небезпека? Йому? Але він уже за межами «Землянина», де командує Строгов… Це якраз та мить, коли він має право вирішувати сам. Адже він сам вирішував, ідучи на цей політ…

Ні, він не хоче повертатися… Він мусить виконати своє рішення… Мусить…

Лар намагається натиснути на важелі стартових двигунів, але занадто великий тягар охопив його. Він не в змозі навіть поворухнутися. Краєм ока він помічає, що полірована поверхня велетенського диска «Землянина» поступово наближається. Зараз його маленьку ракетку втягне в отвір шлюзу. Лар відчуває в роті солоний присмак крові. Це все гравітаційне перевантаження…

Задихаючись, він востаннє намагається натиснути на стартові важелі, і саме цієї миті відчуття тягаря, що скувало його, трохи слабшає: нестабілізоване поле таке нестійке…

Важелі піддаються натискові пальців, і раптом різкий дрож стрясає тіло атмосферної ракети. Стартові двигуни запрацювали. Відстань між «Землянином» і ракетою Лара знову починає збільшуватися. Двигуни маленької ракети намагаються розірвати гравітаційну мережу, що обплутала її.

Перевантаження стає нестерпним. Лару здається, що його розплющує у стартовому кріслі. Тепер він не в змозі навіть ворухнути пальцем. Перед очима стрімкий веселковий калейдоскоп. У вухах оглушливо стукає кров, і крізь її удари здалеку долинає голос Строгова:

— Ларе… Ларе… Ларе…

Відтак відразу тиша і морок…

Маленький блискучий диск атмосферної ракети, розірвавши гравітаційні тенета, все стрімкіше ковзає в порожнечі назустріч хисткому туманові, відносячи бездушне тіло космонавта.

* * *

— Що ж, врешті-решт, трапилося, хай йому чорт, — мимрить Строгов, насилу піднімаючи обважнілу голову від пульта управління.

Його багрове обличчя залите потом. Товсті короткі пальці, що лежать на кнопках пульта, тремтять.

Порецький витирає хусточкою залиту кров’ю щоку. Скривившись від болю, знизує плечима:

— Ймовірно, результат іонізації… Радіозв’язок відмовив, він увімкнув двигуни саме тієї миті, коли ти перемкнув гравітаційне поле.

— Дурниці! Мені вдалося підтягти його ракету майже до самого шлюзу. Це все вийшло пізніше…

— Я не здивуюся, якщо його розплющило, незважаючи на скафандр і амортизатори крісла.

— Нісенітниця! Він міцніший від нас усіх. А ми, проте, цілі.

— Але ти забуваєш про тягу його двигунів. Врешті-решт вони пересилили дію гравітаційного поля. На нього діяло сумарне навантаження…

— А по-моєму, він чув нас, — тихо сказав Коро, схилившись над екраном великого локатора. — Чув усе, але вирішив летіти. Адже я… я говорив йому раніше. Він знав про мої припущення і, напевно, здогадався, що відміна польоту пов’язана з цим…

— Ваша поведінка, колего Коро, не заслуговує на жодне виправдання, — гнівно перервав Порецький. — Якщо він загине, ви й лише ви будете в цьому винні. Як ви могли мовчати!

— Але в мене не було жодної певності, — пробурмотів Коро. — Розумієте, жодної… Лише припущення… Тільки в момент його старту вдалося безпосередньо спостерігати цей процес. І якраз на краю того поля спокійних хмар, до якого він мав летіти. Ви самі спостерігали за цим районом багато днів, і ви визнали його найбільш сприятливим об’єктом, професоре.

— Але я не знав про ваші припущення. Якби ви визнали за потрібне повідомити мене…

— Облиште, — махнув рукою Строгов. — Не в цьому тепер річ. Ми всі винні, і найбільше я — капітан «Землянина». Міру нашої провини визначать інші. Зараз треба вирішити, що робити.

— Я полечу услід за його ракетою, — швидко запропонував Коро, — спробую встановити контакт до того, як він зануриться в хмари, або проведу стиковку і відбуксирую його ракету до «Землянина».

— Підтримую, — сказав Порецький. — Його ракету ще видно на екранах радарів. Вона наразі йде не з максимальною швидкістю; можна її наздогнати за п’ятнадцять-двадцять хвилин. Наздогнати і повернути.

— Він усе-таки чув нас, — повторив Коро, — і, можливо, чує ще зараз. Але не хоче відповідати. Вирішив зробити по-своєму… Можливо, він і має рацію…

— Дурниці, — грубо перервав Строгов, — не міг він так… Готуйся до польоту. Полетиш услід і повернеш його. Лише наздоженеш і повернеш. Зрозуміло? Ніякої розвідки…

— Але якщо я наздожену біля самої межі хмар? Можливо, проби?..

— Ти мусиш наздогнати значно раніше. При такій швидкості його ракета летітиме до межі хмарного шару ще не менше години. Вочевидь, він непритомний. Ракета йде на мінімальній швидкості, а я наказав йому проходити іоносферу на максимальній. Іди готуйся! Старт через п’ять хвилин.

— Слухаюсь.

Коро вийшов.

Строгов відкинувся в кріслі, витер долонею піт з чола.

— Я не повинен був йому заважати, — пробурмотів він, насупившись. — Дідько мені надав послухати… Цей вибух трапився за три тисячі кілометрів від місця розвідки. Ну то й що, подумаєш! Там можуть бути й гірші штуки… Він хлопець обережний… Знав, на що йде…

Строгов похитав квадратною головою і задумався.

— Його ракета прискорює рух, — почувся голос Порецького. — Він маневрує нею.

Строгов швидко обернувся до екранів. Якийсь час пильно стежив за ними. Відтак кивнув головою.

— Еге ж… Якщо він і був без свідомості, то всього декілька хвилин. Зараз його ракета явно стала керованою. Коро вже не наздожене її до межі хмар. Доведеться поки затримати виліт…

Строгов обернувся до внутрішнього переговорного динаміка, кинув декілька швидких, уривчастих фраз; відтак устав, підійшов до Порецького.

— Ти не намагаєшся встановити з ним зв’язок?

— Пілот-автомат весь час передає йому наказ про повернення, записаний на магнітну стрічку, і повідомлення про атмосферний вибух, що спостерігався, але він не відповідає. Зараз його ракета вже проходить нижній іоносферний шар, і ймовірність прямого радіозв’язку все зменшується…

Повернувся Коро Ференц у польотному скафандрі, але без шолома.

— Все готово, шефе. Чому ви затримали виліт?

— Його ракета збільшила швидкість. Він уже керує нею. Зачекаємо трохи. Але будь готовий. Можливо, все-таки доведеться летіти.

— Гаразд, — сказав Коро, сідаючи у вільне крісло.

— Другий вибух, — неголосно промовив Порецький, схиляючись над екраном. — Ще сильніший і також на краю спокійного хмарного поля, але трохи північніше. Значить, і я помилився — це оманливий спокій, усього лише затишшя перед грозою.

— Летіти? — запитав Коро.

— Ні, — відрізав Строгов, упиваючись очима в зеленкуватий екран.

Якийсь час вони сиділи мовчки, не відриваючи напружених поглядів від матової поверхні головного екрану. На екрані ледь помітно пульсувала шагрень[162] невідомої й ворожої атмосфери. Клубливий туман перебував у безупинному русі: підступне й загадкове покривало, яким оповита поверхня планети. Зараз до нього наближається їх товариш…

Неголосно затріщав динамік зовнішнього радіозв’язку. Всі погляди звернулися на нього. Тріск змінився тонким писком і завиваннями, крізь які, спотворений величезною відстанню й шумами іоносфери, ледь чутно, але цілком виразно пролунав голос Лара:

— Все гаразд… наближаюся до межі туману… все гаразд… вражаюче…

Писк посилився, голос потонув у ньому й більше не з’являвся.

Троє космонавтів довго прислухалися. Лар не озивався.

— Значить, так, — зітхнув Строгов, устаючи, — він уже в атмосфері… І не сказав, чи чує нас… А, далебі, не міг не чути, не міг…

Строгов насупився і похитав головою.

— Йдіть відпочивати, — порадив він товаришам. — Я прийняв вахту.

Але Порецький і Коро не ворухнулися.

Минула година, друга, третя. Контрольний час, відведений на розвідувальний політ, закінчився. Потріскував динамік зовнішнього зв’язку. Екрани радарів залишалися порожніми. Світла цятка атмосферної ракети на них не з’являлася. Лише ледь помітно пульсував жовтуватий туман.

У ВІЛЬНОМУ ПОЛЬОТІ

Свідомість поверталася поступово… Спочатку випливли з темряви зеленкуваті шкали приладів, прямокутники екранів. Відтак почувся голос Строгова, що монотонно повторював одні й ті самі слова.

Лар ворухнувся.

Голос Строгова продовжував повторювати:

«…Наказую повернутися… Спостерігали атмосферний вибух… координати епіцентру… Наказую повернутися…»

Лар посміхнувся, облизнув пошерхлі губи, відчув на них кірку закипілої крові.

«Вирвався-таки… Звісно, це Коро… Його робота… Не витримав… А я витримаю, мушу витримати… Якщо повернуся, дані, які привезу, змусять забути, що не виконав наказу командира, ну а якщо…»

Лар підвівся, всівся зручніше.

Тепер усе залежало лише від нього самого, від його вміння, наполегливості, сил, ну і, певна річ, від міцності корабля…

Він окинув поглядом контрольну апаратуру. Минуло всього десять хвилин з моменту старту. Його ракета вже встигла відхилитися від заданого курсу. Декілька хвилин він витратив на орієнтування, відтак різко збільшив швидкість. Лічильники іонізованих частинок затріщали частіше. Давала про себе знати нижня зона підвищеної іонізації. Швидкість корабля наростала. Позначалося вже і тяжіння планети. Лар відчув, як пружна сила знову втискує його в крісло. Дарма, це дурниці в порівнянні з тим, що він пережив при старті, коли Строгов намагався затримати ракету…

«Землянин», що кілька хвилин тому сяяв у зеніті, мов маленький блакитний місяць, уже перетворився на яскраву зірку. Океан хисткого туману помітно наблизився. Тепер його поверхня не здавалася такою рівною, як із «Землянина». Вона нагадувала горбистий покрив велетенських грозових хмар. Грибоподібні заклубочені хмарні маси піднімалися з неї назустріч ракеті Лара, а між ними темніли глибокі темні провали. Це й була область «спокійної хмарності» Порецького… Значить, у інших місцях…

Лічильники іонізованих частинок тріщали все пронизливіше. Іонізація газу за межами корабля швидко наростала. Голос автопілота «Землянина» майже загубився в шурхоті і тріску перешкод. Ще декілька хвилин — і радіозв’язок із «Землянином» урветься остаточно. Треба сповістити товаришів, що у нього наразі все гаразд.

Лар викликає «Землянина», починає доповідати обстановку, розповідає про структуру поверхні хмарного шару…

Якщо там, на «Землянині», товариші й не розчують усього, слова збереже магнітний запис, який провадить апаратура його ракети.

— Верхівки найбільш крупних хмарних грибів усього в декількох десятках кілометрів піді мною, — говорить Лар. — Їх висота досягає тридцяти-сорока кілометрів. Рух хмарних мас відбувається зі значною швидкістю. Це дуже гарно, але лячно… Переходжу на горизонтальний політ і починаю гальмування. Спробую проникнути углиб хмарного шару в проміжку між «грибами». Іонізація за бортом помітно зменшилася. При проходженні іоносфери радіація, що проникла всередину корабля, знаходилася в допустимих межах. За попередніми даними розріджена атмосфера за бортом складається переважно з водню із домішкою благородних газів. Узяв перші проби…

Лар замовкає. Голосу автопілота «Землянина» вже зовсім не чути. У переговорному пристрої лише шерех і тріск перешкод. Значить, і його тепер не чують… Лар кидає погляд у верхній ілюмінатор. «Землянин» непомітний на тлі зірок, проте Лар швидко знаходить його: ось сузір’я Кассіопеї, трохи інших обрисів, ніж із Землі, і в ньому нова зірка другої величини — «Землянин».

Наближається один із хмарних грибів. Знижуючись, Лар обходить його. Клубливий туман, освітлений сонцем, зблизька здається сліпучо-білим.

Лар кидає погляд на екран спектрографа[163].. Не вірячи собі, нахиляється до самої шкали.

— Вражаюче, — каже він уголос, — вражаюче! Вода, кристали льоду. Верхня зона хмар складається з найдрібніших кристаликів льоду і ще чогось… Хвилинку, так, це аміак… вуглеводні. На «Землянині» — чуєте мене? Туман із крижаних кристалів: вода, вуглеводні, аміак; вода, аміак…

Він кілька разів повторює цю фразу: можливо, на «Землянині» все-таки почують.

У проміжку між трьома гігантськими стовпами білих хмар атмосферна ракета наближається до поверхні хмарного шару. Ось уже стрімко проносяться за ілюмінаторами перші, схожі на серпанок смуги, насуваються і зникають чорні тіні, що відкидаються бовдурами туману. Ракета різко здригається — перший дотик до хмарного шару. Ще ривок, схожий на удар, ще і ще…

Сліпучий блиск в ілюмінаторах блякне, гасне. Востаннє промайнув і зник шматок чорного неба з розсипом зірок. Тепер за ілюмінаторами непроникна молочна каламуть. Ракету гойдають і тягнуть кудись струмені атмосферних течій. Вони стикаються, звиваються у спіралі, клубки. Лар уже насилу втримує кермо управління і зберігає орієнтацію.

— Наді мною десять кілометрів хмарної атмосфери! — кричить він у мікрофон шолома, хоча певен, що ніхто його не почує. — Тут область напівтемряви… Зондування показує, що поверхня планети знаходиться в п’ятдесяти кілометрах піді мною. У цих районах вона начебто рівна. Спробую пробити хмари і оглядітися… Сподіваюся, хмарний шар не досягає поверхні…

НА «ЗЕМЛЯНИНІ»

— Шість годин, — утомлено промовляє Порецький, — рівно удвічі більше, ніж час, відведений на політ. Мабуть, усе… Внизу якась пастка, незрозуміла пастка…

— У атмосферній ракеті запас води й їжі на десять днів, а кисню на два земні тижні, — пробує заперечити Коро.

— Але ж річ не в цьому…

— Миколо Петровичу, дозвольте летіти, — в голосі Коро чути відчай.

— Навіщо? — питає Строгов, не відриваючи запалених очей від екрану. — Це навіть не голка в копиці сіна.

— Спустившись до поверхні хмар, я, можливо, почую його сигнали. Він міг просто заблукати. Нижній шар іоносфери непроникний для радіохвиль. Лар не знає, де нас шукати.

— Він знає, що зворотний шлях веде вгору. А піднявшись над хмарами, він легко знайде нас. Адже йому добре відоме положення «Землянина» на небосхилі в кожну мить часу.

— Миколо Петровичу…

— Ні!

— А якщо опустити планетоліт ближче до поверхні хмарного шару? Радіопередавач «Землянина» такий потужний…

— Ось тоді він може не знайти нас при поверненні. Він має повернутися в ту точку, де ми знаходимося зараз. А нас там не буде. І якщо підведе радіозв’язок… Крім того, я просто не маю права наближати планетоліт такої конструкції, як «Землянин», до планети з густою атмосферою. Ви забули, що «Землянин» стартував з Місяця? Я вже порушив інструкцію, перевівши корабель на нижню орбіту всередину іоносфери.

— Що ж робити?

— Чекати, наразі чекати…

— Але якщо йому вже потрібна допомога?

— Якщо він порушив мій строгий наказ і спробував проникнути в нижні шари атмосфери, ми не в змозі йому допомогти.

— Лар міг це зробити…

— Якщо він це зробив і дивом повернеться, це буде його останній міжпланетний політ; останній навіть у тому випадку, якщо його відкриття перевернуть усі уявлення про Всесвіт.

— Ну, якби ризик виправдав себе, ви перший заговорили б інакше.

— Ніколи. Нерозважному авантюризмові не місце при дослідженні космосу і чужих планет. Йому взагалі не має бути місця в нашу епоху! За авантюризм люди вже платили не раз надто дорогою ціною… Все прийде своїм ладом. Ніхто не чекає від нас розгадки всіх таємниць Венери. Нам доручили вивчити підступи, не більше…

— І все-таки ми зобов’язані йому допомогти.

— Коро, звісно, має рацію, — серйозно сказав Порецький, поклавши руку на плече Строгова, — зі свого боку, я готовий підтримати його, хоча зовсім не схвалюю його попередньої поведінки. Я гадаю, ти маєш дозволити йому політ до межі хмарного шару і розвідку над хмарами, певна річ, не занурюючись у них, навіть не наближаючись до них на певну дистанцію…

— Добре, в такому разі лечу сам.

— Але, даруй мені, Миколо, як командир «Землянина» ти не можеш і, далебі, не маєш права так чинити…

— Саме як командир «Землянина» я можу так учинити, — різко заперечив Строгов. — І я зобов’язаний так учинити, бо не хочу піддавати невиправданому ризику життя ще одного учасника експедиції. Ми не знаємо, з якими небезпеками пов’язаний політ на атмосферній ракеті навіть за межами хмарного шару. Останні сигнали Лара ми чули задовго до того, як він наблизився до межі хмар. Можете ви поручитися, що Лар щасливо досяг хмарного шару, що ще до цього з ним нічого не трапилося?

— Але, бачиш-бо… Я вважаю… Ти, певно, маєш на увазі область високої іонізації?

— Хоч би й її.

— Гм… У атмосферних ракет непоганий захист.

— А енергія частинок в іоносфері Венери добре відома?

— Зізнаюся, ти заганяєш мене на слизьке, капітане. Однак, якщо ти полетиш і, не хочу бути лихим пророком, якщо з тобою щось… трапиться, ну, словом… ти не повернешся… Хто поведе «Землянина» до Землі?

— Ви з Коро. Адже ти другий пілот, чи не так?

— Поряд з тобою, не більше, любий Миколо Петровичу.

— Так, — Строгов стиснув руками голову, — гаразд… Іншого виходу не бачу… Лети, Коро! Дві години польоту з єдиною метою встановити з ним зв’язок. Пробийся крізь зону високої іонізації і покружляй над районом, де він мав увійти у хмари. Але не наближайся до цього чортового туману більш ніж на сто кілометрів. Давай! Навіть якщо почуєш його сигнали, передай, що належить, і повертайся. Якщо знадобиться пірнути у хмари, я це зроблю сам… Старт через десять хвилин. Через дві години десять хвилин ти маєш бути тут. Зрозумів? Ну, попутного космічного вітру!

* * *

Зв’язок з атмосферною ракетою вдалося підтримувати протягом п’ятнадцяти хвилин. Відтак голос Коро потонув у шурхоті перешкод і світла цятка на екрані радара зникла.

— Клята іоносфера! — пробурмотів Строгов.

Більше він не зронив ані слова. Порецький задрімав у своєму кріслі, відтак прокинувся, схопився, почав ходити по темній апаратній. Строгов сидів не ворушачись і не відривав погляду від центрального екрану. Коли добігала кінця сто десята хвилина з моменту старту, на екрані знову з’явилася світла цятка.

— Повертається, — прошепотів Строгов і, відкинувшись у кріслі, заплющив очі.

Порецький квапливо схилився до передавача.

Не вимикаючи сигналів радіомаяка, почав викликати Коро. Коро не відповідав, і Порецький стривожено поглянув на капітана.

— Однак він сам веде ракету, це ясно, — сказав Строгов. — Через п’ять хвилин усе дізнаємося.

Вони зустріли Коро біля тамбура ракетного шлюзу. Світлові сигнали над внутрішніми дверима згасли один за одним, підтверджуючи, що атмосферна ракета зайняла своє місце у шлюзі і що все гаразд. Відтак прошелестіли зовнішні двері тамбура, почулося шипіння дезинфікуючої суміші, якою оброблявся скафандр космонавта. Ще кілька секунд — внутрішні двері безшумно ковзнули вбік, Коро переступив невисокий поріг і, похитнувшись, сперся рукою об стіну.

Строгов поспішив підтримати його, але Коро зробив рукою заперечний жест і вказав на шолом. Заважаючи один одному, Порецький і Строгов допомогли Коро звільнитися від шолома скафандра.

Коро полегшено зітхнув і, обвівши поглядом товаришів, ледь помітно похитав головою:

— Ні… Нічого… Жодних слідів… І сигналів не чути… Зник зовсім…

Голос його уривався, а в глибоко запалих очах з’явилося щось нове. Навіть вираз обличчя став якимсь іншим… Строгов спочатку не зрозумів, що він означає, і насторожено втупився в обличчя Коро. Порецький же, збагнувши в чому річ, свиснув від подиву:

— Одначе, колего, дісталося вам… І це за один політ…

Лише після слів професора Строгов нарешті зміркував, що його так уразило, коли він побачив обличчя Коро. Ліва половина густої бороди молодого планетолога стала цілком білою, а в чорному в’юнкому волоссі над чолом з’явилося широке сріблясте пасмо.

Коро стояв не ворушачись і мовчки дивився на товаришів:

— Це неможливо уявити, поки не побачиш зблизька… — мовив він нарешті. — Немає таких слів у земних мовах… Найбільш спокійна область атмосфери!.. — Коро уривчасто розсміявся. — Спокійна!.. Тисячі вулканів мусять діяти там одночасно, щоб коїлося таке. І це на межі атмосфери. А внизу! Я літав на висоті близько ста кілометрів над хмарним шаром, коли звідти вистрілив страхітливий стовп хмар, на кшталт протуберанця[164]. Я не встиг ухилитися — і мене засмоктало у виниклу поряд вирву. Як уціліла ракета, незбагненно… Я вже гадав, що все скінчено, коли мене викинуло над хмарами наступним «зітханням» цього пекельного казана. Двигуни ракети ще працювали, і це врятувало. Але вся апаратура для аналізів та радіопередавач вийшли з ладу… Здається, я не зважився б летіти ще раз… Ні, нізащо…

Коро похитав головою і закрив обличчя руками.

Не зронивши ні слова, Строгов обернувся і поволі почвалав до своєї кабіни.

Цієї ночі, відмірюваної земним годинником «Землянина», ніхто не ніс вахту біля пульта управління корабля. Безшумно зміїлися стрічки самописців, світилися порожні екрани, ледь чутно гудів електронно-обчислювальний пристрій, та вічно безсонний автопілот слав у навколишню порожнечу до далекої вируючої атмосфери чужої планети один і той самий заклик:

— Ларе… повертайся… Ларе…

* * *

Зазирнувши до кабіни управління, Порецький виявив на головному пульті записку:

«Полетів подивитися, що можна зробити ще. Контрольний термін повернення — двадцять четверта нуль-нуль двадцять п’ятого травня. Якщо не повернуся, двадцять шостого травня переводіть корабель на верхню орбіту, встановіть зв’язок із Землею і двадцять восьмого травня вирушайте у зворотний шлях. Траса запрограмована на головному рахунково-обчислювальному пристрої. Початкові параметри…»

— далі йшли колонки цифр.

Порецький пробіг їх очима і задумався. Маючи у своєму розпорядженні ці дані, він, звичайно, доведе «Землянина» до Землі, а навідні місячні станції допоможуть провести посадку… Але Строгов… Щоб підготувати ці колонки цифр, він не стуляв очей цілу ніч, а, закінчивши розрахунки, спустився до шлюзів атмосферних ракет і негайно відлетів.

Відлетів, незважаючи на вчорашню розповідь Коро…

Що ж це — безумство, безмежна сміливість, почуття товариськості чи щось іще, чого Порецький просто не в змозі був зрозуміти?

Внизу була приписка:

«…Я не міг інакше… Певен, що, в разі потреби, доведете корабель. Щасливої зворотної дороги! І поклоніться за нас Землі…

Строгов.

22 травня 6 год. 30 хв.».

— Написано чверть години тому, — пробурмотів Порецький.

Він швидко поглянув на центральний екран. На тлі жовтуватого диска планети пливла, поблискуючи, яскрава цятка. Вона світилася все слабше і нарешті розтанула в тумані.

«ВРАНІШНЯ ЗОРЯ ЗЕМЛІ»

Морок, непроглядний морок за бортом. Лар веде ракету на зниженій швидкості. Внутрішнє освітлення вимкнене, слабо світяться лише шкали приладів та екрани локаторів. Потужні спалахи зовнішніх рефлекторів не в змозі пробити відчутно густого туману. За показами радарів, плоска поверхня планети знаходиться всього за двадцять кілометрів, але Лар уже не вірить приладам… Йому починає здаватися, що він просто заблукав у цій масі густих важких хмар.

«Мов на дні земного океану, — думає Лар, — лише немає тієї тиші…»

Пориви, що миттєво змінюють один одного, струмені, вихори, стрімкі нездоланні смерчі біснуються за бортом. Коли б не дискова форма ракети, що протистоїть бічним ударам атмосферних течій, корабель Лара вже давно був би затягнений казна куди. Але він поки що опирається ворожій стихії і невпевнено, ривками й скачками, продовжує шлях. Судомно вчепившись у важелі управління, Лар відчуває, що іонні двигуни ракети часом працюють на межі. Якщо хоч один з них вийде з ладу, кінець… Пробитися вгору ракета тоді не зможе. Втім, Лар примушує себе поки не думати про зворотний шлях. Треба спочатку досягти твердої поверхні планети.

Прекрасна вранішня зоря Землі!.. Лар знову вмикає зовнішні рефлектори. Все той самий морок, густий і щільний. Температура за бортом близько сорока градусів. Це на висоті двадцяти кілометрів, а біля поверхні?

Лар згадує свій останній тренувальний політ у хмарах полярного земного циклону і зітхає: яка то була чудова прогулянка…

Втім, він, здається, починає помалу пристосовуватися до тутешньої скаженої циркуляції. Коли ракета потрапляє в невидимі низхідні потоки, Лар зменшує тягу двигунів і намагається «пливти за течією», що тягне його до поверхні планети.

Якби лише ці потоки не змінювали так стрімко свій напрям…

Сильний удар обрушується на ракету зліва знизу. Корабель Лара починає стрімко обертатися навколо вертикальної осі; відтак іще удар, просто знизу. Верх і низ устигають десятки разів помінятися місцями, перш ніж Лару вдається стабілізувати ракету. Нова течія підхоплює її і тягне вниз по пологій кривій. Лар не опирається. Його мета — дістатися до твердої поверхні планети. Хоч один погляд на неї, хоч один дотик механічних маніпуляторів, які відірвуть пробу твердого ґрунту. І тоді вгору… якщо це можливо.

Розслабивши м’язи, Лар напівлежить у кріслі. Руки на важелях управління, ноги на педалях, очі оббігають шкали приладів. І все-таки це миттєвості відпочинку. Стійка атмосферна течія тягне диск корабля до поверхні. Дванадцять кілометрів, десять, вісім, сім. Радари фіксують близьку вже одноманітно плоску рівнину, вражаюче плоску! Жодного підвищення на десятки кілометрів навколо.

Але… Лар здригається… Щось змінилося за бортом. Змінилося саме середовище, крізь яке пливе корабель Лара. Опір рухові помітно зріс, хоча швидкість атмосферного потоку залишається майже постійною. Невже за бортом злива?.. Спалах зовнішніх рефлекторів. Ракета летить серед майже горизонтальних струменів. Вони б’ють в ілюмінатори. Масляниста жовтувата рідина стікає, відразу ж випаровуючись.

— Нафтовий дощ, нафтова злива! — забувши про все, кричить Лар у мікрофон. — На «Землянині» — чуєте? Біля поверхні планети проливний дощ із нафти…

Лар тут-таки замовкає, пригадавши, що його ніхто не може почути, пригадавши, що «Землянин» відокремлений не лише десятками кілометрів хаосу й мороку, але ще й двома тисячами кілометрів непробивної стіни іоносфери.

Припавши до верхнього ілюмінатора, Лар бачить, як виблискують у променях рефлекторів потужні косі струмені нафтового дощу, підхоплені поривами стрімкого урагану.

Дощ припинився так само несподівано, як і почався. І знову густа, мов патока, пітьма, набита несеним кудись туманом. Поверхня планети всього у двох кілометрах, але немає жодних ознак, що чорний туман рідшає. Далебі, він навіть стає густішим. Утім, тут, у найнижчих шарах атмосфери, трохи тихше… Швидкість попутного вітру ослабла настільки, що її навіть можна зміряти.

Лар проводить нескладні маніпуляції з кнопками апаратури, датчики якої виведені назовні в терранітовий панцир ракети.

«Близько двохсот кілометрів на годину… Плюс швидкість самої ракети. Скільки ж було вгорі? Що доведеться подолати по дорозі назад?»

Висота тисяча метрів, вісімсот, шістсот, п’ятсот, чотириста п’ятдесят… Гасячи швидкість, Лар переводить ракету в горизонтальний політ. Невже хмарність до самої поверхні?.. Ні… Рефлектори намацують проломи в чорних, стрімко линучих хмарах. Чорних дір у густій стіні хмар стає все більше, і ось хмари вже вгорі. Вони утворюють низько нависаюче чорне клубливе склепіння, а внизу, в сотні метрів під диском ракети, злітають на величезну висоту гігантські чорні вали розбурханого моря.

Ось чому поверхня планети виглядала такою рівною на екранах радарів. Море… Очі людини Землі вперше бачать море чужої планети.

Промені рефлекторів уперше освітили ці хвилі…

«Як не схоже воно на ласкаві земні моря», — проносяться думки в голові у Лара.

Але в моря мають бути береги. І, забувши про все, Лар скеровує свій корабель у той бік, куди стрімко котяться величезні чорні вали.

* * *

Скільки годин летить він отак? Лар кидає погляд на лічильник часу. Десять годин минуло з моменту старту. Тричі закінчився призначений йому термін. Ймовірно, товариші вважають його загиблим. Хтозна, можливо, вони й не помиляться…

Закусивши губи, Лар збільшує швидкість польоту. Море здається нескінченним. Невже воно вкриває всю поверхню планети? Дивовижна суміш води й нафти та якихось солей, склад яких апаратура ракети визначити не в змозі.

Температура близька до температури кипіння. І місцями ця дивна суміш справді кипить, кипить і вирує під поривами нескінченного урагану.

«І все-таки берег має бути — думає Лар. — Тим паче, що глибина моря невелика, всього декілька сотень метрів…»

Тут, біля самої поверхні, швидкість атмосферної циркуляції трохи ослаблена. Можливо, це результат тертя на межі газової й рідкої оболонок планети. Стеля чорних хмар то наближається до киплячих гребенів хвиль, то йде вгору, і тоді рефлектори ракети пронизують навколишній морок на декілька кілометрів. Але видно лише стрімкі чорні вали…

Вочевидь, ракета вже наближається до межі тієї області, яку Порецький зверху визначив як область відносно спокійних рухів атмосфери. «Відносно спокійних»!.. Що ж чекає Лара на межі цієї області і за її межами? Проте він мусить долетіти до цієї межі. Можливо, саме там знаходиться берег.

Ще півгодини польоту на зменшеній швидкості. Відтак ще година. Час від часу смуги маслянистого дощу хльостають у море, примушуючи його трохи вгамовуватися. Але кінчається дощ — і величезні вали знову здіймаються до диска ракети.

«Царство мороку, води й нафти, — думає Лар. — А може, й Земля переживала щось подібне в безмежно далекі архейські часи[165]; може, саме тоді в таких самих вируючих морях зародилося на Землі життя? Тут немає кисню… Прилади показують його повну відсутність. Та інакше й бути не може. Якби раптом з’явився кисень, усе це море і хмари миттєво запалали б. Але у верхніх шарах атмосфери спостерігався вуглекислий газ і навіть озон. Значить, займання можливе? Чи не воно причина тих атмосферних вибухів, про які казав Коро? Адже він припускав саме займання величезних кількостей речовини, «схожої на земну нафту». Молодець Коро!.. Блискуча здогадка… Однак якщо таке займання станеться поблизу ракети, терраніт, звісно, не витримає… Смерть у миттєво запаленому нафтовому океані! А звідки кисень? Найшвидше — звідти ж, звідки й вода і нафта, — з надр планети. Треба за всяку ціну розшукати берег цього моря і дізнатися, з чого він складається».

Лар починає диктувати в мікрофон результати спостережень, покази приладів, свої думки. Радіопередавач ракети увімкнений, але це так — про всяк випадок: слова фіксує магнітний запис. Він повинен зберегтися за будь-яких обставин…

Минула ще година. Тепер Лар переконаний, що перетнув межу області зі спокійнішою хмарністю вгорі. Проте тут, біля самої поверхні, особливих змін за бортом ракети поки не помітно.

Запаси енергії для двигунів дозволили б облетіти навколо планети, але Лар уже й так порушив усі накази й заборони Строгова. Саме час подумати про повернення. Тим паче, що й сили вичерпуються. Чотирнадцять годин безперервного польоту, та ще в таких умовах. Однак перед поверненням треба спробувати трохи проникнути на південь у бік екватора планети. Можливо, берег там?

* * *

Скільки ще часу минуло? Лар боїться кинути погляд на годинник. Він уже переконаний, що чинить підло, продовжуючи політ; підло щодо своїх товаришів. Мабуть, зараз вони намагаються шукати його, припускаючи, що він потрапив у аварію чи заблукав. А його жене вперед ненаситна жадоба першовідкривача…

«Я чиню як негідник, — думає Лар і… зціплюючи зуби, продовжує політ. — Хоча б острівець, невеликий острівець — твердить він, — і я відразу спробую повернутися».

Порив урагану, могутніший, ніж усі попередні, притискує диск ракети до самої поверхні моря. Хвилі важко б’ють у плоске дно корабля. Пінявий маслянистий вал перекочується через верхні ілюмінатори. Цього ще не вистачало! Потонути у нафті!

Лар насилу стабілізує ракету, піднімає її над гребенями хвиль. Ураган розметав хмари. Чорна хмарна стеля високо. Злетівши на сотню метрів, Лар із подивом бачить, що море на величезному обширі закипає. Кипіння посилюється. Гігантські пузирі газу б’ють із вируючої нафти, вибухаючи над хвилями, мов бомби.

Лару починає здаватися, що він розрізняє вдалині багряну заграву. Без сумніву, він не помилився… Низький обрій світліє, відтак пригасає і знову починає червоніти. Там попереду відбувається щось неймовірне… Треба тікати, але куди — назад, угору?.. Ракета крутиться, мов дзиґа, в лещатах жахливого смерчу.

Лар вмикає двигуни на повну потужність. Ні… Пробитися вгору зараз неможливо. Ураган знову притискує диск корабля до вируючих хвиль.

«Невже кінець?» — проноситься в мозку Лара.

Ще ні… Нездоланний вихор раптом підхоплює ракету і відносить геть від багряної плями, що блимає біля виднокраю.

Знову морок. Корпус корабля вібрує. Ларові здається, що його тіло розсипається на частини. Він марно намагається збагнути, куди тягне корабель атмосферний струмінь. Перед очима танцюють екрани локаторів, шкали приладів. Безглуздо скачуть стрілки. Здається, відносить на південь, у бік екватора планети… А можливо, на північ чи назад — до тієї страшної багряної плями? Нарешті вихор слабшає настільки, що корабель знову стає керованим. Море внизу ще кипить, але температура за бортом стала нижчою.

«Здається, вирвався, — думає Лар. — Ось тепер я знаю, що Порецький не помилився. За межі «спокійної хмарності» шляху немає. В усякому разі, на такій ракеті, як моя… Треба повертатися… Треба… А як же тверда кора? Так і не побачу її? Зроблю ще одну спробу. Останню… Мають же бути острови в цьому морі. Покружляю південніше. Надто багато всього позаду, щоб тепер відступати…»

Зненацька на екрані радара з’являється різкий зубчастий контур. І негайно промінь рефлектора намацує щось нерухоме в розбурханому хаосі хмар і маслянистих чорних хвиль. Берег, острів?.. Лар знижує швидкість. Ракета поволі наближається, обмацуючи променем нерухомий предмет, об який розбиваються важкі чорні вали. Це невеликий плосковерхий острівець з крутими уступчастими берегами. У яскравих променях рефлекторів урвища поблискують, мов чорне скло.

Страшенна кволість приходить на зміну напрузі останніх годин. Тверда кора планети!.. Ось воно, те, до чого він прагнув! Що це, лава чи?.. Негнучкими пальцями Лар стискує важелі управління. Нижче, ще нижче. Насилу долаючи пориви урагану, диск ракети зависає над самою поверхнею острівця. Механічний маніпулятор намагається взяти пробу… Невдало. Нова спроба — і знову невдача. Смерч відкидає диск ракети далеко убік. До крові закусивши губи, Лар наближається до поверхні острівця утретє. І цієї миті атмосферний струмінь кидає корабель на плоску вершину острова. Сильний удар. З тріском лускають еластичні пояси кріплення. Зовнішні рефлектори гаснуть. Втрачаючи свідомість, Лар радше відчуває, аніж чує, як замовкає неголосний пульс двигунів.

* * *

Скільки годин чи днів знаходиться він на цьому острові?.. Періоди непритомності змінюються короткими митями прояснення. Шолом урятував його — ослабив удар. Це мов посміх долі. Краще б відразу…

Руки цілі, і Лару вдалося звільнитися від пошкодженого шолома… Зате нога… Ймовірно, вона зламана в декількох місцях. При щонайменшому русі він утрачає свідомість від болю.

Герметичність кабіни не порушена, і прилад, що очищає повітря, наразі працює. Його індикатор світиться в темряві неяскравим зеленим світлом. Можливо, Лар помре раніше, ніж припинить роботу цей прилад… Краще б відразу, аніж задихатися кілька годин.

Майже всі прилади вийшли з ладу, лише слабо світиться екран одного з локаторів і якимсь дивом уцілів передавач, що автоматично перемкнувся на аварійний сигнал. Він шле у ревучу темряву тривожний заклик про допомогу. Вимкнути б його, але для цього треба доповзти до панелі управління, а біль не дозволяє поворухнутися.

«Плата за жадібність, — думає Лар. — Звісно, так і мало статися. Строгов мав рацію… Втім, тепер це вже байдуже. Ось тільки шкода, так шкода, що пропали всі спостереження. Звичайно, їх повторять пізніше, але скільки ще часу люди не знатимуть, що приховує хмарний покрив цієї планети. Я-бо тепер знаю, але яка від цього користь… Якщо колись і знайдуть мою ракету, все, що я дізнався за останні години, вже не пригодиться… А найпевніше — ураган просто скине ракету в нафтове море. Втім, наразі вона лежить мов приклеєна на вершині… Цікаво, що це за породи? Ех, так і не встиг дізнатися…»

Непритомність… І знову відчуття дійсності… Зеленкуватий екран локатора. Ще працює. Фосфоресціюючі відблиски в ілюмінаторі… Звісно, марення… звідки там узятися світлу?..

Та все ж, ледь підвівшись, Лар виразно бачить гребені величезних валів, що лижуть береги острова… Якісь світні тіла, схожі на гігантських гостроносих стоніг, виповзають з вируючих хвиль і, оточивши ракету, щось винюхують…

Які дивні галюцинації! Голос Строгова… Він щось говорить, і гігантські чорні тіла зникають у хвилях…

«Це вже кінець — помираю… Земле, моя Земле…»

Лар хотів би посміхнутися, але відчуває лише, як по щоках котяться сльози…

ЗНОВУ НА «ЗЕМЛЯНИНІ»

— Звісно, це чистісінька випадковість, що вдалося розшукати його ракету, — сказав на закінчення Строгов. — Таке буває раз у житті… У нього працював аварійний передавач і потім — світіння навколо острова…

— Але що це могли бути за живі істоти, яких ти сполохав біля його ракети? — запитав Порецький. — Вражаюче: паро-вуглеводнева атмосфера, нафтовий океан — і крупні живі організми. Розкажи про них трохи докладніше, Миколо.

Строгов посміхнувся.

— У мене був час їх розглядати! Я думав лише про те, як провести стиковку при такому урагані і як відірвати його ракету від напіврідкого асфальту, в який вона влипла.

— Весь острів був із асфальту? — поцікавився Коро.

— Начебто весь цілком.

— І інших островів ви не бачили?

— Ні.

— Значить, усі наші автоматичні станції й ракети-зонди покояться на дні нафтового океану Венери.

— Ймовірно… В усякому разі, я не чув радіосигналів жодної з них. Найпевніше, на дні покояться лише їх уламки.

— Чи не здається вам, друзі, що наші шановні предки дали маху, назвавши цю планету ім’ям богині краси? — відзначив Порецький. — Венера, а при найближчому знайомстві — морок, розбурханий нафтовий океан, населений гігантськими хробаками… Ще не так давно письменники-фантасти відправляли своїх героїв обробляти тропічні джунглі Венери, змінювати там клімат, добувати уран… Мав слушність професор Тумов. Він заперечував прихильникам вулканічного походження атмосфери Венери й писав про її вуглеводневий склад… Утім, навіть він не додумався до існування нафтового океану.

— Правда лежить посередині, — заперечив Коро. — Прихильники вулканічної теорії також мають рацію. Врешті-решт, уся ця нафта й вода на Венері, вочевидь, глибинного походження. Це продукти якихось вивержень. Адже при виверженнях земних вулканів у атмосферу також викидається величезна кількість водяної пари й різних газів. Серед них є й вуглеводні. Венера ближче до Сонця, і перетворення глибинної речовини відбувається там інакше, ніж на Землі. Звідси велика кількість вуглеводнів при виверженнях. Виверження, звісно, тривають і зараз; і в них одна з причин бурхливої атмосферної циркуляції. Гігантські вибухи, відгомони яких ми спостерігали з нижньої орбіти, і заграва, яку бачив Лар, пов’язані саме з вулканічними явищами. При цьому, ймовірно, виділяється вільний кисень, і тоді відбуваються гігантські займання нафтового океану й атмосфери, насиченої парами нафти. Ларові й вам, Миколо Петровичу, дуже пощастило, що ви не натрапили на вулканічне вогнище.

— Божевільним завжди щастить, — пробурчав Строгов.

— Це був справжній героїзм, — переконано заявив Порецький. — З великої літери героїзм. Ви обидва — герої. І ти і Лар. Я встиг прослухати частину магнітних записів, продиктованих ним під час польоту. Цим записам немає ціни…

— Він з біса упертий та наполегливий і, звичайно, сміливий, — задумливо сказав Строгов. — І ще добре, що він дуже правдивий. Тільки-но отямившись, він відразу сказав, що свідомо діяв усупереч наказам і готовий за це відповідати. А він-бо міг придумати що завгодно… Але, звісно, він авантюрист… Рветься все зробити сам. На такого не можна покластися…

— Цей випадок його багато чому навчив, — заперечив Коро. — Адже коли б не ви…

— Не знаю… У мене до нього дуже двоїсте ставлення. Мені подобається його сміливість, але… при наступному космічному рейсі я, далебі, не захочу мати його у складі свого екіпажу.

— Ти вже кажеш «далебі», — посміхнувся Порецький. — Коли б не його відвага і… недисциплінованість, ми поверталися б зараз на Землю з набагато скромнішими результатами. Погодься, капітане, що якби він послухав тебе і повернувся відразу ж після старту, ти не дозволив би нового атмосферного польоту.

— Ні… І мав би слушність! Ми всі троє спостерігали той атмосферний вибух.

— Ну, ось бачиш…

— Тому й кажу про своє двоїсте ставлення.

— Переможців, як відомо, не судять.

— Не знаю… Космічне право ще не створене, але в космічних рейсах існують свої, особливі закони… Подумайте, що вийде, якщо кожен почне чинити, як Лар. Адже як одинак він програв…

— Ти також діяв як одинак.

— Це зовсім інше, — посміхнувся Строгов. — Ні, я діяв як представник колективу… Я не міг інакше… І кожен на моєму місці вчинив би так само.

І НА ЗЕМЛІ…

Земля зустрічала їх як героїв. Академії наук найбільших держав Землі розчинили перед ними свої двері. В науковому світі найвищих почестей був удостоєний Ларіон Русин, який першим здійснив безприкладний політ у межах венеріанської атмосфери. Він був обраний дійсним членом Академії наук СРСР і почесним членом десятка іноземних академій. Але Вища рада астронавтики таємним голосуванням на п’ять років позбавила академіка Русина права брати участь у експедиціях на інші планети.

* * *

Зачитавши ухвалу, генерал — голова Ради — сказав Ларові:

— Подумайте про все гарненько… Ми цінуємо вашу відвагу й ентузіазм дослідника. Навіть ті, хто сьогодні вимагав назавжди дискваліфікувати вас як космонавта, підкреслювали, що ви здійснили видатний науковий подвиг. Та все ж ви свідомо поставили під загрозу успіх експедиції… Я вже не кажу, що ваші відкриття вдалося зберегти лише завдяки майстерності і мужності Строгова. А якби він загинув? Це означало б не лише безповоротну втрату всіх зібраних вами матеріалів. Ви забули, що у справжній науці час подвигів учених-одинаків давно минув. Забули, що тепер кожне значне відкриття — результат зусиль, праці, героїзму великих колективів. Ваша провина, любий, не лише в недисциплінованості, але й у протиставленні себе колективові. Саме це друге особливо обтяжило її…

Ми говорили сьогодні і про Строгова. Думки розділилися, але особисто я вважаю, що в тих обставинах Микола Петрович також не зовсім мав слушність. Він — найдосвідченіший космонавт — проявив надмірну обережність. Ймовірно, йому слід було дозволити атмосферну розвідку раніше. Тоді вона пішла б більш систематично… Проте ми всі погодилися, що подальшими діями Строгов повністю спокутував свій гріх. А вашу провину, шановний академіку, вам належить спокутувати п’ятьма роками вимушеного перебування на Землі. Ми знаємо про ваші плани, розуміємо, що ці п’ять років будуть для вас нелегкими, але вчинити інакше ми не могли…

* * *

Вже стемніло, коли Лар вийшов з будівлі Ради астронавтики. Коро чекав біля під’їзду.

— Ну що?

— П’ять років… не літатиму.

— Вони не повинні так… — гаряче почав Коро. — Ми всі заявимо протест…

— Ні, — труснув головою Лар, — ніякого протесту! Адже в головному-бо вони мають рацію… Але ми ще літатимемо разом…

— Поглянь, це вона, — Коро вказав у щораз темніше небо.

За далекими вежами висотних будівель на тлі згасаючої оранжевої заграви яскраво блищала зірка.

— Через п’ять років полетимо разом, — твердо сказав Лар. — Ось побачиш…

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Цена бессмертия: Научно-фантастические повести. — Ленинград: Детская литература, 1970. — 240 с. — (Библиотека приключений и научной фантастики).

ЗУСТРІЧ З ТИРАНОЗАВРОМ

Науково-фантастична повість

Містер Леслі Бейз критично розглядав фотографію.

— Якщо це не шахрайство, тобто не хитрий фотомонтаж, — сказав він, простягаючи мені знімок, — то це повинно зацікавити вас…

— Ми зробили експертизу, — поспішно вставив секретар. Я мовчки розглядав знімок. Потвора була заввишки щонайменше сім метрів. Вона стояла на задніх ногах, спираючись на гігантський хвіст. Величезна паща з довгими конічними зубами була напіввідкрита. Передні лапи, озброєні кігтями, довгими, немов криві кинджали, притиснуті до грудей. В маленьких круглих очах застигла ненаситна лють. Поряд валялися понівечені останки носорога. Загиблий гігант здавався роздавленим щуреням коло готовой до стрибка потвори.

— Це, безперечно, новий вид тиранозавра, що якимсь чудом зберігся до наших днів, — мовив я, кладучи фотографію на стіл.

— Вам видніше, як назвати, — пробурчав містер Бейз. — Адже ви професор зоології?

— Палеонтології, — поправив я.

— Тим більше. То візьметесь розшукати красеня і доставити в один з моїх звіринців?

— Боюсь, що це — важке завдання…

— Тому я й звернувся до вас, містер…

— Турський, — підказав секретар.

— Саме так… містер Турський. Ви, здається, бували в Центральній Африці?

Я ствердно кивнув.

— Де й коли?

— Я працював у верхів'ях Голубого Нілу під час другої світової війни. Був і в інших місцях…

— А потім?

— Довго розповідати. Зараз викладаю палеонтологію хребетних у…

— Знаю. За живого тиранозавра я вам плачу… двісті тисяч доларів. За шкуру і скелет — сто тисяч. Повернетеся ні з чим — не одержите ні гроша. Всі публікації тільки через мої видавництва. Жодного інтерв'ю, жодної фотографії на сторону. Згодні?

Я відповів, що подумаю.

— Вирішуйте зараз же! І пам'ятайте: якщо відмовитесь, ви нічого не чули і не бачили цього знімка.

— Експедиційні витрати?

— Назвете необхідну суму.

— Згоден.

— Ол райт. Договір підпишете сьогодні ж. Персонал експедиції підберете в Конго. Європейців — мінімум. Ніхто не повинен знати мети поїздки. Хай думають, що це звичайна експедиція за рідкісними тваринами. Виїзд через два тижні…

Я спробував перебити його.

— Повторюю, рівно через два тижні. Мої агенти — у вашому розпорядженні. З вами вирушить моя людина Персі Вуфф. Це непоганий хлопець. У нього надійне око і чавунні кулаки. Він буде вашим заступником. Все.

— Фотографію ящера дозволите взяти з собою?

— Одержите копію. Але не забувайте про умови…

— Це абсолютно новий вид тиранозавра, — промовив я, підсуваючи до себе знімок. — Треба придумати для нього хорошу назву, і як тільки ми знайдемо хоча б його зуб…

— К бісу зуб! Мені необхідний цілий тиранозавр. Цілий! Живий або в крайньому разі Мертвий.

— Звичайно, — погодився я. — Але, щоб охрестити його, досить і зуба. Як вам подобається видова назва — Тyrannosaurus beіzі? Непогано звучить, правда?

Містер Леслі Бейз не чекав цього. В думці я спробував поставити себе на його місце: звісно, приємно, якщо твоїм ім'ям назвуть найстрашнішу з потвор, які будь-коли населяли землю. Однак містер Леслі Бейз знову похмурнішав і забарабанив пальцями по столу. Я чекав, що він викладе нову серію умов, адже договір ще не був підписаний. Але він з невластивим йому сумнівом у голосі раптом спитав:

— А чи не може видова назва тиранозавра бути подвійною? Я не зразу второпав, куди він хилить, і обережно відповів, що в окремих випадках назва виду може складатися з двох частин.

Він засяяв.

— В такому разі хай разом з моїм прізвищем до ней ввійде ім'я дружини.

— Чиєї дружини?

— Моєї, звичайно, — образився містер Бейз. — Її звуть Ритою.

— Чудово, — сказав я. — Отже — Tyrannosaurus beіzі rіtas. Вирішено. До речі, я складатиму кошторис на три сезони. За тиранозавром, можливо, доведеться ганятись кілька років. Перший сезон — тільки пошуки. Полювання на ящера почнеться в другому сезоні. Третій — резервний.

Містер Леслі Бейз махнув рукою.

Все це було давно — багато місяців тому. Звичайно, це була авантюра — шукати живого тиранозавра для містера Леслі Бейза. Навіщо я поліз у кабалу? Заради грошей? Я ніколи не ганявся за ними, і, крім того, на випадок невдачі я не одержую нічого. Заради можливості побувати в недосліджених районах Центральної Африки? Але Африку я знаю досить добре. Та й я вже не юнак, якого може захопити романтика далеких подорожей. Щоб опублікувати ще одну монографію про рептилій? Але моє ім'я і так відоме в наукових колах, а крім двох десятків палеонтологів читати монографію про рептилій ніхто не стане… Та й в існування тиранозаврів я тепер не дуже вірив.

Отже, мною зроблено необачний крок. Втім, я вже зробив їх немало. Війна закінчилась давно, а я все ще подорожую закордоном… Щемить серце, коли згадую соснові переліски Прикарпаття і вечірні тумани над тихою Віолою, довоєнну Варшаву. Я мрію про повернення… І сам відкладаю його все далі й далі, поспішаючи завершити давно розпочаті дослідження. Контракт з містером Бейзом відсунув моє повернення на батьківщину ще на три роки… Та чи на три?

Ми перемінили вже не один табір на краю Великих боліт. Мої мисливці дивуються. Замість того, щоб ловити рідкісних тварин, які ще збереглися в цьому куточку Центральної Африки, ми лазимо серед отруйних випарів, провалюємось по пояс і глибше у смердючу рідину, лякаємо змій і величезних болотяних жаб, знемагаємо від нестерпної вологої спеки, втрачаємо останні сили від приступів лихоманки. Перший сезон закінчується, а ми не знайшли ще не тільки зуба, а й навіть будь— яких ознак існування тиранозавра.

Треба ж було такому статися, що мисливця, який надіслав фотографію ящера містеру Бейзу, розірвав лев за кілька днів до мого приїзду в Бумба.

Компаньйон мисливця — старий Джек Джонсон — виявився таким же йолопом, як і мій заступник Персі Вуфф. Цих двох нероб зближала любов до віскі. Маленький, худий і лисий Джек Джонсон міг випити стільки ж, скільки здоровенний Вуфф.

Наближалися зливи. Темні хмари все частіше закривали сонце. Треба було йти на південь, подалі від цих гнилих місць.

Я вирішив поговорити з Джеком Джонсоном одверто. Досі йому було відомо, що ми приїхали вивчати, фотографувати і ловити гігантських крокодилів.

Джек уже кілька разів вказував на сліди великих крокодилів, але я рішуче бракував їх, доводячи, що ці плазуни малуваті і не варто витрачати на них час.

Персі Вуфф приперся разом з Джонсоном і мовчки гепнувся на чемодан, що стояв біля мого намету. Чемодан затріщав.

— Обережніше, — попередив я, — там соляна кислота і препарувальні голки.

Персі з побоюванням підвівся, помацав кришку чемодана і влаштувався поряд на згорнутому брезенті.

Джек присів навпочіпки і вичікувально подивився на мене.

— Незабаром почнуться дощі, — сказав я, — а ми ще не зустріли нічого, що могло б виправдати затрати на експедицію і ящики випитого віскі.

Персі Вуфф кивнув, а Джонсон вийняв люльку з рота і почав старанно вибивати її.

— Послухайте, Джонсон, — вів я далі, — покійний Річардс розповідав вам про свою останню подорож у ці місця?

— Дещо розповідав. А що саме вас цікавить? Крокодили?

— Ну, припустимо, велетенські крокодили.

— Ні, про крокодилів не казав.

— Ну, а про якихось інших великих тварин?

— Не пам'ятаю, шефе. Здається, ні. Його остання подорож сюди закінчилася невдало. Обидва туземці, які супроводили його, загинули. Якби вони не були неграми, Річардсу могли загрожувати неприємності…

— Це для мене новина. Ви раніше не говорили про загибель туземців.

— Тому що ви не запитували…

— А тепер запитую і прошу розповісти все, що знаєте про останню мандрівку Річардса. Чому ви не поїхали з ним?

— Я захворів на дизентерію.

— А потім?

— Він звелів чекати в Бумба. Він повинен був розвідати нові місця для полювання на рідкісних звірів. Так наказав агент містера Бейза. Але туземці загинули, і Річардс повернувся в Бумба. Ми мали їхати з ним разом через місяць, а тут прибула стріляти левів стара американка. Вона найняла Річардса на місяць. На першому ж полюванні лев, якого вона поранила, розірвав Річардса.

— А вам відомо, як загинули туземці?

— Річардс розповідав, що їх затоптав білий носорог.

— А Річардс вам нічого не розказував про незвичайних гігантських тварин, яких він зустрів під час своєї останньої подорожі?

— Ні, шефе… А хіба він зустрічав їх?

— Скажіть, Джонсон, а ви самі ніколи не чували про біблейських потвор, що мешкають у Великих болотах?

— Які це біблейські потвори? Невже кити?

Я почав втрачати терпіння. Сухо сказав:

— Я маю на увазі тварин, яких досі ніхто не бачив в Африці. На інших континентах вони вимерли в давні геологічні епохи.

— А раз їх ніхто не бачив, то звідки відомо, що вони тут є? — щиро здивувався Джоисои.

— Ну, а в легендах туземців ви нічого такого не чували?

— Ет, — махнув рукою Джонсон, — тутешнім неграм вірити не варто… От учора один з них патякав, ніби його батько бачив на краю балки потвор, схожих водночас і на слона, і на крокодила, ще й завдовжки до двадцяти метрів. Що з такого візьмеш?..

— Справді, нічого не візьмеш, — мовив я. — А що ви думаєте з приводу цієї фотографії? — я простягнув знімок тиранозавра, одержаний від містера Бейза.

— От так диво! — пробурмотів Джонсон. — Звідки це у вас?

— Цю фотографію зробив Річардс, очевидно, під час своєі останньої мандрівки.

— Не може бути! У Річардса ніколи не було фотоапарата. Та й фотографувати він не вмів. Це не його робота, шефе.

Персі неспокійно поворухнувся на своєму брезенті.

— Але ж фото надіслав містеру Бейзу Річардс, — заперечив я.

— Можливо, але це не його знімок.

— А чий же?

— Не знаю. Я ніколи не бачив у Річардса подібной фотографії. Та, й про зустріч з такою тварюкою він би мені розповів. То це ви на неї полювати приїхали?

— На неї теж.

Джонсон тихенько засвистів.

— Не хотів би я з нею зустрічатися, — пробурмотів він, розглядаючи фотографію. — Подивіться-но, що залишилось від білого носорога.

— Ви думаєте, що це білий носорог, Джек?

— Безсумнівно, подивіться на його голову.

Я взяв знімок, почав розглядати його в лупу і переконався, що Джонсон мав рацію. Це відкриття примусило мене замислитись. Туземці, що супроводжували Річардса, були затоптані білим носорогом. На фото був теж білий носорог, розтерзаний тиранозавром. Чи простий це збіг? Білі носороги стали в Африці великою рідкістю. Офіціальна статистика твердить, що їх залишилося не більше сотні голів. А з другого боку, у Річардса не було фотоапарата… Завдання несподівано ускладнилося, і я пожалкував, що не почав цієї розмови раніше.

Мисливець продовжував розглядати фотографію. Персі Вуфф дрімав, притулившись спиною до в'ючного чемодана.

— Цікаво, куди стріляти в цього малюка, щоб зразу покласти його? — в задумі спитав Джонсон, не відриваючи погляду від знімка.

— Ось сюди, — я показав місце на покритому лускою корпусі ящера. — Вдалим пострілом ви пробиваєте серце і перебиваєте хребет. Але треба постаратися впіймати цю тварюку живою.

Джонсон зареготав.

— Ви жартуєте, начальнику! Якщо навіть вдасться заманути її в пастку, то як справитися з нею, на чому транспортувати і чим годувати? Ні… Підстрелити — інша річ, але ловити живою я відмовляюсь. Цього і в контракті не було…

— Якщо натрапимо на слід ящера, — спокійно зауважив я, — контракт переробимо. А впіймати спробуємо молодого, якого можна звідси вивезти. Але, насамперед, ми вивчимо звички цих тварюк. Сучасна наука про йих майже нічого не знає. Вважають, що вони вимерли близько шістдесяти мільйонів років тому — наприкінці крейдяного періоду. Однак на такому стародавньому континенті, як Африка, деякі види цих плазунів могли зберегтися. Тут, в центрі континенту, геофізичні умови змінювались, очевидно, поступово, тому динозаври могли пережити свою епоху. Якби ми знайшли їх, це принесло б славу і гроші. Ви, Джонсон, стали б забезпеченою людиною.

— А ви, професоре?

— Я написав би про них товсту книгу з кольоровими ілюстраціями.

Персі Вуфф чи то зітхнув, чи то хрокнув, і я зрозумів: він лише вдає, що спить, а насправді уважно слухає нашу розмову.

«Можливо, він тільки прикидається телепнем», — подумав я.

— А скільки я міг би одержати? — поцікавився Джонсон.

— Зараз про це говорити передчасно. Треба спочатку дізнатись, чи справді тут водяться ящери і які. До речі, звір, про якого вам говорив негр, може виявитись не хижаком, як той, що зображений на фото, а. травоїдним, наприклад, бронтозавром. Розпитайте негра, де й коли його батько бачив ту тварину і який вона мала вигляд.

— Я можу покликати негра. Він трохи розмовляє по-англійськи.

— Покличте.

Переді мною стояв високий молодий негр, задрапований у кусок білої тканини. Довгасте обличчя було спотворене глибоким шрамом.

— Його звуть Квалі, — пояснив Джоисои. — Він прийшов з партією носильників і хоче залишитись у таборі.

— Здрастуй, начальник, — мовив Квалі, торкаючись долонями своїх грудей і трохи схиливши голову. — Моя знає хороший місця для охоти. Багато хороший місця. Моя вміє пух-пух… Дай мені карабін і патрони, і моя покаже хороший місця… Багато лев, слон, білий носорог…

— Мені потрібен крокодил, великий-великий крокодил, — сказав я.

— Такий крокодил тут нема, — рішуче заявив Квалі. Джонсон задоволене кивнув лисою головою.

— А звір, про якого ти вчора розповідав білому мисливцю?

— О, цей не тут. Два, п'ять, десять, п'ятнадцять день іти треба… Дуже поганий місце… Один підеш — пропав… Так… Так… — і він почав щось пояснювати Джонсону місцевою говіркою негрів банту.

Мисливець уважно слухав, з сумнівом похитуючи головою.

— Що він каже?

— Він твердить, що великі звірі живуть за два тижні дороги звідси, але чорні мисливці ніколи не заглиблюються в болота — ті місця охороняють злі духи. Їхні голоси лунають вечорами над болотами. Його батько бачив великих звірів, які перелякано тікали від когось. Він гадає, що їх налякали злі духи. У великих звірів тіло й ноги слона, хвіст крокодила, голова і шия змії. Коли ці звірі тікали, то земля двигтіла і тремтіли дерева…

— Спитайте, скільки таких звірів бачив його батько і коли це сталося?

— Три. Два великий, один маленька. Це було давно: тоді батько був молодий, а Квалі ще не народився.

— А де зараз твій батько?

По обличчю негра перебігла судорога. Він повернувся до Джонсона і щось сказав йому.

— Його батька вбили бельгійці, — переклав Джонсон. — Він був розстріляний разом з іншими чоловіками їхнього Села кілька років тому.

Запанувала напружена мовчанка.

— А ти сам був у тому місці, де твій батько бачив великих звірів? — спитав я, намагаючись не дивитись негру у вічі.

— Ні, але я знає туди дорога. Я приведу туди білий мисливець, якщо даєш карабін і патрони, багато патрони… Я доведу до священний камінь. А там білий піде сам — один день дороги.

— Добре. Ти поведеш нашу експедицію до священного каменя. Завтра ми повертаємось у Бумба. Як тільки закінчиться пора дощів, ти поведеш нас туди, де твій батько бачив великих звірів.

— А карабін? — підозріло запитав Квалі.

— Хоч неграм у Конго і забороняється носити нарізну зброю, — сказав я, — але дам тобі карабін і патрони, якщо ти покажеш нам сліди великих звірів…

— Не обдуриш, начальник?

— Якщо покажеш сліди, не обдурю.

— Так, — урочисто промовив негр, — Квалі проведе експедиція і покаже сліди великих звірів.

Через тиждень ми були в Бумба. Я доручив Вуффу і Джонсону навантажити на пароплав спійманих нами рідкісних тварин, яких ми відправляли в зоологічні сади містера Леслі Бейза, а сам сів у літак і через кілька годин був у Леопольдвілі.

Стурбовані обличчя конголезців, вибите скло у вітринах магазинів, велика кількість патрулів — усе свідчило про недавні заворушення в місті. В порту панувало нервове пожвавлення. Чимало бельгійців відправляли свої сім'ї на батьківщину…

Я зняв номер у Гранд-отелі. Кілька днів пішло на оформлення справ, зв'язаних з експедицією. Потім я засів у центральній науковій бібліотеці, щоб переглянути нові палеонтологічні журнали. В одному з них була надрукована замітка відомого російського палеонтолога, що недавно повернувся з Ефіопії. В горах Сібу він виявив на плиті пісковику верхньотретинного віку загадкові сліди, залишені, на його думку, великим ящером. Спираючись на різні матеріали, в тому числі й на ефіопський фольклор, вчений висловлював припущення, що в недосліджених районах Центральної Африки великі ящери могли зберегтися до наших днів.

Я вийшов з бібліотеки і пішов центральним бульваром, не звертаючи уваги на рясний дощ. Раптом мене зупинив невисокий кремезний чоловік у прозорому плащі з сірого пластикату. На мене здивовано дивилися знайомі сірі очі.

— Турський?.. Збишек!.. Ти звідки тут узявся?

Чоловік відкинув капюшон, і я впізнав його. Це був інженер Маріан Барщак з Варшави.

Влітку 1939 року ми обидва були призвані в один полк. Він прийняв на себе перший удар гітлерівців. Після розгрому полку ми з Маріаном горами дістались до румунського кордону. Навесні 1940 року ми опинилися в Марселі. Мене запросили для проведення геологічних досліджень у верхів'ях Нілу, а Маріан поїхав у Лондон, щоб вступити у польську армію, що формувалась там…

Ми обнялися і почоломкались. Через кілька хвилин ми вже сиділи за столиком ресторану в Гранд-отелі.

— Ти що тепер робиш? — спитав Барщак.

— А ти?

— Служив у Війську польському. Зараз працюю консулом у Конакрі. Сюди прибув у відрядження. А ти чому досі не на батьківщині?

— Рідні загинули під час окупації. Я залишився сам… Хотілося закінчити роботи… Так минули роки…

— Ти завів нову сім'ю?

— Ні… Ось закінчу цю подорож і неодмінно повернуся додому, в нашу Варшаву…

Коли ми прощалися, Маріан поцікавився, де працювала моя експедиція. Дізнавшись, що я недавно прилетів з Екваторіальнеі провінції, він зрадів.

— Само провідіння послало тебе. Мені доручили вияснити долю одного чеського кінооператора. Хлопець майже рік тому приїхав у Конго і зник. Він мав зняти кількасот метрів плівки для кінохроніки. Та йому захотілося екзотики, і він вирушив у Екваторіальну провінцію. Його бачили в Бумба з одним мисливцем, а потім він як у воду впав. Місцеві власті почали розслідування, але зараз у них надто багато турбот. Земля горить у них під ногами… Так от, чи не чув ти про цього кінооператора? Його звади Мирослав Грдичка.

— Ні… не чув. А як звали мисливця?

— Здається, Річардс.

Я підстрибнув на стільці.

— Річардс?

— Ти знаєш його?

— Так… Власне, ні… Але знаю, що місяців п'ять тому його розірвав лев.

— Про загибель мисливця і я чув, — замислено сказав Барщак. — Але з Грдичкою їх бачили значно раніше… Ти повернешся в Бумба?

— Ще до закінчення періоду дощів. І зразу виїду на північ, в недосліджені райони Екваторіальної провінції.

— Спробуй навести довідки… Людину з кіноапаратом не могли не помітити.

— Обіцяю, друже. З певних міркувань доля цього кінооператора мене дуже зацікавила. Як тільки узнаю що-небудь, відразу ж повідомлю…

Тієї ночі я довго не міг заснути. Розмова з Барщаком знову сколихнула думки, які не давали мені спокою останні тижні. Річардса бачили з кінооператором. Можливо, вони подорожували разом. Потім Річардс послав знімок тиранозавра містеру Бейзу, а кінооператор зник. А Річардс не вмів фотографувати… І були ще якісь два туземці, яких затоптав білий носорог. І розтерзаний білий носорог є на знімку… І с ще негр Квалі, який обіцяв показати сліди великих звірів. Ці звірі можуть виявитися динозаврами. Російський палеонтолог пише, що вони могли зберегтися…

Негр Квалі хоче одержати карабін. Цікаво, навіщо йому карабін?.. А Річардс не вмів фотографувати…

У кімнаті було жарко. Я перевертався з боку на бік і заснув тільки на світанку.

І ось ми знову в зеленому океані джунглів. Повільно рухається колона машин. Їдемо вузькими стежками, прокладеними в непрохідних хащах, іноді прорубуючись крізь зарослі. До болю хочеться вибратись із зеленого полону, побачити синє небо над головою, відчути на обличчі подих вітру! Але джунглі безмежні.

Десь на півдні в зеленому коридорі джунглів тече багатоводна Конго, на півночі несе води її притока Убангі. Але… ми робимо в день сорок-п'ятдесят кілометрів, а зелений океан розкинувся на тисячі кілометрів навколо.

Я часто думав про долю Мирослава Грдички. Заблудитися в цих безкраїх зарослях — означало загинути. Навіть літаки не могли б допомогти. Ти будеш чути їх гуркіт над головою, але вони не побачать тебе.

У Бумба не вдалося дізнатися про чеха нічого нового. Я вияснив, що кінооператор прожив у Бумба кілька днів у тому ж готелі, де зупинялися ми. Це було майже десять місяців тому. Куди він вирушив з Бумба, нікому не було відомо. Джонсон також нічого не знав, а може не хотів сказати…

Старий мисливець дуже змінився, став похмурим, мовчазним. Він хотів відмовитися від участі в новій експедиції. Я ледве умовив його. Дорогою він всіляко уникав розмов зі мною і з Персі Вуффом. Я не сумнівався, що між ним і Персі під час моєї відсутності щось сталося. Але що саме… Для мене це залишалося загадкою Вони вже не проводили разом вечорів за віскі. Після вечері Джонсон поспішно зникав у наметі, а Персі довго сидів біля похідного стола, спершись квадратним підборіддям на величезні кулаки. Від його байдужості не залишилось і сліду, він зробився розлюченим і нахабним.

Каравану потрібно було якнайскоріше вибратися з зелених сутінків джунглів до сонця і світла. На одному з привалів я завів про це розмову з Квалі.

— Ще один день, — сказав молодий негр. — Завтра вечір буде гора, потім озеро і великий болото. Ліс кінчиться завтра…

Наступного дня машини вибралися на сухий схил і пішли швидше. Незабаром джунглі розступились перед караваном. За кількома великими деревами виднілося широке плато, поросле густою високою травою.

За порадою Квалі ми розбили табір на краю плато в тіні гіллястих дерев. Поряд було джерело з холодною чистою водою. Поки розвантажували машини і ставили намети, Джомсон і один з чорних воїнів, яких ми найняли носильниками, пішли подивитись, чи нема поблизу дичини. Скоро долинув постріл, а ще через кілька хвилин мисливці приволокли велику плямисту антилопу.

В таборі залунали захоплені вигуки.

До мене підійшов Джонсон. Очі його сяяли.

— Антилопу я підстрелив біля самісінького табору. Далі на плато пасуться зебри і жирафи. Вони навіть не злякались пострілу. Рай для мисливців. Якщо так піде далі, то ви й свою тварюку, чого доброго, зможете зустріти.

— Скажіть, Річардс бував у цих місцях?

Джонсон відвів очі.

— Хто його знає… Мабуть, ні.

— Ви кажете не дуже впевнено.

— Та що я — нянька Річардсу? — скипів раптом Джонсон. — Звідки я знаю, де він був, а де не був… В останній рік він частіше їздив сам.

— А десять місяців тому?

— Я вже сказав, що не знаю. Нічого не знаю!.. — його голос зірвався на крик.

Він почав набивати люльку. Пальці його тремтіли. Я подумав, що за дивною поведінкою старого мисливця щось крилось. Але що?..

Я підізвав Квалі.

— Завтра будемо відпочивати на цьому плато. Потім поїдемо далі. Куди Квалі поведе нас тепер?

— Табір буде тут багато день, — відповів Квалі. — Далі дорога машин нема. Ідем, покажу…

— Пішли подивимось, Джек, — запросив я старого мисливця.

Джонсон взяв свого штуцера і мовчки пішов слідом за нами.

Неяскравий оранжовий диск примушував мружити очі. Ми пройшли біля кілометра. Несподівано трав'яний покрив закінчився, і ми опинилися на краю вапнякового плато.

Скелястий схил круто обривався до просторої плоскої низовини. Вона тяглася аж до обрію, затягнутого серпанком. Спочатку мені здалося, що це савани, але, придивившись, я зрозумів, що внизу на багато десятків, а може, й на сотні кілометрів розкинулися величезні болота.

— Де ж священне каміння? — запитав я в негра.

— Ось воно, — Квалі вказав на обриви.

— А куди підемо шукати сліди?

— Там, — негр вказав уздовж краю обривів. — Один день дороги. Великий озеро. Там…

Сонце зайшло, і відразу настала пітьма. Над головою засяяли зорі.

— Треба повертатися, — пробурчав Джонсон.

— Трохи почекати, — попросив Хвалі.

Ми присіли на теплому камінні. Вітер доносив знизу шелест очерету. Десь далеко пронизливо засміялась гієна, і знову стало тихо.

Ми сиділи мовчки, прислухаючись до шелесту очерету.

Нарешті Квалі підвівся.

— Злі духи сьогодні мовчать, — оголосив він, і ми пішли назад, до вогнищ, які яскраво освітлювали табір.

Вранці наступного дня Хвалі, я, Джонсон, Персі Вуфф і четверо чорних воїнів попрямували до священного каміння. Негри були чогось стривожені. Я чув, як Квалі тихо заспокоював їх.

Незабаром ми опинилися на краю плато. Квалі роздивився і попростував уздовж обривів на північний захід. Ми мовчки йшли слідом за ним. Спека ставала все відчутнішою. Піт заливав обличчя. Я змушений був часто зупинятися і витирати окуляри. Пройшовши кілька кілометрів, ми досягли глибокої розколини, що розсікала край плато. Хвалі пірнув у неї, але скоро появився і знаками запропонував іти слідом за ним. Розколиною ми спустились до підніжжя обривів і побачили входи в печери.

— Тут, — мовив Квалі, вказуючи на печери.

Ми підійшли до однієї з них. Чорні воїни боязко озирались навколо.

Я ступив углиб печери. Назустріч по кам'янистому грунту виповзла велика сіра змія і зникла в густій траві. Стіни печери були покриті грубими малюнками, зробленими червоною і жовтою фарбами.

Тут були зображені буйволи, жирафи, слони та інші дикі тварини і сцени полювання. Різний стан малюнків свідчив, що вони були виконані в різний час.

— Ці малюнки, мабуть, зроблені дуже давно, — сказав я. — Вони могли бути створені двадцять п'ять — тридцять тисяч років тому.

— Ці малюнки зроблені недавно, — заперечив Квалі, — Це зробили воїни нашого племені. Ось малюнок мій батько. — Він вказав на якісь зображення в кутку печери.

Я підійшов ближче. На вапняковій стіні червоною фарбою були намальовані незвичайні тварини, їх було три: дві більших, одна менша. На малюнку вони бігли. У них були тіла слонів, хвости крокодилів і довгі тонкі шиї з маленькими головами. Вздовж спин стирчали великі гострі зубці. Сумнівів бути не могло — художник зобразив динозаврів.

— Ну, як? — запитав я Джонсона.

— Хитре діло, — пробурчав мисливець, уважно розглядаючи малюнок. — А звідки ти знаєш, що це малював твій батько?

Квалі щось відповів місцевою говіркою.

— Каже, що батько сам показав йому цей малюнок, коли його посвячували у воїни, — пояснив Джонсон.

— Як би не було, — сказав я, — малюнок доводить існування динозаврів у центрі Африки в недалекому минулому. Навіть якщо…

Я не доказав. Дивний звук почувся з боку боліт. Тієї ж миті чорні воїни з зойками кинулись у печеру.

— Злі духи боліт, — крикнув Квалі.

— Тихо! — наказав я.

Настала тиша. І ось знову звідкись долинув той же звук. Вірніше, це були звуки, якісь незвичайні, загадкові звуки. Вони нагадували водночас шипіння і свист, які, поступово затихаючи, раптово змінювалися чи то кваканням, чи то нявчанням. В них чулись загроза і ненаситна сліпа лють. Зненацька звуки обірвалися, і над болотами запанувала тиша. Я подивився на негрів. їхні губи тремтіли, очі злякано округлились.

— Що це могло бути? — спитав я Джонсона.

Він здвигнув плечима:

— Ніколи не чув нічого подібного.

— Це злі духи боліт, — хрипко проказав Квалі. — Тільки навіщо вони розмовляй вранці? Може сердяться, що ми прийшов…

— Бачив хто-небудь цих злих духів? — поцікавився я.

— Злий дух бачити не можна. Хто бачив — зразу вмирай…

— А може, так кричать ці звірі? — запитав я, вказуючи на динозаврів, намальованих на стіні.

— Ні… Вони так робить, — Квалі розтягнув губи і зашипів.

— Як змія?

— Ні. Змія тихо… Ці дуже голосно.

— Може, то був голос іншого динозавра — хижака, — зауважив я, звертаючись до Джонсона.

— На зразок вашого тиранозавра? Можливо, й так. Я вийняв з ранця фотографію тиранозавра і простягнув Квалі.

— Ти не чув про такого звіра?

Негр обережно взяв знімок, довго роздивлявся, потім повернув:

— Квалі не бачив такий… не чув.

Ми пробули біля священного каміння до вечора. — Жодного звуку не долинало більше з боку боліт. Ми з Квалі лазили по печерах, полохаючи змій, що ховалися там від спеки. Стіни більшості печер були помережані малюнками. Однак художники зобразили на них звичайних тварин Африки. Малюнок батька Квалі був єдиним.

— А твій батько, Квалі, бачив великих звірів не тут?

— Ні, начальник. Він бачив біля озера один день дороги звідси. Завтра підем….

— Скажи, Квалі, а за що бельгійці вбили твого батька?

Обличчя молодого негра зробилось похмурим, в очах спалахнули недобрі вогники.

— Ти якої земля, начальник? Англієць?

— Ні, я поляк. Польща там, далеко, — я показав на північ.

— Про Радянську Росію чув?

Квалі кивнув.

— Це поряд. Тільки Радянська Росія — велика країна, а моя — маленька…

— Знаю, — сказав Квалі, — вчитель говорив. Квалі вчився… Один рік, — пояснив він і раптом посміхнувся. — Школа дуже добре. Радянський Росія — дуже добре.

Він глибоко зітхнув, його обличчя знову стало похмурим.

— Батько заступився моя мати. Ударив бельгійський солдат. Батька розстріляли, п'ятнадцять інший воїн. Нгоа теж… За віщо?..

Що я міг відповісти? Я простягнув йому руку, і він міцно потис її.

— Квалі твій друг, — сказав він. — Ти добра чоловік. Джонсон — добра чоловік. Квалі тобі помагай, начальник.

Він узяв мене за великого пальця правої руки і сильно потягнув, а потім простягнув мені свій великий палець, і я також посмикав за нього.

Ми уклали дружній союз…

Увечері з допомогою Джонсона вдалося дізнатись у Квалі, що означають малюнки в печерах. На плато раніше відбувались обряди посвячення у воїни. Кидали жереб, і кожний молодий мисливець повинен був убити того звіра, який ви'іав йому на долю. Щоб полювання пройшло вдало, мисливці малювали на стіні печери зображення тварин. Якщо від сходу до заходу сонця мисливець не зміг підстрелити звіра, обряд посвячення відкладали на рік.

Квалі теж пройшов тут посвячення. Він повинен був убити лева. І він намалював його на стіні печери біля великих звірів, зображених батьком. Лева йому вдалося вбити, і шрам — пам'ять про те полювання… Рік посвячення Квалі був останнім роком виконання обряду на плато. Потім бельгійці заборонили неграм виходити за межі територій, розміщених поблизу селищ. А незабаром у селі, де жив Квалі, більшість чоловіків було розстріляно бельгійськими солдатами… Квалі відбився і втік…

Ми сиділи біля вогнища. Легкий вітерець приносив із джунглів аромат якихось квітів. Вдалині реготали гієни.

— Смійтесь, смійтесь, — пробурчав Персі Вуфф, — сміється. той, хто сміється останнім…

Я вловив у його словах приховану погрозу. Кому він адресував її?

Схід почав світлішати. Бліде світло місяця осяяло савани.

— Може, піти послухати, що робиться на болотах? — запропонував Джонсон.

Ми зарядили карабіни і пішли на край плато. Скоро нас наздогнав Квалі з довгим гострим списом. Я віддав йому нести свій карабін. Він жадібно схопив його, лагідно погладив воронований метал. Ми зупинились на краю обриву.

Я прислухався до дихання боліт і думав про те, що природа повна загадок і що щасливий той, хто, опинившись на порозі загадки, зробить вирішальний крок.

* * *

Дорога до озера зайняла цілий день. Ми вийшли на світанку. Найбільшу спеку пересиділи в тіні обривів, а потім знову вирушили вздовж краю плато на захід.

Внизу простягалась горбаста савана, поросла групами високих дерев. Горби доходили до самого краю боліт. Між крайніми горбами блищало велике озеро. З півночі в нього впадала ріка, що витікала з глибокоі розколини в обриві плато.

— Там, — сказав Квалі, вказуючи на озеро.

До озера залишалось ще майже три кілометри. Ми зупинились перепочити.

— Будемо спускатись? — спитав я у Квалі.

— Ні… Табір треба ставити на гора біля ріки.

— А чому не біля озера?

— Не можна. Погано буде…

— Боїшся «злих духів»?

— Не можна, — наполегливо повторив Кввлі. — Моя знає…

Довелось погодитись. Ми повернули на північ вздовж краю обривів. Носильники на ходу перекидались тривожними вигуками і з побоюванням поглядали вниз на озеро. Я наздогнав Джонсона.

— Як ви гадаєте, Джек, це ті ж болота, по краю яких ми лазили до настання періоду дощів?

— Хто їх знає. Може, й ті…

Старий мисливець помовчав, потім спитав щось у Квалі. Негр довго пояснював, показуючи на південь, на схід і малюючи пальцями кола у повітрі.

— Виходить, не зовсім ті, — сказав Джонсон, коли Квалі замовк, — хоча він запевняє, що вони з'єднуються десь на півдні. Але дороги туди нема…

— Ми взяли теодоліт. Завтра визначимо координати озера і точно дізнаємося, де знаходимось, — пообіцяв я.

— А яка користь? — зауважив Джонсон. — Карти все одно нема.

— Намалюємо на око. А наступного разу візьмемо з собою топографа.

— Ви гадаєте, що сюди доведеться ще приїздити?

— Безперечно.

Джонсон зітхнув. Я зрозумів, що, незважаючи на красу навколишньої природи і безліч дичини, така перспектива його не радувала.

Місце для табору вибрали на високій терасі поблизу водопаду. Ріка виривалася тут з вузької ущелини і падала пінистими каскадами. Нижче водопаду ріка розтікалась широкими протоками. Між ними виднілась величезна кількість дрібних острівців, зарослих травою і кущами. За півтора-два кілометри нижче поблискувала спокійна гладь озера. Береги його заросли очеретом.

Поки розбивали табір, звечоріло. Повечерявши м'ясом антилопи, ми лягли спати. За порадою Джонсона поставили варту.

Ніч минула спокійно. Вранці Квалі розповів, що вартові чули голоси різних тварин, але «злі духи» мовчали. Втім, звуки з боліт навряд чи долітали до табору. До того ж їх заглушував нестихаючий гуркіт водопаду.

Рано-вранці ми вирушили до озера. Всі були трохи схвильовані: адже ми знаходились біля мети подорожі. В таборі я залишив тільки трьох негрів, решту взяли з собою, розраховуючи прочісувати кущі на островах і зарослі очерету.

Чорні воїни були веселіші, ніж учора. Вони йшли охоче, дехто посміхався і жартував. Кожен був озброєний довгим списом з широким стальним лезом і великим ножем. У багатьох були луки і колчани із стрілами. Одні воїни були майже голі, інші — в білих плащах.

Ми спустились до берега ріки. Тут на піщаній мілині побачили величезну кількість антилоп та буйволів, які вночі приходили на водопій. Квалі знайшов слід невеликого носорога.

Я звелів розшукати брід, але чорні воїни, ледве ступивши у воду, із зойками вискочили на берег. Ріки кишіли крокодилами.

Джонсон вказав мені на темні колоди, які непорушне лежать на протилежному березі ріки.

— Що це? — не зрозумів я.

— Також крокодили, пане професоре, — не без єхидності відповів мисливець. Він підняв свого штуцера, прицілився і вистрілив.

Одна з колод підстрибнула і закрутилась на місці, звиваючись у спіраль і знову розпрямляючись, решта зникла у воді. Рухи пораненого крокодила ставали все повільнішими, і, нарешті, він затих.

Чорні воїни переможно закричали, а потім почали танцювати навколо Джонсона, підстрибуючи на зігнутих ногах і вдаряючи в землю ратищами своїх списів.

— Чудовий постріл, — похвалив я. — Цікаво, куди ви цілились?

— Туди ж, куди й влучив. В око.

Це було майже неймовірним: влучити в око крокодилу з віддалі добрих ста п'ятдесяти метрів, Я поглянув на старого мисливця з захопленням.

— Це феноменальний постріл. Ніякий тиранозавр нам не страшний.

— Дрібниці, — сказав Джонсон.

Тільки Персі Вуфф був незадоволений.

— Нащо було стріляти, — бурчав він. — Так наполохаєте більшу дичину.

— Більша дичина не злякається, — спокійно заперечив Джонсон. — Вона ще не знає, що таке постріл. А сьогодні треба шуміти, щоб дізнатись, кого ховають прибережні зарослі. Не за куріпками приїхали.

Персі пробурчав щось крізь зуби. Останнім часом він все частіше огризався півголосом, бурмочучи незрозумілі слова.

Ми цілий день лазили по прибережних зарослях. Багато разів переходили вбрід мілкі протоки, «прочесали» очерети на березі озера, але не зустріли нічого, крім крокодилів і змій.

Минуло ще кілька днів. Порадившись, ми вирішили розділитись на групи, щоб охопити більшу площу. Я взяв собі за помічників Квалі і ще двох чорних воїнів — Н'Кора і Мулу. Це були стрункі, веселі хлопці з приплюснутими носами і товстими губами, дуже схожі один на одного. Вони були прикрашені хитромудрою татуїровкою, що нагадувала малюнки художників-абстракціоністів.

Вчотирьох сходили великий кусок саван та берега на південний схід від табору. Надіялися, що знову почуємо дивні голоси «злих духів». Однак очерети мовчали.

Я вже кілька разів пропонував повернутися до головного табору і шукати там, де ми вперше почули голоси «злих духів», але' Квалі твердив, що на успіх можна розраховувати тільки тут, біля озера.

— Чекати, начальник, треба чекати, — наполягав він.

І ми продовжували пошуки в районі озера…

Настала чергова неділя. Персі Вуфф і Джонсон залишилися в Таборі, а я вирішив зробити невеликий маршрут по долині ріки вище водопаду, щоб оглянути геологічний розріз плато. Квалі охоче погодився супроводжувати мене. Я озброївся карабіном, пістолетом і геологічним молотком, Квалі повісив за спину рюкзак, і ми вирушили.

Я оглядав оголені скелі, коротко описував їх. Квалі відбивав зразки. Відійшовши кілометрів десять від табору, ми влаштували привал. Їли м'ясо смажених качок і запивали холодною водою з джерела. Потім я приліг у тіні скелі і непомітно задрімав. Розбудив мене Квалі.

— Дивись, начальник, — сказав негр, простягуючи якийсь блискучий предмет. — Квалі знайшов це в камінні.

Він тримав у руках рештки кінокамери. Камера була розплющена, немов по ній били важким каменем. Касети не було. Збоку збереглась фабрична марка «Вільд, 1957 рік».

— Де ти її взяв?

— Підемо, Квалі покаже.

Неподалік від місця, де лежала камера, я знайшов серед каміння осколки об'єктива.

Квалі, побачивши, що знахідка зацікавила мене, продовжував пошуки. Незабаром я почув його крик. Негр сидів метрів за десять вище від мене, під самісіньким обривом. Над ним громадилася майже вертикальна стіна ущелини. Квалі щось показував. Я піднявся до нього, і він простягнув розплющене кільце об'єктива.

— Тут лежало, — пояснив Квалі, показуючи пальцем, де підняв кільце.

Я роздивився і… зрозумів.

— Апарат кинутий звідти, — мовив я, — з обриву. Він пролетів над рікою, вдарився тут, розбився, кільце залишилось, апарат же відскочив до каміння.

Квалі закивав головою.

Ми перейшли ріку — і подерлися на крутий схил.

Через кілька хвилин ми стояли на краю ущелини, над тим місцем, де Квалі знайшов кінокамеру. Тут простягався зелений лужок, оточений химерними червонуватими скелями.

Квалі підняв великий камінь і шпурнув в ущелину. Камінь пролетів над рікою, вдарився об карниз, на якому було знайдено кільце об'єктива, розбився, і осколки скотились до того місця, де лежала кінокамера.

— Все правильно, — мовив я.

На краю лужка ми знайшли залишки вогнища.

— Коли його палили? — запитав я свого супутника. Квалі замислився. Він розсунув молоду траву, що вже виросла на попелищі, розтирав у пальцях перемішаний з попелом червонуватий грунт. Знайшов кілька вуглинок, спробував їх на зуб.

— Місяць п'ять-шість разів встиг народитись, — сказав він нарешті.

Ця дата співпадала… Тепер треба було переконатися, що нещасний Грдичка справді був тут з другим білим.

— А чи не скаже Квалі, скільки чоловік палили це вогнище? — спитав я.

Молодий негр похитав головою. Потім почав повзати по лужку, досліджуючи попелище. Я, старанно обшукавши поляну і не знайшовши нічого цікавого, сів на камінь і чекав.

Нарешті Квалі підвівся і підійшов до мене.

— Квалі думай так. Люди тут були два рази. Квалі знайшов друге вогнище. Один раз був два білий і негри. Другий раз— два білий. Один білий курив люлька, Другий — папіроса, ось, — Квалі простягнув мені паперовий мундштук, на якому можна було розібрати малюнок чеського лева і напис «Брно».

— Один білий носок черевика з жовтий цвях, — Квалі показав мені головку цвяха. Такими цвяхами американські мисливці підбивають підошви чобіт. — Один білий мав великий карабін, — Квалі простяг кулю великого калібру.

— А як ти дізнався, що тут були білі і негри! — з сумнівом спитав я.

— Білий не гризе кістки, негр гризе, — пояснив Квалі. — Один вогнище їв білий і негр… Другий вогнище їв білий. Негр не їв.

— Так. А яке вогнище було раніше?

— Те, де їв білий і. негр…

— Куди ж ділися негри?

— Квалі не знає, начальник.

— Мені здасться, — повільно проказав я, — що один білий тут убитий… Той, у кого був апарат. Треба це перевірити.

— Як перевірити?

— Знайти його тіло чи скелет.

— Як знайдеш? — заперечив Квалі. — Дуже багато гієна. Гієна нічого не залишив.

— А все-таки спробуємо. Квалі дуже хороший слідопит.

Негр гордо випростався.

Однак цього разу навіть мистецтво Квалі виявилось безсилим. Більше ми не знайшли нічого.

Дорогою в табір я в думці намалював картину злочину. Двоє білих і двоє негрів вирушають у джунглі. Один білий знімає на кіноплівку диких тварин, другий охороняє його. Табір вони влаштовують на мальовничій поляні над ущелиною… Всі четверо йдуть до озера. Білий носорог, потривожений тиранозавром, атакує маленький загін. Негри падають його жертвами. Носорог смертельно поранений мисливцем. Раптом над носорогом виростає потворна громада тиранозавра. Оператор встигає зняти кілька кінокадрів. Поки тиранозавр шматує носорога, оператор і мисливець відступають з поля битви і повертаються до табору. Тепер їх тільки двоє. Вони володіють сенсацією, яка може принести славу і гроші. Господар становища — оператор, що сфотографував потвору. Вранці виникає суперечка, яка закінчується пострілом з карабіна восьмого калібру. Оператор падає мертвим. Мисливець вириває касету з плівкою з апарата. Кінокамера летить в ущелину. Мисливець закопує тіло і вирушає назад. Проявивши кіноплівку, він відсилає знімок містеру Леслі Бейзу…

— Квалі, — звернувся я до негра, — ніхто не повинен знати, що ми знайшли рештки апарата, папіросу і кулі. Ніхто. Ти зрозумів мене?

— Квалі зрозумів, начальник. Квалі буде німий, мов карабін, з який вийняли затвор…

Ми уклали союз мовчання.

Коли ми підійшли до табору, я зразу відчув: тут сталося щось несподіване. Чорні мисливці мовчки стояли навколо непорушного білого предмета.

Джонсон і Персі Вуфф похмуро сиділи в наметі.

— Шкода, що вас не було, шефе, — мовив Джонсон.

— А що сталося?

— Нас навідав «злий дух». Двоє негрів уже в раю, а третій буде там до заходу сонця. Зрештою, хай вам розкаже він, — старий мисливець кивнув на Персі. — Він був присутній на всьому спектаклі, а я встиг тільки на кінець.

Я подививсь на Персі.

— Мені захотілось скупатись, — почав він, не дивлячись мені у вічі, — і я звелів неграм налякати крокодилів. Негри зчинили диявольський галас, а потім почали відгороджувати місце для купання. Я в цей час стояв на терасі і дивився в бік озера. Раптом я помітив щось чорне. Воно швидко пливло, нагадуючи велетенського крокодила. Паща в нього була метрів три завдовжки, а зуби ось такі… — Персі показав рукою, якої довжини були зуби.

— Треба було попередити негрів про небезпеку, а не розглядати зуби, — різко кинув Джонсон.

— А зуби ось такі, — повторив мій заступник, не звертаючи уваги на слова мисливця. — Коли негри його помітили, вони кинулися врозсип, але було пізно. Ця тварюка вибралась на мілке місце, підвелася на задні лапи і вистрибнула на берег. Я догадався, що це та потвора, що на знімку Річардса. Вмить вона наздогнала одного з негрів, розірвала його на шматки і зжерла на моїх очах. Потім тварюка стрибнула до другого негра, який, втікаючи пошкодив ногу об коріння дерева… Чули б ви, як він заревів… Якийсь негр, здається Мулу, кинувся вперед і вдарив потвору списом. Спис зламався, мов сірник, а тварюка відкинула негра ударом хвоста, схопила свою жертву і стрибнула в ріку. В цю мить прибіг Джонсон…

— Я всадив у цього диявола не менше десятка куль, — хрипко проказав мисливець. — Одна з них дуже не сподобалася йому, бо він пірнув. Ми вже вирішили, що йому капут. Але хижак виринув далеко попереду і на третій швидкості зник, так і не випустивши негра, перекушеного майже пополам…

— Що з Мулу? — запитав я.

— Безнадійний.

До мене підійшов Квалі.

— Мулу вмирай, — тихо сказав він.

По його чорній щоці котилися сльози.

На світанку ми поховали Мулу і приступили до спорудження великого плоту. Мали намір пливти на ньому за пораненим тиранозавром, що зник в очеретах на протилежному березі озера. Ми розраховували, що коли ящір не здохне від ран, то зуміємо добити його. Захопити таку потвору живцем годі було й думати. На перший раз я хотів добути шкуру, череп і деякі кістки. Особливо цікавила мене будова задніх кінцівок, з допомогою яких такий велетень міг стрибати, мов кенгуру.

Пливти за ящером повинні були Джонсон, я, Квалі і дев'ятеро чорних воїнів. Персі з рештою носильників я вирішив послати в головний табір за додатковим спорядженням. Мій заступник не заперечував проти такого доручення.

Вранці наступного дня пліт був готовий. Шість довгих, товстих стовбурів міцно зв'язали нейлоновими канатами. Три пари весел і косий парус на довгій щоглі давали змогу розвивати значну швидкість. На пліт ми поставили ще один, невеличкий, бамбуковий, для плавання по вузеньких притоках в очереті. Вантаж складався із зброї, канатів, міцних нейлонових сітей і продовольства.

Тепер треба було відібрати чорних воїнів. Але негри були так налякані тиранозавром, що навідріз відмовлялися пливти з нами. Стиснувши зуби, мисливці хитали головами. Жоден з них не хотів ступити на пліт.

Врятував становище Квалі. Він вийшов наперед, владно підняв руку і швидко заговорив. Незабаром воїни засперечалися між собою. Одні вказували на озеро, інші били себе в груди, втикали наконечники списів у землю. Квалі знову заговорив. Але не встиг він закінчити, як суперечка розгорілася з новою силою.

Я відчував, що вирішується доля походу, але боявся втручатись, щоб не зіпсувати справу. Та ось Квалі підійшов до мене і спитав, скількох воїнів я візьму з собою.

Я сказав.

— Вибирай, — мовив Квалі. — Тепер кожний хоче пливти з тобою…

— Як же ти добився цього?

— Пояснив великий закон мисливців джунглів, — відповів молодий негр. — Сказав, що великий хижак — гірше бельгійський чиновник… Обіцяв, що кожен одержить стальний ніж, десять доларів і штани.

Я згодився.

Через годину — пліт виплив на широку гладь озера. Воно виявилось глибоким. Навіть поблизу берега довга жердина не діставала дна.

Я гляну у бінокль на наш табір. Він уже спорожнів. Очевидно, Персі й носильники теж вирушили в дорогу.

Почало припікати сонце. Ми натягли тент і полягали під ним. Я продовжував оглядати поверхню озера і темну смугу берега.

В одному місці ми попливли широким покрученим протоком вглиб очерету. Джонсон і я стояли з готовими до пострілу карабінами, Двадцять пар очей напружено вдивлялись у ліс тонких бурувато-зелених стебел і вузького загостреного листя.

Нестерпна спека пекла шкіру, ставало важко дихати, перед очима спалахували райдужні кола. Протік то звужувався, то розширявся. В зелених стінах, що оточували його, не було видно жодного вилому.

Напруження, що охопило нас при вступі в очерет, почало слабнути, як раптом…

Квалі, що стояв на носі плоту, остерігаючи, підняв руку. В цю мить ми відчули неймовірно бридкий сморід. Водночас в очереті щось важко затріщало. Гребці вихопили весла з води і відступили до середини плоту. Далі все замигтіло, як у стрімкому фантастичному сні…

В стіні очерету з'явився широкий вилом, а в глибині його, метрів за десять від берега, важко підвелося щось величезне, схоже на гігантського крокодила. Його блискуча луска відливала золотом і зеленню. Велетенська багрова паща широко розкрилась, оголивши два ряди зубів-кинджалів. Відштовхнувшись могутніми перетинчастими лапами, потвора стрибнула до плоту, але промахнулась і важко гепнулась у зарослі. Залунали постріли. Джонсон вистрілив тільки раз і випустив усю обойму туди, де тріщав очерет.

Не встиг я перезарядити карабін, як очерет розсунувся, і величезне тіло тиранозавра стрибнуло у воду. Раніше ніж ящір встиг пірнути, Джонсон двічі вистрілив. Пліт здригнувся, і на носі появилася величезна лапа з кривими кігтями, а потім голова хижака.

Тріснули нейлонові канати, і наш корабель почав розпадатися. Але потвора була вже важко поранена, втрачала силу. Квалі сунув їй у пащу важке весло. Щелепи закрились, весло затріщало. Ящір на кілька секунд завмер в єдиноборстві з людиною. Джонсон знову вистрілив двічі. Голова чудовиська зникла під плотом.

— Все, — сказав Джонсон і опустив карабін.

Я не повірив:

— Зараз появиться знову!

— Все, — повторив старий мисливець. — Кінець… по одній розривній кулі в кожне око…

— Ви зіпсували череп, — вирвалося в мене.

— Щоб він не зіпсував вашого, — посміхнувся Джонсон. Ми почекали кілька хвилин, але ящір не появився. Поки негри лагодили пліт, ми з Джонсоном опустили на дно стальну кішку. Глибокий протік перевищував тут тридцять метрів.

Я був у відчаї. Вбити сучасного тиранозавра і втратити його!..

— Може, випливе, — намагався втішити мене Джонсон. Але на це годі було розраховувати.

— До чого ж не пощастило, — з досадою вимови; я. — Адже нічого не зосталося, крім подряпин на колодах плоту.

— Трошки зостався, — заперечив Квалі. — Візьми, начальник…

І він простягнув мені уламок весла. В мокрій деревині стирчав гострий конічний зуб, завдовжки близько десяти сантиметрів.

Ми вирушили назад. Коли пліт минав вилом в очереті, в ніс знову вдарив незвичайний сморід.

— Треба заглянути в його лігво, — зауважив Джонсон, і перший вистрибнув на берег.

Я збирався стрибнути й собі, коли зненацька зарослі затріщали.

— Стопі — крикнув Джонсон, піднімаючи штуцер. «Ще один тиранозавр», — промайнуло у мене в голові. Але мисливець уже опустив зброю.

— Скоріше сіті! — вигукнув він. — Тут є маля. Візьмемо його живцем!

Чорні воїни підхопили сіті та зв'язки нейлонових шнурів і кинулись в очерет.

Маля виявилось майже триметровою тварюкою, вкритою золотисто-коричневою лускою. Побачивши людей, ящір підвівся на задні лапи, Але стрибнути він не встиг. У повітрі свиснули гнучкі ласо, і потвора була повалена на спину. Втім, молодий ящір розірвав частину Шнурів. Проте тут пішли в хід сіті, і ми відчули, що перемагаємо.

В цю мить ящір розкрив пащу і тужливо закричав. Його заклик почався свистом, а перейшов у квакання.

Чорні мисливці завили від захоплення.

— Чому вони так радіють? — спитав я у Квалі.

— Вони тепер знай, хто був голос злий дух. Раптом з глибини зарослів залунав заклик у відповідь. Могутнє шипіння й свист змінилися лютим нявчанням.

— Ще один дорослий ящірі — закричав Джек. — Швидше, поки він далеко.

Негри поволокли молодого хижака до плоту. Зовсім близько почулись шипіння і квакання. Але малюк не міг відповісти: його паща була надійно закручена нейлоновим шнуром.

Ще кілька зусиль, і молодий ящір був прив'язаний до бамбукового плоту. Знову пролунав голос дорослого тиранозавра, але вже далі — ящір віддалявся у протилежний бік.

— Повний вперед! — скомандував Джек. Негри дружно змахували веслами і голосно співали про Нашу перемогу.

* * *

Надвечір плоти причалили до берега поблизу табору. Ми всі падали з ніг від утоми, але потрібно було думати не про відпочинок, а про надійне приміщення для нашого полоненого. Грати металічних кліток знаходилися в головному таборі. Я вирішив викликати табір по радіо. На мій подив, радіопередавача на місці не було. Вартові пояснили, що його забрав великий білий, Ух, як вони називали Персі Вуффа.

Вихватка Персі розізлила мене. Навіщо йому знадобилося радіо? Через його примху ми опинилися без зв'язку. Заступник, нав'язаний мені містером Бейзом, завдавав мені тільки багато клопоту… Я вирішив позбутися його і написати «королю американських звіринців» про мотиви свого рішення.

«Де ж помістити ящера?» — думав я. І придумав. Поблизу водопаду в скелі була глибока вузька тріщина. З колод збудували міцні грати, що закрили вихід з розколини. Бамбуковий пліт з прив'язаним ящером опустили на лопатах в розколину. Пліт повис майже вертикально вздовж суцільноі стіни, Тоді ми звільнили хижака від частини пут. Решту він розірвав сам, і в ту ж мить ми закрили цей своєрідний колодязь плотом. Наш полонений опинився в імпровізованій клітці.

Ми кинули йому півантилопи. Але він навіть не поворушився. Тільки очі його світилися в темряві зеленувато-фіолетовим світлом.

— Стомлений мандрівкою, — пожартував Джонсон, і ми пішли в намет….

Коли я прокинувся, перша моя думка була про ящера. Чи не втік він часом?

— Все в порядку, — заспокоїв мене Джек. — Зжер м'ясо і чекає ще. Вже пробував міцність грат. Довелося ззовні навалити каміння…

Поснідавши, я відвідав нашого полоненого. «Малюк» підвівся на задні лапи і, широко розкривши пащу, розлючено зашипів..

Стрибаючи на задніх лапах, він притискав до грудей короткі передні, озброєні довгими кривими кігтями. Голова його нагадувала крокодилячу, але була вужчою. Її прикрашав кістяний гребінь з гострими шипами. Довжина щелепи досягала метра. Довга шия поступово переходила в конус, що розширювався донизу. Між довгими пальцями задніх лап виднілися товсті перетинки. Широкий плоский хвіст був опорою тулуба, коли плазун підводився на задні лапи. Молодий хижак був мініатюрою чудовиська, вбитого вчора.

Я приніс з собою кіноапарат і зняв кілька десятків метрів плівки. Ящір немов розумів, що треба позувати. Він ходив на задніх лапах, розкривав пащу, неначе бажаючи показати страшенні зуби, навіть копирсався кігтями в зубах.

Мисливці принесли крокодила і кинули в розколину. Через кілька хвилин від нього залишилась купа потрощених кісток, а тиранозавр ліг у тінь скелі і перестав звертати на нас увагу.

— Його треба менше годувати, — зауважив Джонсон, — а то він виросте раніше, ніж ви доставите його містеру Бейзу.

Пізно ввечері в таборі появився Персі Вуфф. Він був бездоганно поголений, одягнений у новий білий костюм. На мої запитання він відповідав з ввічливою нахабністю.

Втративши терпіння, я вилаяв його.

Персі лагідно побажав мені й Джеку спокійної ночі 1 пішов спати.

— Завтра ж відправлю його в Бумба, — сказав я.

— Дай боже, — якось невпевнено мовив Джонсон.

Вранці я наказав Персі негайно їхати в Бумба, відправити кореспонденцію містеру Бейзу і найняти кілька грузовиків, яківиїдуть назустріч нашому каравану. Всупереч сподіванням, Персі не заперечував.

— Самі чекайте нас у Бумба.

Він мовчки кивнув головою.

Я віддав йому листи і невеличку статтю, а якій був описаний зуб нового тиранозавра, що мешкає болотах Центральної Африки. Новий вид ящера був названий Tyrannosaurus beіzі rіtas. Статтю і листи я адресував особисто містерові Леслі Бейзу.

— З вами піде Н'Кора, — продовжував я, — він добре знає дорогу. Візьмете віліс. Я надіюсь, що цього разу…

— Все буде краще, ніж ви думаєте, — мовив Персі і посміхнувся, очевидно, своїм думкам.

Я вирішив, що він задоволений своїм від'їздом і заспокоївся.

Н'Кора я непомітно для Персі дав ще одного листа, в якому повідомляв містера Бейза про усунення свого заступника.

Транспортувати ящера до головного табору вирішили на автомашині в об'їзд ущелин. Джонсон взявся розвідати шляхи і навести переправу.

Настав час розлучитися і з Квалі. Молодий негр уже не раз нагадував мені, що в його рідному селищі Нгоа його чекають «важливий діла».

Я зібрав чорних воїнів, щоб урочисто вручити Квалі карабін.

Я передав Квалі зароблені гроші і вже простягнув карабін та патрони, коли до нас підійшов Персі Вуфф.

— Ви хочете вкласти в руки негра вогнепальну зброю? Ви знаєте, проти кого він поверне її?

— Не знаю і знати не хочу, — різко сказав я. — Я виконую свою обіцянку.

— Я вважаю за свій обов'язок попередити вас, — примружив око Персі. — Тут бельгійська територія. Коли дізнаються — зчиниться галас…

— Ніякого галасу не буде.

— Я протестую! — крикнув Персі. — Це злочин!

Квалі переводив нерозуміючий погляд з мене на Персі.

Чорні воїни почали перешіптуватися.

— Знаєте що, краще ідіть геть, — сказав я Персі.

— Але це ж майно експедиції, — наполягав Персі.

— Добре, — сказав я, передаючи карабін Джонсону. — Майно експедиції залишиться цілим.

Квалі з відчаєм подивився мені у вічі.

Я круто повернувся, пройшов у намет і виніс свій десятизарядний карабін із срібною насічкою на темному прикладі.

— Бери, — мовив я, простягаючи його Квалі.

Джонсон посміхнувся.

— Сміється той, хто сміється останнім, — кинув Персі і вийшов.

Квалі обережно взяв з моїх рук зброю.

— О, начальник, — прошепотів він, — спасибі…

Ми обмінялись міцним рукостисканням. Тепер ми уклали союз взаєморозуміння.

* * *

Через годину Персі Вуфф з Н'Кора, а також Джонсон з десятьма неграми вирушили за своїми маршрутами. Квалі зник раніше. Я навіть не встиг запитати в нього, чи він назовсім покидає табір.

В таборі зробилося тихо. Негрів я послав за їжею для молодого ящера, а сам влаштувався в тіні й почав записувати в польовий щоденник події останніх днів. Я встиг докладно описати полювання на тиранозаврів, вид ящерів і їх звички, коли прийшов посланець від Джонсона.

В коротенькій записці старий мисливець просив прислати йому на допомогу всіх вільних негрів і обіцяв, що завтра надвечір машини будуть в таборі біля водопаду.

Тим часом чорні воїни притягли двох убитих крокодилів. Одного ми кинули ящерові, і «малюк» жадібно зжер його.

Я відправив усіх негрів у розпорядження Джонсона. Зі мною залишився тільки Н'Кора.

Я радів, що все йде гаразд. У думках я вже будував плани нової експедиції в країну динозаврів. Це повинна бути міжнародна експедиція зоологів і палеонтологів, забезпечена вертольотами і моторними човнами…

Чиїсь поспішні кроки перервали мої роздуми. Я підвів очі.

Переді мною стояв Персі. Його права рука була обмотана рушником.

— Я змушений був повернутися, — сказав він. — Мене вкусила змія. Допоможіть мені.

Я швидко підвівся. В цю мить страшенний удар в щелепи збив мене з ніг, і я знепритомнів.

Коли я прийшов до пам'яті, то відчув, що не можу поворухнутися. Я лежав зв'язаний на своєму Ліжку. Персі сидів за столом. Біля пляшки віскі лежав мій пістолет.

Помітивши, що я опритомнів, Персі важко встав і підійшов до мене.

— Професорові краще? А я вже боявся, що удар був занадто сильний.

— Що це все значить? — прошепотів я.

— Я вважав, що ви догадливіші, — Персі тихо засміявся, — Мисливець за динозаврами!..

— Н'Кора, до мене! — крикнув я.

— Не шуміти, — прошипів Персі і засунув мені в рот якусь ганчірку.

Однак чорний воїн почув мій голос і появився біля входу в намет.

Персі щось крикнув Йому місцевою говіркою. Я й не підозрівав, що цей негідник знав мову банту.

Негр дивився здивовано то на Персі, то на мене. Потім він повернувся і вибіг кудись.

Персі не поспішаючи взяв зі столу пістолет і вистрілив. Негр упав у траву.

— Ви самі винні, професоре, — сказав Персі, вириваючи в мене з рота ганчірку. — Його я вбивати не збирався. Втім, добре, що це Довелося зробити з вашіого пістолета.

— Нелюді — вигукнув я. — Чого тобі треба?

— Я заробляю свої п'ятдесят тисяч доларів, — м'яко відповів Персі. — Я міг би просто покінчити з вами. Наприклад, штовхнути в яму до ящера. Непогана думка, правда? — в його очах засвітились червонуваті іскри, — Але я людина гуманна. Я хотів, щоб ви переконались у своїй дурості, містер Турський, перед тим як відправитесь туди, де ми всі будемо…

Я мовчав, шукаючи виходу. В таборі нас тільки двоє. Джонсон за двадцять кілометрів, та й хто знає, чи не була його записка пасткою?.. Невже я приречений?..

— Одначе, ви змінилися на обличчі, професоре, — знову зазвучав вкрадливий голос Персі. — Що ж, справді, на допомогу до вас ніхто не прийде. Ця стара мавпа Джонсон надто дурний?… порядний. Коли я обережно натякнув йому в Бумба… О, як він визвірився на мене… Я ледве заспокоїв його. От Річардс був діловою людиною. Правда, він хотів надто багато.

За вас, професоре, містер Бейз заплатить мені лише п'ятдесят тисяч Доларів, — Персі зітхнув, — і майже сто тисяч чистого прибутну. А цей нахаба Річардс хотів сто тисяч. Хіба чех дорожчий від поляка? Хе, хе! Ви ж і не підозріваєте, як Річардс роздобув знімок ящера… Багато вас було — мисливців за динозаврами!..

— Мені все відомої, — вигукнув я. — Чех убитий Річардсом за кілька метрів звідси. А тебе, бандюго, заарештують в першому ж місті, в якому ти появишся…

Персі нахмурився.

— А ви, справді, пронюхали дещо. Але щодо мене — брехня, Персі Вуфф працює чисто. Містер Бейз знав, кому доручити цю справу. Крім усього, я везучий. Лев полегшив мені роботу. Він тільки поспішив. Якби не лев, Річардс умер би трохи пізніше… Він хотів надто багато. А ви, ви хотіли написати товсту книгу… Хе, хе, з кольоровими ілюстраціями. Між іншим, професоре, ваш підпис під статтею вже вміщено в траурну рамку. Я зробив власноручну приписку. І в конверті, який ви дали Н'Кора, вже лежить мій лист, з просьбою перевести мої п'ятдесят тисяч на банк у Кейптауні.

— Кат, ти убив і Н'Кора!

— Професоре, ви надто поганої думки про мене. Н'Кора зараз, — він глянув на ручний годинник, — Н'Кора вже трясеться на вілісі. Я віддав йому всю кореспонденцію. Це чудовий хлопець. Він здохне, але доставить її в цілості на пошту. А як він любить вас! Він стрибав од радості, коли я сказав, що повертаюсь допомогти вам, а він поїде в Бумба сам…? Квалі вас любить… Але цьому Квалі я відплачу. В Конго не люблять негрів з карабінами. Недовго йому прогулюватись по джунглях…

Персі продовжував патякати.

Раптом я згадав, що в задній кишені штанів у мене лежить складений ніж. Руки мої були скручені за спиною, але пальці залишались вільними. Я почав перебирати ними і дотягнувся до задньої кишені. Зачепивши ніж пальцем, я затиснув його в долоні. Тепер треба було відкрити лезо. Це виявилось нескладним. Персі потягнувся до пляшки і налив віскі.

Я вже не чув, що він бубонів. Думав лише про вірьовку, що стягувала руки. Чи вдасться її перерізати? Нарешті, вона ослабла. Кисті руки були звільнені. Я поворухнув. ліктями і відчув, що руки вільні. Але мої ноги були міцно скручені, і я не міг розраховувати одним стрибком опинитися біля столу, де лежав пістолет. Треба було чекати, щоб Персі відвернувся. Та він обірвав на півслові своє базікання й поспішно ступив до мене.

— Вам, здасться, незручно лежати, професоре, — сказав він і хотів помацати вірьовку.

Тієї ж миті я щосили вдарив його зв'язаними ногами в живіт. Він важко повалився на підлогу. Впав намет і прикрив нас.

Я перерізав вірьовку на ногах і вислизнув з-під брезенту. Але і Персі встиг схопитись на ноги, В руках у нього був пістолет.

— Гад, ось що ти задумав, — прохрипів він. — А я ще хотів позбавити тебе від мук. Ну, тепер, старий дурень, я прострілю тобі ноги і кину живцем твоєму ящеру. Ха-ха-ха! — він підняв пістолет, ступив два кроки 1 прицілився в мене. — Смісться той, хто сміється…

Останнє слово заглушив постріл.

Він здався мені надзвичайно далеким. Дивно, що я не відчув болю і продовжував стояти, міцно стискаючи рукоятку ножа.

І раптом я помітив, що вираз обличчя Персі різко змінився. В Його очах застигли подив і злоба, і він повільно впав навзнак.

Я озирнувся. До мене біг Квалі з карабіном у руках…

Я дописую ці рядки в польських Судетах. Зараз весна. Вдалині за квітучими садами і червоними черепичними дахами біліє. красуня Сніжка. Коли я повернувся на батьківщину, товариші помістили мене в цей санаторій.

У пустинних алеях старого парку і за письмовим столом я знову й знову переживав події останніх років.

Звичайно, я не міг зробити інакше. Моє місце тільки тут, на рідній землі.

Я розумів це і раніше. Змова, жертвою якої я мало не став, лише прискорила рішення. Містер Леслі Бейз, ми з вами вороги… І не тільки тому, що ви задумали принести мене в жертву своїй жадібності. Ми істоти різних світів — світу людей і світу тиранозаврів… В перші тижні після повернення мене гнітили кошмарні сни. Найчастіше повторявся такий: елегантний чоловік з животиком і золотими зубами заходив у мою палату. Я впізнавав містера Леслі Бейза. Він пропонував укласти контракт, умовляв, шепотів про гроші і раптом перетворювався на тиранозавра. Страховище насувалось, розкривало люту пащу, я пробував тікати, кликав на допомогу…

Ці сни більше не повторюються. Незабаром я їду у Варшаву — там мене чекає робота.

А в далекому Конго точиться війна. Квалі здобуває свободу для своєї батьківщини…

Я часто думаю про Квалі.

Тоді, того жахливого дня я уклав з ним союз братерства над тілом застріленого Персі Вуффа. Містер Бейз ніколи не одержить свого ящера, — вирішили ми. Остання робота палеонтолога Збишека Турського в 'світі тиранозаврів повинна залишитись незакінченою.

Я написав коротеньку записку Джонсону. Можливо, він і не зрозумів її… Потім ми закопали тіло Н'Кора. До трупа Вуффа ми й не доторкнулись.

Потім я вклав кілька патронів динаміту між колодами, що закривали вихід з розколини, і підпалив шнур. Ми сховались за скелями. Гримнув вибух. Вихід з розколини був відкритий. Ми чекали. Минуло кілька хвилин, і ящір, немов величезна жаба, пострибав до річки, важко гепнувся у виду і, лякаючи крокодилів, поплив у бік озера…

Коли ми вирушили в дорогу, настала ніч. Здалеку долинув чийсь регіт.

Квалі прислухався.

— Гієна сміється, — сказав негр, — Мабуть, над Персі Ух…

Гієни все-таки сміялися останніми.

Через тиждень ми добралися до берегів Убангі. На плоту переправилися на північний берег, добрели до французького поста і тут розпрощалися.

— Куди підеш? — спитав Квалі.

— На батьківщину. В Польщу… Прощай, Квалі!

— Прощай, брате! Приїзди знову Конго, коли мій країна стане вільний!

Він легко стрибнув у пірогу…

Через кілька днів мене літаком доставили в Конакрі. Тут я зустрівся з Борщаком. А потім — теплохід, Гдиня, Судети…

Але тепер все позаду. На столі свіжий номер американського журналу. В ньому надрукована замітка про зуб Tyrannosaurus beіzі rіtas. Прізвище автора обведене траурною рамкою. Внизу примітка, що професор Турський трагічно загинув у кігтях сучасного хижого ящера. В редакцію журналу вже надіслано листа про те, що професору Турському пощастило врятуватись. У грунтовній статті описаний велетенський ящір-хижак, що зберігся в болотах екваторіальної Африки, Стаття ілюстрована кольоровими фотографіями.

Містеру Леслі Бейзу я писати не став. Прочитавши мою статтю, він зрозуміє, що його гра програна.

А ще переді мною лежать списані аркуші паперу — начерки планів нової експедиції в країну динозаврів.

Переклад С. Литвин

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Охотники за динозаврами: Научно-фантастические повести и рассказы. — Ленинград: Недра, 1991. — 352 с.

ПРИМАРИ БІЛОГО КОНТИНЕНТУ

Науково-фантастична повість

Джек Рассел — астроном експедиції — лежав на підвісній койці під самою стелею Великої кабіни і, не відриваючи ока від окуляра зорової труби, час від часу записував цифри на аркуші паперу, пришпиленому кнопками до стелі.

Геолог Ральф Стонор внизу за столом розглядав зразки мінералів. Стрілка радіометра[166] здригалася й починала коливатися, коли Стонор підносив до приладу чорні, маслянисто поблискуючі кристали.

За дверима почулося вовтуження, тупання змерзлих ніг, гучне сопіння. Здригнулася важка суконна портьєра, пропустивши до Великої кабіни Фреда Лоу — маленького, кремезного, майже квадратного в хутряному комбінезоні й величезних унтах[167].

— Мінус п’ятдесят з вітерцем, — прохрипів метеоролог, стягуючи хутряні рукавиці. — Замикай контору, Джеку. Все одно нічого не бачиш.

Скрипнула койка під стелею. Джек Рассел скоса глянув на прийшлого й мовчки відвернувся до окуляра труби.

Лоу насилу виліз із комбінезона, відкинув його ногою в кут; дістав зі стінної шафи пляшку й грановану склянку, налив, випив; обтер рудувату бороду рукавом шерстяної куртки, потягнувся.

— Чортів електричний підігрів не діє, — пояснив він, кивнувши на лежачий у кутку комбінезон. — Нехай Генріх перевірить контакти.

— Генріх залишився у крижаній штольні, — сказав Стонор. — Вони з Тойво хотіли сьогодні прорубатися крізь лід до нижньої жили.

— Безглуздо, — скривився Лоу. — Сидітимуть там, поки не вщухне заметіль.

— Там у них спальні мішки і примус. Можуть сидіти хоч тиждень.

«Тебе б на тиждень замкнути у крижаній печері, — зі злістю подумав Лоу, поглядаючи на рожеву лисину Стонора. — Сьогодні й носа не виткнув назовні…»

— Ого, — сказав Стонор, спостерігаючи за стрілкою приладу.

— Щось нове? — поцікавився Лоу.

— Нічого особливого. Просто високий вміст урану.

— Значить, усе-таки родовище вартісне, — пробурмотів Лоу, позіхаючи.

— Ще б пак, — підняв голову Стонор. — Важливо, що це перша знахідка урану в Антарктиді, а при таких вмістах моє родовище загримить на весь світ.

— Чому ж ми не квапимося сповістити світові про твоє відкриття?..

— Наразі не можемо. Шефи не хочуть, щоб росіяни серйозно зайнялися пошуками урану в Антарктиді.

— Гадаєте, росіяни дурніші від вас, — усміхнувся Лоу. — Можете не сумніватися, Стоноре, вони зробили тут більше від нас із вами.

— Урану вони не знайшли. Вони регулярно повідомляють про свої відкриття. Крім того, більшість дослідників переконана, що урану в Антарктиді взагалі немає.

— А який сенс у вашій знахідці?! Диявольські гори за триста миль[168] від берега. Пекельні морози, урагани, заметіль… Завезти сюди шістьох божевільних і покинути на рік — ще можна. Але будувати тут копальню… не стали б навіть росіяни.

— Вам доводилося бувати на уранових копальнях північної Канади? — задумливо запитав Стонор, підкидаючи на долоні зросток чорних кристалів, покритих жовтими й оранжевими вохрами[169].

Лоу мотнув головою.

— Там вміст урану в п’ятдесят разів менший, а умови ненабагато кращі, ніж тут. Калькуляція проста… Таке родовище вигідно експлуатувати навіть на Місяці.

— Ще питання, де гірші умови — на Місяці чи на Землі королеви Мод, — знизав плечима Лоу.

— Місяць наразі недоступний, а на Землі королеви Мод ми влаштувалися і, зле чи добре, сидимо сьомий місяць.

— Робіть, що хочете, — махнув рукою Лоу, — будуйте тут копальні, міста, аеродроми, розтоплюйте льоди, добувайте уран, дідька, диявола, кого завгодно. Я знаю одне: більше сюди ні ногою. Ні за які долари. Гренландія, Гімалаї, що завгодно, але не Антарктика — будь вона тричі проклята… Одначе, — Лоу зробив паузу і прислухався, — про що думає журналіст? Збирається він годувати нас сьогодні?.. Гей, Рисе!.. Містере Рішаре! Склянки давно пробили[170] на обід, хай йому біс!

Під койкою Джека Рассела відчинилися вузькі двері. З-за дверей виглянув Рішар Жиро — лікар, кухар, радист, а за сумісництвом спеціальний кореспондент однієї з найбільших паризьких газет. Замість кухарського ковпака на голові Жиро була надіта червона феска[171] з золотою китичкою. Великий м’ясистий ніс і руді баки були в борошні, маленькі гострі оченята глузливо поблискували за товстими скельцями окулярів.

— Правда не потребує гучного крику, любий Фреде, — оголосив лікар, підморгуючи Лоу. — Обід готовий, мийте ручки… Що це? — ахнув він, указуючи пальцем на стіл. — Що це? — я питаю. Скільки разів просив не розкладати тут цю отруйну радіоактивну гидоту. Я тремчу над вашим дорогоцінним здоров’ям, а ви…

— Хіба щось зміниться, якщо він прибере їх за фанерну перегородку своєї халабуди? — запитав, сміючись, Лоу. — Не будь страусом, Червона Шапочко. Тут навколо випромінювання. Жили за три милі звідси. А може, вони й під нами. Нам усім забезпечена променева хвороба.

— Порох, зітріть зі столу порох, — твердив Жиро, не слухаючи Лоу. — Він радіоактивний! Обіду не буде, поки не приберете. Збери мокрою ганчіркою, Фреде, і викинь надвір.

Лоу, посміхаючись, витер стіл ганчіркою і, коли лікар вийшов, жбурнув ганчірку під канапу.

Жиро вніс на таці каструлю й миски, почав розливати суп.

Лоу дістав зі стінної шафи пляшку і три склянки.

— Тобі не наливаю, — відзначив він лікареві. — Судячи з носа, ти вже покінчив з тижневою порцією.

— Не судіть і не судимі будете[172], — сказав лікар, косячись на пляшку. — Я додавав у пудинг[173] ром і лише трохи скуштував.

Дочекавшись, коли Лоу наповнив склянки, лікар спритним рухом вихопив у нього пляшку, струсив, подивився на просвіт і приклав до губ.

— Вилуджене горло, — з легкою заздрістю відзначив Лоу, дивлячись на спорожнілу пляшку.

— І решта тому подібне, — сказав лікар, закушуючи сардинкою. — Ви сьогодні вночі спатимете, а я ще мушу скласти кореспонденцію і штовхнути її в ефір. Це не зведення погоди! Тут потрібні голова й фантазія. До речі, про кого з вас накажете брехати в сьогоднішній кореспонденції?

— Можна про нього, — Лоу кивнув на лежачого під стелею астронома. — Він жертвує обідом заради метеорів.

— Думка, — підскочив на стільці лікар. — Нарис можна озаглавити: «Мисливець за метеорами» і почати, наприклад, так: «Сьомий місяць самовідданий молодий учений не відриває очей від телескопа»… Між іншим, юначе, вдруге гріти обід я не буду. Ви чуєте?..

— Так, — сказав Рассел, дивлячись в окуляр труби і неквапом записуючи щось.

— Ви, англійці, навдивовижу балакучий народ, — продовжував лікар, сьорбаючи суп. — Не знаю, що б я робив, якби не було Генріха. Все-таки поляки багато в чому нагадують нас, французів.

— А я? — заперечив Лоу. — Здається, й мене не можна назвати надто мовчазним.

— По-перше, ти не справжній англієць. Американці — особлива нація. А по-друге, і ти вмієш цілими годинами сидіти над шахівницею, мов кіт біля мишачої нори. Він, — лікар кивнув на Стонора, — може говорити лише про уран. А стосовно цього жерця Космосу, — не знаю, чи сказав він десять слів підряд від початку зимівлі.

Койка під стелею знову скрипнула. Лоу й лікар глянули на астронома й побачили на його обличчі вираз величезного подиву. Кинувши олівець, Рассел швидко крутив тонкими пальцями гвинти приладу; відтак відкинувся на подушку, немов засліплений, декілька митей лежав із заплющеними очима, потім звівся і знову припав до окуляра труби.

В цей час далекий наростаючий гул заглушив завивання віхоли. Гул швидко перетворився на оглушливий гуркіт, від якого затремтіли стіни Великої кабіни й задзвенів посуд на столі. Здавалося, велетенський поїзд проноситься над пустельними горами Землі королеви Мод. Лікар і Стонор підхопилися з-за столу, перекинувши стільці. Але гуркіт уже поступово затихав. Щось схоже на вибухи долинало здалека; знову здригнулися стіни і стало тихо. І знову почулося глухе одноманітне завивання завірюхи.

— Що це?! — закричав лікар, зі страхом дивлячись на стелю.

— Здається, землетрус, — пробурмотів Стонор, прислухаючись.

Лоу уважно стежив за сполотнілим від хвилювання астрономом.

— Ну, що там було, Джеку? — запитав він, бачачи, що Рассел знову відкинувся на подушку і витирає хусткою мокре чоло.

— Вочевидь, гігантський болід. Він упав десь поблизу.

— Ви бачили його? — запитав Стонор.

— Так.

— І певні, що це болід?

— Т-так…

— А може, це міжконтинентальна балістична ракета? — невпевнено протягнув лікар.

— За допомогою якої росіяни хотіли знищити нашу станцію, — додав Лоу.

— Не дотепно, — образився Жиро. — Ваші співвітчизники проводять випробування ракет на мисі Канаверал. О, вони цілком могли, цілячись у південний Атлантик, поцілити в Антарктиду.

— Це був болід, — сказав Рассел. — Він з’явився на північному заході, пролетів над станцією й вибухнув над плато на південний схід від нас. Я виразно спостерігав різке зменшення його швидкості. Перед ним у цьому самому напрямі пройшов метеорний потік.

— А зараз видно щось? — поцікавився Стонор.

— Ні, заметіль посилилася. Сніг несе вище об’єктива перископа.

— Встановиться погода, пошукаємо уламки, — сказав Стонор, закурюючи сигарету. — Новий метеорит з Антарктики — це сенсація.

— Нічого не знайдете, — сердито заперечив Лоу. — Вітер жене зараз по плато сотні тисяч тонн снігу. Всі сліди будуть поховані найнадійнішим чином. Чи не так, Джеку?

Рассел зістрибнув на підлогу і мовчки знизав плечима.

— Куди? — запитав Стонор, бачачи, що астроном узявся за портьєру вихідних дверей.

Рассел указав пальцем догори.

— Лише ні кроку від входу, — попередив Стонор. — Чуєте, що там коїться?..

Рассел кивнув і зник за важкою портьєрою.

Через декілька хвилин він повернувся, обтрушуючи сніг з бороди і вусів.

— Бачили щось? — запитав лікар.

— Ні.

* * *

Чотири доби бушувала віхола над закрижанілими хребтами Землі королеви Мод. Маси сухого колючого снігу мчали над потонулими в заметах спорудами станції, немов величезна річка в повінь. Навіть опівдні не можна було нічого розгледіти в непроглядній імлі. Зникли скелі й небо, навколишні хребти і глибока долина, що тягнулася на десятки миль на захід, у лабіринт пустельних гір.

Над головою гуділи сталеві троси радіощогл. Свистів і завивав ураган.

Тільки-но згасав короткий день, десь у високості спалахували сполохи полярних сяєв. Їх різноколірні промені не досягали дна розбурханого сніжного океану. Лише мінливі відтінки сніжних струменів виказували невидимий танок вогнів у антарктичному небі.

Радіозв’язок припинився. В хаосі трісків та шерехів потонули не лише голоси південноафриканських і чилійських станцій, але навіть і сигнали сусідів — радянської антарктичної станції «Лазарєв», що знаходилася всього за сімсот миль від англо-американо-французької станції, очолюваної Стонором. Не чутно було й передавача Крижаної печери, де четвертий день перебували відрізані від бази геодезист[174] Генріх Ковальський та геолог Тойво Латікайнен…

Головний вихід з Великої кабіни, біля якого знаходилася будка з метеорологічними приладами, був занесений снігом.

Лоу і Рассел насилу опустили кришку запасного виходу. Пекучий вихор ударив в обличчя, засліпив. Лоу виповз із люка і, лежачи в снігу, почав намацувати дротяний трос, протягнутий до будки з приладами. Руки хапали сухий, сипкий сніг, що відлітав разом з вітром. Нарешті пальці намацали металевий стрижень, забитий у лід.

Лоу чортихнувся.

— Трос обірваний! — крикнув він Расселу, який напружено вдивлявся в навколишню пітьму.

Астроном простягнув Лоу тонкий нейлоновий мотузок. Метеоролог обв’язався ним і поповз у темряву. Рассел уважно стежив, як розмотується мотузок. Час від часу він кидав швидкі погляди вгору, звідки в проміжки між сніжними вихорами проривалися зеленкувато-фіолетові сполохи надзвичайно яскравого полярного сяйва.

«Немов на дні океану чужої планети, — думав молодий астроном. — Однак чому таке інтенсивне світіння? Такого ще не було. І, як на зло, нічого не видно. Сніг несе вище перископа Великої кабіни…»

Мотузок розмотався, Рассел прив’язав кінець до свого пояса й чекав. Легке посіпування свідчило, що Лоу повзав у темряві, навпомацки відшукуючи будку з приладами. Нарешті мотузок перестав сіпатися.

«Дістався, — з полегкістю подумав Рассел. — Бере відліки».

Минуло кілька хвилин. Астроном усе гостріше відчував пронизливий холод. Багатошаровий шерстяний костюм і хутряний комбінезон не були надійним захистом від морозу й вітру. Тут, біля куполу Великої кабіни, було трохи тихше, а як воно Лоу на відкритому обширі крижаного схилу…

Мотузок продовжував залишатися нерухомим. Рассел обережно потягнув його. Сигналу у відповідь не надійшло. Невже мотузка не вистачило і Лоу ризикнув відв’язатися? Це було б чистісіньким безумством у такий буран.

Рассел потягнув дужче. Сумнів зник: кінець мотузка був вільний. Астроном увімкнув рефлектор. Проте сильний промінь світла пробивався не більше ніж на півтора-два метри. Негнучкими пальцями Рассел квапливо прив’язав кінець мотузка до кришки люка і поповз у набиту снігом пітьму.

* * *

Стонор неспокійно глянув на годинник:

— Довго порпаються…

Лікар, розвалившись на канапі, неквапливо потягував ром.

Зауваження Стонора розвеселило француза.

Він вискалив великі жовті зуби, хотів щось сказати, але махнув рукою; сміючись, налив собі ще рому.

Стонор спохмурнів і відсунув пляшку подалі від Жиро.

— Прошу вас, лікарю… Останніми днями ви знову зловживаєте цим. До речі, чи не спробувати ще раз зв’язатися з Ковальським?

— Марно, шефе. — Жиро зітхнув. — У ефірі тріщить голосніше, ніж у мене в голові.

— Спробуйте все-таки, а я подивлюся, що роблять Лоу та Рассел.

Лікар, похитуючись, пройшов у радіорубку, що прилягала до Великої кабіни, надів навушники, увімкнув передавач. Тріскотнява в ефірі наче зменшилася. Але що це?..

Маленькі очиці лікаря широко розплющилися. Може, йому здалося?.. Ні, ось знову. Уривчасте загрозливе виття звучало в навушниках. У лікаря пересохло в роті, і він умить протверезів. Ніколи в житті йому не доводилося чути нічого схожого. Виття затихло, відтак виникло знову. Це не могли бути атмосферні перешкоди. Чіткий ритм уловлювався у приголомшливій мелодії, повній болю, туги й невимовної люті. Лікар відчув, що весь холоне. Він зірвав навушники і відкинув убік. Але незрозуміла, страхітлива мелодія продовжувала звучати у вухах.

«Божеволію», — промайнуло в голові лікаря, і Жиро кинувся геть з радіорубки.

У Великій кабіні нікого не було. Лікар сперся руками об стіл, до болю закусив губи, намагаючись зібратися з думками. Коліна тремтіли. Він намацав пульс і розгублено сплеснув руками.

— Не менше двохсот…

Схопивши пляшку з ромом, приклав до губ. Зуби осоружно стукотіли об холодне скло.

Коли обліплені снігом Рассел і Стонор утягнули до Великої кабіни нерухоме тіло Лоу, лікар сидів край столу, безглуздо дивлячись у одну точку. Він не ворухнувся й тоді, коли Лоу вклали на канапу, і Рассел почав стягувати з метеоролога хутряний комбінезон.

Стонор озирнувся на лікаря.

— Чекаєте спеціального запрошення? Подивіться, що з ним. Джек знайшов його біля будки з приладами. Диво, що знайшов…

— З-зараз, — пробурмотів лікар, поволі наближаючись до канапи, на якій лежав Лоу.

Рассел уважно подивився на Жиро і тихо відсторонив його:

— Я сам… Ви відпочиньте…

Стонор стиснув кулаки.

— Ви все-таки не послухали мене, — неголосно сказав він лікареві. — І ось що вийшло, коли ви потрібні. Йдіть у коридор, а коли протверезієте, зачиніть люк.

Лікар, похитуючись, зник за портьєрою. Рассел зі шприцом у руках підійшов до Лоу.

— Він знепритомнів не від холоду, — відзначив Стонор. — Руки й ноги в нього теплі. Може, його вдарило об щось?

— Зараз дізнаємося, — сказав Рассел, встромлюючи голку в руку Лоу.

Через кілька миттєвостей метеоролог ворухнувся і розплющив очі.

— Випий-но, старий, — прошепотів Стонор, підносячи склянку до губ товариша.

Лоу проковтнув ліки й відкинувся на подушки. Погляд його поступово став осмисленим. Здавалося, метеоролог пригадує щось. Раптом у його очах промайнув переляк. Лоу зробив знак, щоб Стонор нагнувся.

— Перевірте, чи добре зачинені вхідні люки, — пробурмотів метеоролог, — там…

Він не встиг закінчити. Гучний крик заглушив завивання урагану. Портьєра відхилилася, і до Великої кабіни одним стрибком влетів лікар.

Він був без окулярів і шапки, його руде волосся стояло сторч, обличчя було перекошене від жаху.

— Допоможіть! — верескливо закричав він, вхопившись за Стонора. — Мерщій! Зараз він увійде. Ой-ой!..

Стонор із зусиллям відштовхнув лікаря, зробив крок до виходу в коридор і зупинився в нерішучості, у пошуках якоїсь зброї.

В цей час електролампи, що освітлювали Велику кабіну, почали поволі згасати. Лікар ахнув.

— Мерщій до генератора, Ральфе! — пролунав у згущуваному мороці голос Рассела. — Я подивлюся, хто там.

Рассел із пістолетом в одній руці і ліхтарем у другій зробив крок у коридор.

— Стріляй, якщо побачиш когось! — крикнув Лоу, намагаючись піднятися з канапи.

… Стонор тремтячими руками шарив по розподільному щиту електростанції. Ось рубильник, що перемикає мережу на акумулятори.

«Слава Всевишньому, світло з’явилося знову».

Вихопивши з шухляди столу пістолет, Стонор кинувся до Великої кабіни, різким рухом відкинув портьєру. Потягнуло холодом.

По сходах з верхнього коридору поволі спускався Рассел. Він ретельно зачинив двері, що вели на сходи, засунув важкий засув і опустив портьєру, відтак кинув на стіл якийсь блискучий предмет. Це були розчавлені окуляри лікаря.

— Хто там був? — запитав Стонор, уважно дивлячись на молодого астронома.

— Не знаю. Нікого не бачив.

— Люк був відчинений?

— Так, але біля нього не було слідів. Лише розчавлені окуляри.

— Нісенітниця! — підняв голову Жиро. — Воно вилізло з темряви й хотіло схопити мене. Я зумів вивернутися, але в нього залишилася моя шапка й окуляри.

Рассел мовчки вказав на рештки окулярів, що лежали на столі.

— Що тобі приверзлося, Рішаре? — запитав Стонор, упритул дивлячись на француза.

— Сам не розумію, що це було. Тварина чи примара…

— Примара, — глузливо повторив Стонор, — так-так…

— Ти, звісно, можеш мені не вірити, — мало не плачучи, заперечив лікар. — Я справді хильнув зайвого. Але якби ти почув, що довелося чути мені… — лікар схлипнув. — Іди послухай, що коїться в ефірі. Йди, йди.

Стонор пройшов у радіорубку, надів навушники, почав крутити ручки налаштування.

— Звичайна тріскотня, вочевидь, пов’язана з полярним сяйвом, — сказав він нарешті, відкладаючи навушники.

— Може, я справді божеволію, — пробурмотів лікар, хитаючи головою.

Лоу, сівши до столу, уважно розглядав рештки окулярів.

— Добряче понівечило, — стиха відзначив він, підсовуючи Стонорові розплющену оправу. — Можна подумати, що вони побували під пневматичним молотом.

— Він сам наступив на них, — сказав Стонор, кивнувши на лікаря.

— Якщо в тебе є зайві окуляри, — заперечив Лоу, — готовий довести, що, затоптуючи в сніг, їх не можна так погнути.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Я хочу сказати… — Лоу зробив паузу й обвів усіх серйозним поглядом, — хочу сказати, що якась волохата істота, схожа на величезну мавпу, з’явилася біля мене, коли я досяг будки з приладами. Я сахнувся вбік і, певно, вдарився головою об щоглу вітроміра[175]…

* * *

До світанку наступного дня ураган почав ущухати і температура піднялася до мінус двадцяти градусів. Коли з-за північного обрію викотилося тьмяне червонувате сонце, заметіль майже вляглася. Вітер налітав лише поодинокими шквалами, здіймаючи хмари сніжної куряви на крутих білих схилах.

Сині тіні лягли у глибоких, занесених снігом ущелинах, куди не проникали промені низького сонця.

Пошуки в околицях станції не дали результатів. Жодних слідів не залишилося на свіжонаметеному снігу. Нікого живого не було видно на багато кілометрів навколо.

Радіо Крижаної печери продовжувало мовчати. Було вирішено, що Стонор і Рассел спробують дістатися туди на лижах. Лікар і Лоу мали залишитися у Великій кабіні.

Після сніданку Стонор і Рассел почали збиратися в дорогу. Поверх пухових комбінезонів вони зодягли легкі вітронепроникні костюми яскраво-червоного кольору, підняли обрамлені сріблястим хутром каптури.

— Елегантна пара, — відзначив Лоу, що вийшов провести їх, — варені раки! Зброю не забули?

— Ти ще віриш у свою волохату примару, Фреде? — запитав Стонор.

Лоу знизав плечима.

— Зброю все-таки слід було взяти.

Високий, худий Рассел труснув чорною бородою.

— В порядку, Фреде! — І поплескав рукою по відкопиленій кишені куртки.

Вони легко піднялися на крижаний горб. Рассел озирнувся, помахав червоною рукавицею й услід за Стонором швидко побіг уздовж крутосхилу.

Високо над головами лижників громадилися чорні, посічені тріщинами урвища. Стежка, прокладена до Крижаної печери, зникла. Її замело снігом.

За скрутом відкрилася далека панорама простягнутої на захід ущелини. Сніжні козирки нависали над чорними базальтовими стінами. Урвища, складені стародавніми лавами, височіли над застиглими хвилями величезного льодовика. Нерухома, посічена глибокими тріщинами крижана річка текла з південного заходу із недосліджених областей Землі королеви Мод.

Стонор, що біг першим, зупинився, приклав до очей бінокль.

— Бачу вхід у Крижану печеру, — оголосив він, — але довкола ні душі. Дивно, що вони, втративши зв’язок, не намагаються в таку погоду йти нам назустріч.

Рассел мовчки поправляв кріплення лиж.

— До речі, що ви думаєте, Джеку, про нічну паніку? — спитав Стонор, ховаючи бінокль.

Рассел знизав плечима.

— Сьогодні вранці мені запала в голову дивна думка, — продовжував Стонор. — Дуже дивна. Ви не здогадуєтеся?..

Рассел похитав головою.

— Бачте, я багато років працював у Гімалаях. Втім, усе це просто дурниця. Не варто й казати…

Стонор різко відштовхнувся палицями і помчав униз, залишаючи на синювато-білому снігу чітку нитку лижного сліду.

* * *

Не дійшовши кількох кроків до вузької шпари, що вела углиб крижаного куполу, Стонор зупинився і голосно крикнув. Луна, відбита від базальтових стін, довго повторювала вигук і стихла вдалині. Ніхто не відгукнувся.

— Дивно, — пробурмотів геолог, обтираючи рукавицею спітніле чоло.

Рассел зняв лижі і ступив до розколини. Навколо лежав хвилястий покрив свіжого снігу. Жоден слід не темнів на його іскристій поверхні. Астроном зробив крок, відтак другий і провалився майже по пояс.

— Схоже, що вони не виходили з печери після заметілі, — бурчав Стонор, обережно пробираючись услід за Расселом.

У глибині розколини снігу було менше, проте глибоку тишу як і раніше не порушував жоден звук. Крижані стіни розколини зблизилися. Стало темно. Яскравий день ледь просвічував крізь зеленкуваті товщі льоду.

Рассел увімкнув рефлектор. Сильний промінь світла уперся у вузькі закрижанілі двері. Вони була зачинені.

Рассел слизнув променем по крижаних стінах. Зблиснули металеві кріплення лиж. Прихилені до стіни нарти[176] відкинули на лід довгі вигнуті тіні.

— Вони тут, — сказав Стонор. — Лижі й нарти на місці. Хелло, Генріху!..

Відповіді не надійшло.

— Одначе вони виходили сьогодні! — крикнув Стонор, указуючи на сліди, натоптані біля дверей. — Гей, Тойво, Генріху! — Він штовхнув двері.

Вони не піддалися.

— Замкнуті зсередини, — відзначив геолог, готуючись постукати.

Рассел потягнув його за рукав.

— Двері примерзли, Ральфе.

Він наліг на двері плечем. Стонор допомагав. Двері з тріском розчахнулися.

У Крижаній печері було темно.

— Генріху, Тойво! — знову крикнув Стонор.

У його голосі почувся переляк.

Рассел, пригнувшись, зробив крок у двері, знайшов акумулятори, клацнув вимикачем. Неяскраве жовте світло залило Крижану печеру. На низьких складаних койках лежали спальні мішки. Вони були порожні. У кутку на згаслому примусі стояла вкрита інеєм сковорідка. Поряд — порожня банка з-під консервів.

Стонор, протиснувшись у двері, з подивом озирався.

— Записка, — сказав Рассел.

На столі біля радіопередавача лежав аркуш паперу. Стонор поспішно вихопив записку з рук астронома, мружачись, насилу розбирав неоковирні, поспішно нашкрябані рядки.

— «Вчора прорубалися до головної жили. Вона вся поточена якимись ходами. Тойво сказав, що це стародавні виробки». — Стонор замовк і вирячився на астронома. — Яка нісенітниця, Джеку!

— Читайте далі, — попросив Рассел.

— «Він вирушив їх досліджувати і не повернувся, — продовжував Стонор. — Іду шукати його. Генріх».

— Записка датована ранком учорашнього дня, — відзначив Рассел, узявши у Стонора аркуш паперу.

— І ні слова про те, чи є тут уран, — пробурмотів Стонор.

— Ймовірно, це з жили, — сказав астроном, указуючи на камені, що лежали біля койки.

Стонор поспішно нахилився, схопив зразки й заходився жадібно розглядати їх.

— Ну й штука! — прошепотів він. — Ще багатше, ніж нагорі. Чистий ураніт[177]. Ти розумієш, що це означає, Джеку?..

Рассел неквапливо крутив верньєр передавача.

— З приймачем у них щось трапилося, зв’язку немає.

— Полагодити не зможемо?

— Тут ні.

— Треба спуститися до жили.

Стонор закусив губи.

— Розумієш, Джеку, — він зам’явся. — Мені здається, краще зачекати… Можливо, вони скоро повернуться.

— Генріх пішов добу тому, а Тойво ще раніше. З ними щось трапилося.

Стонор похнюпився.

— Боюся, що спуск до жили небезпечний. При такому вмісті урану… — він кивнув на зразки. — Потрібен індикатор радіоактивності, а я залишив його у Великій кабіні.

— Я спущуся сам, — холодно запропонував Рассел.

— Як начальник зимівлі, забороняю тобі. Зробимо так: ти залишишся тут, чекати їх повернення. Якщо потрібно, допоможеш, коди повернуться. Я поїду у Велику кабіну. Повернуся з Фредом. Ми привеземо індикатор, мотузки і запасні радіолампи. Якщо Генріха і Тойво ще не буде, — організуємо пошуки.

— Але якщо з ними щось трапилося і допомога потрібна негайно?

— Дві-три години нічого вже не змінять, Джеку. Крім того, я гадаю, що Генріх сплутав дати. Записка написана сьогодні вранці, а не вчора. Генріх пішов на пошуки зовсім недавно. Ти забув про сліди, які ми бачили біля входу в печеру.

— Якщо це сліди Генріха, незрозуміло, — чому він виходив босоніж?

— Босоніж?

— Так, біля дверей печери на снігу були сліди босих ніг.

— Безглуздя! — вигукнув Стонор. — Неймовірне безглуздя, — повторив він і раптом замовк. — Втім, це легко перевірити, Джеку.

Він поспішно схопив ліхтар і розчинив двері.

— На жаль, ми затоптали ці сліди, — долинув із крижаного коридору його голос. — Ні, звісно, тобі здалося, — продовжував Стонор, повертаючись. — Кому спало б на думку бродити по снігу босоніж?.. Значить, вирішено. Я їду, ти залишаєшся. Good buy![178]

Коли вхідні двері зачинилися, Рассел хутко підвівся і засунув металеві засуви.

Тепер можна було братися до роботи.

Астроном підняв ляду дерев’яного люка Крижаної печери. У обличчя війнуло морозяним подихом. Рассел прислухався. Жодного звуку не доносилося з вузького проходу, пробитого крізь лід до підніжжя базальтових урвищ. Астроном прив’язав кінець шнура до кільця люка і, перекинувши моток через плече, обережно спустився в темний отвір.

* * *

— Ні за які блага не залишуся тут сам, Стоноре. — Голос лікаря став хрипким від хвилювання. — Ні за які, розумієте?.. Якщо ви не повернетеся до смерку, я… я… з’їду з глузду.

У Фреда Лоу здригнулися кутики губ. Він насилу стримував обурення.

Стонор розгублено розвів руками.

— Тоді тобі доведеться йти зі мною, Рисе. Може, так навіть буде краще. Там може знадобитися твоя допомога. А Фред залишиться у Великій кабіні.

Фред Лоу гуркнув кулаком по столу. Жалібно дзвякнули склянки. Заметушилися стрілки лічильників.

— Це не зимівля, а притулок для безмозких боягузів! — гаркнув розлючений метеоролог. — Чому ти просиш, а не розпоряджаєшся, Ральфе? Кого ти хочеш узяти з собою? Він не отямився з учорашнього вечора і впаде на півдорозі. Не хотів би я бути поряд з вами у разі реальної небезпеки.

— Ти не кричи, а порадь, що робити, Фреде, — тихо сказав Стонор.

— Наче ти сам не знаєш! Забираємо вантаж — і повний уперед. А ти, — метеоролог підніс кулак до самого носа лікаря, — якщо заїкнешся ще про своє боягузтво, ходитимеш забинтований до кінця зимівлі. Ясно?

Лікар перелякано відсахнувся.

— Задрай вхідний люк і не важся відчиняти його, що б тобі не приверзлося. Затямив? І не відходь від передавача. За годину викличемо по радіо Велику кабіну. Ходімо, Стоноре!

У дверях Лоу озирнувся на лікаря, вказав на стінну шафу, клацнув себе великим пальцем по коміру і потряс головою.

… Ще здалека Стонор і Лоу розгледіли довгу постать Рассела. Астроном бродив по глибокому снігу біля крижаного купола, відтак зник в ущелині. Коли Лоу і Стонор наблизилися, він вийшов їм назустріч.

— Як справи, Джеку? — крикнув Стонор, звільняючись від лиж.

— Генріх тут.

— А Латікайнен?

— Його немає.

— І що каже Генріх?

— Нічого. Він непритомний.

Лоу тихенько свиснув.

Усі троє поспішно пройшли у Крижану печеру.

Тіло поляка лежало поверх спального мішка. Квадратне, зрите глибокими зморшками обличчя здавалося скам’янілим. Очі були заплющені, зуби зціплені, під нігтями проступила синява.

— Він живий, — сказав Рассел у відповідь на переляканий погляд Стонора, — але я не зміг привести його до тями.

Лоу нахилився над Ковальським, помацав пульс, похитав рудою головою.

— Кепсько мати кретина замість лікаря.

— Та все ж від нього тут було б більше користі, ніж від усіх нас, разом узятих, — відзначив Стонор.

По тілу поляка пробігла ледь помітна дрож. Лоу простягнув руку, хотів торкнутися його чола, але від волосся Ковальського з тріском ударили синюваті іскри. Лоу поспішно відсмикнув руку.

Стонор, Лоу і Рассел перезирнулися.

— Це схоже на ураження струмом, — пробурмотів Лоу. — Його тіло наелектризоване.

— В усякому разі, це не радіоактивність, — сказав Стонор, підносячи до нерухомого тіла поляка індикатор. — Бачите, стрілка не відхилилася.

— Зачекайте, — раптом промовив Рассел.

Він нагнувся до акумуляторів і вимкнув світло. Стонор і Лоу, схилившись над Ковальським, перелякано відсахнулися.

Брови, волосся й борода поляка в темряві засвітилися яскравим фіолетово-синюватим світлом. Від його обличчя й одягу також струмувало світіння, але слабкіше. Здавалося, на койці розпростерта нерухома фосфоресціююча[179] примара.

Рассел знову увімкнув світло. Сяйво зникло.

— Якась чортівня, — невпевнено протягнув Стонор. — Боюся, що тут і Жиро буде безсилий. А як по-твоєму, Джеку?

— Нам, певна річ, невідома природа розряду, що уразив Генріха, — задумливо відповів астроном. — Однак треба спробувати.

Він узяв бляшанку з-під консервів, яка стояла біля примусу, розрізав її ножицями і розпрямив у плоску пластинку; від’єднав дріт заземлення радіостанції і приєднав його до пластини, відтак розстебнув хутряний комбінезон поляка й обережно торкнувся пластиною голих грудей. Почувся тихий тріск, що відразу урвався, тільки-но пластина щільно лягла на груди Генріха.

Рассел прикрив пластину комбінезоном і знаком підкликав Лоу:

— Тримайте.

Метеоролог без слів скорився. Рассел знову вимкнув освітлення. Тепер засвітилася не лише нерухома постать поляка, але й мідний дріт, що тягнувся до металевого штиря, глибоко вбитого в лід. Незабаром почав фосфоресціювати й лід навколо штиря. У міру того як фіолетова пляма на крижаній підлозі печери ставала ширшою, світіння тіла поляка почало слабшати.

— Все правильно, — неголосно сказав Лоу. — Молодчина, Джеку!

Клацнув вимикач. Спалахнула лампочка під крижаною стелею.

— Ловко придумано, — підтвердив Стонор, спостерігаючи, як зеленкувата блідість зникає з нерухомого обличчя поляка. — Розряд, без сумніву, йде в лід. Проте яка природа цього дивного ураження?

— І, головне, які будуть наслідки? — відзначив Лоу.

— Чи не здається тобі, Джеку, що це могли бути якісь земні струми, пов’язані з учорашнім надзвичайно інтенсивним полярним сяйвом? — запитав Стонор.

— Ні.

— Але тоді що?

— Не знаю.

— Марно примушувати астронома фантазувати, — сказав Лоу. — Краще фантазуй сам. Це твоя спеціальність, Ральфе.

— Не дотепно, — образився геолог. — І мусимо ж ми врешті-решт установити, що тут відбувається.

— Давайте краще перевіримо метод лікування, — запропонував Лоу. Він підніс руку до волосся поляка. — Не іскрить… Світло, Джеку.

У запалій темряві світіння тіла було вже майже непомітне.

— Здається, непритомність переходить у сон, — сказав Рассел, прислухаючись до дихання поляка.

— Чудово! Тоді викладай, де ти його знайшов, Джеку.

— За сто сімдесят метрів звідси, біля розгалуження штольні, прорубаної в рудній жилі.

— Біля розгалуження… штольні? — підняв брови Стонор. — Ти також вважаєш, що в жилі є стародавні виробки?

— Так. Ціла система виробок, що утворюють геометрично правильну мережу.

— Схоже, що на твоєму родовищі хтось уже колупався, Стоноре, — глузливо відзначив Лоу.

— Схоже, що ми всі поступово божеволіємо! — крикнув геолог. — Тут не може бути жодних гірських виробок. Розумієте? Жодних… Ми — перші люди, що проникли в цю частину антарктичного континенту.

— Тоді залишається припустити, що виробки пройдені пінгвінами або тими мавпоподібними примарами, які відвідали нас сьогодні вночі.

— Ким вони пройдені, спробуємо встановити пізніше, — сказав Рассел. — Один з наших товаришів ще знаходиться там. Ймовірно, з ним трапилося те саме, що з Генріхом.

— Джек має рацію, — спохмурнів Лоу. — Треба діяти, а не базікати. Стоноре, ми чекаємо твоїх розпоряджень.

— Один з нас мусить залишитися з Генріхом.

— Чудово… Залишайся ти, а ми з Джеком ідемо шукати Тойво.

— Але я хочу сам побачити те, що Джек називає виробками.

— Тоді командуй, а не балакай!

— Далебі, залишся ти, Фреде, — поспішно сказав Стонор. — До речі, треба полагодити передавач і встановити зв’язок з лікарем. Ніхто не зробить це краще від тебе.

— Слухаюсь, шефе. І забирайтеся мерщій під землю чи під лід, якщо завгодно, — ввічливо запропонував метеоролог, відкриваючи ляду крижаного тунелю.

* * *

— Як далеко ми спустилися, Джеку?

— Я розмотав близько п’ятисот метрів шнура. Якщо врахувати повороти, ми знаходимося метрів за чотириста по прямій від крижаної печери.

— Скільки шнура залишилося?

— Ще стільки ж.

Рассел і Стонор поволі спускалися похилим проходом, вирубаним у суцільній товщі лав. Чорні стіни виробки тьмяно блищали у променях рефлекторів.

— Тут поворот.

— Значить, ми йшли розрізом, що веде до сусідньої жили, Джеку. Ось і він сам. Дивися, майже чистий ураніт.

Стонор з силою вдарив молотком по гладкій стелі виробки.

— Хотів би я знати, — яким інструментом пройдені ці штреки? На жодній копальні я не бачив таких ідеально гладких стін. Можна подумати, що їх спеціально вирівнювали й полірували.

— Або прорізали чимось, що значно міцніше від цього каменю, — відзначив Рассел.

— Вражаюче й те, — продовжував Стонор, — що вони зовсім не схожі на стародавні виробки. Я бачив стародавні виробки в Нубії і в Тибеті. То були диявольські спіральні ходи, в які ледве могла протиснутися людина. А тут ідеальне планування, ювелірна обробка каменю, можна йти не згинаючись. Якби ми не знаходилися в центрі Антарктиди, я б сказав, що весь цей лабіринт пройдений не більше десятка років тому. Але, зізнатися, мені важко б назвати найультрасучаснішу копальню в Сполучених Штатах, на якій є такі досконалі підземні виробки. Тут бракує лише електрики. Навіть система вентиляції збереглася. Всюди відчувається струм свіжого повітря.

— Знову скрут і спуск униз.

— Схоже, що цьому лабіринтові не буде кінця, Джеку. Ми вже спустилися значно нижче від дна ущелини. Дивно, що не підвищується температура.

— Ймовірно, це результат хорошої вентиляції.

— Стоп; далі ходу немає. Попереду лід. Звідки він міг узятися на такій глибині?

Стонор ретельно обстежив крижаний корок, що перепинив шлях, відколов шматок льоду, вдивлявся в іскристий, зеленкуватий злам.

— Ще одна загадка, Джеку. Цей лід, ймовірно, проник у виробку з поверхні. Значить, один зі вхідних отворів лабіринту було перекрито льодом. Найпевніше льодовиком, що заповнює тепер ущелину. Лід, як відомо, здатен текти. Потік твердого льоду, поступово рухаючись униз по виробках, затік до цих глибин. Але це означало б… — Стонор замовк, багатозначно поглядаючи на астронома.

— Що виробкам не десяток, а сотні років, — спокійно сказав Рассел.

— Ні. Це означало б, що виробки пройдені до останнього зледеніння Антарктиди, тобто кілька десятків тисяч років тому.

Рассел ворухнув бровою, але промовчав.

— Тебе це не дивує, Джеку?

— Сам висновок дещо дивує, але…

— Тс! Ти чув?

Обидва завмерли, прислухаючись. Щось схоже на шипіння донеслося здалека.

— Вітер?

Рассел застережно підняв руку. Шипіння повторилося ближче. Відтак почувся тихий шерех, що нагадував кроки.

— Це Тойво; ходімо мерщій, Джеку. Хелло, Тойво!..

— Тс! — сильна рука Рассела затиснула Стонорові рота. — Ні слова, Ральфе. Гаси рефлектор.

Їх огорнула пітьма.

— Джеку, ти з’їхав з глузду…

— Ні слова, — прошепотів астроном. — Тут значно більше незрозумілого, ніж ти гадаєш. Незрозумілого і, можливо, небезпечного…

Клацнув запобіжник автоматичного пістолета.

— Не важся стріляти, Ральфе. Ми ще не знаємо, що там.

Стонор опустив пістолет. У навколишньому непроглядному мороці тепер панувала абсолютна тиша.

Чекали довго. З лабіринту ходів більше не доносилося жодного звуку.

— Може, нам здалося, Джеку?

Рассел не відповів.

— Треба повертатися. На сьогодні досить.

— А Тойво?

— Можливо, він уже чекає нас у печері.

— Навряд чи.

Рассел увімкнув рефлектор. Назад ішли поволі. Зупинялися, прислухалися і знову крокували уздовж тонкого нейлонового шнура — єдиної нитки, що пов’язувала їх з виходом із підземного лабіринту.

У стінах темніли незліченні отвори — входи в бічні коридори. Одні відходили кудись у боки, другі вели вгору, треті круто спадали вниз.

Рассел крокував попереду, на ходу змотуючи шнур. Раптом астроном різко зупинився. Стонор зрозумів — щось трапилося.

— У чому річ?

Рассел обернувся. Засліплений світлом його рефлектора, Стонор зажмурив очі. Перше, що він побачив, коли розплющив їх, був кінець шнура в руках Рассела. Шнур був обірваний. У жодній з чотирьох виробок, що відходили від місця обриву, продовження шнура не було видно.

— Дуже дивно, — тихо сказав астроном, розглядаючи кінець шнура.

— Можливо, випадковий обрив? — невпевнено припустив Стонор. — Важко угледіти в цьому справу людських рук.

— Людські руки взагалі не розірвали б такий шнур. Він витримує навантаження у п’ятсот кілограмів.

Стонор спробував руками міцність шнура.

— Далебі, ти маєш рацію. Та все ж він розірваний. Що нам тепер робити?

— Шукати вихід.

— Але як?

— Залишайся тут, а я огляну розгалуження тунелю. У одному з них має знаходитися другий кінець шнура.

— Але ти можеш заблукати…

— Я захоплю шнур, що залишився у нас. Ми будемо зв’язані ним. Тримай обірваний кінець, Ральфе.

Рассел зник у лівому відгалуженні штольні. Через декілька хвилин він повернувся.

— Там зазубень. Тунель перекритий льодом. Тепер подивимося наступний.

— Зачекай Джеку, — тихо сказав Стонор. — Поки тебе не було, я… Одним словом, шнур не обірваний… Хтось перегриз його. Це пастка. У лабіринті ховаються якісь живі істоти.

* * *

Лоу довго морочився з ремонтом радіопередавача. Довелося міняти лампи і декілька пробитих конденсаторів.

— Можна подумати, що в нього поцілив такий самий розряд, як у Генріха, — пробурмотів метеоролог, відсовуючи убік купу замінених деталей. — Диво, якщо після такої операції він запрацює.

Передавач запрацював. Лоу задоволено гмикнув, натягуючи навушники, повернув ручку налаштування. І відразу ж у шерех далеких станцій увірвався пронизливий тенор лікаря:

— Крижана печера, алло, Крижана печера, чому не відповідаєте? Відповідайте! Переходжу на прийом.

«Ото розверещався», — з роздратуванням подумав Лоу, клацаючи перемикачами.

— Крижана печера слухає! — крикнув він у мікрофон. — Як у тебе справи, Червона Шапочко?

Вислухавши стривожений писк лікаря, Лоу коротко розповів, що трапилося.

— Ти певен, що він спить? — запитав після короткої мовчанки лікар.

Лоу мигцем озирнувся на Генріха.

— Спить із заземленням в обіймах і навіть ледь похропує… Не чуєш мене? Перешкоди? От чорт! — Лоу ляснув себе по чолі. — Забув про заземлення. Хвилину, Червона Шапочко, дещо треба доробити.

Метеоролог зняв навушники і під’єднав дріт до штиря заземлення. Почувся тріск — і зелене вічко передавача згасло. Передавач знову вийшов з ладу.

Лоу поспішно вирвав з гнізда шнур заземлення. На кінці шнура з тріском палахкотіла зелена іскра. В повітрі різко запахло озоном.

Метеоролог обтер долонею вологе чоло.

«Що це можуть бути за розряди? Невже доведеться повторити всю тригодинну роботу?»

Він обережно помацав долонею підлогу біля штиря заземлення. Здалося, що долоня відчуває поштрикування. А може, так відчувався холод?

Про всяк випадок Лоу зняв металеву пластинку з грудей Генріха, прислухався до дихання сплячого, спробував пульс. Дихання було рівним, пульс майже нормальним.

Лоу знову взявся за передавач. Цього разу вийшли з ладу лише запобіжники. Метеоролог швидко замінив їх і незабаром знову почув заклики лікаря:

— Крижана печера, алло, Крижана печера…

— Я тебе чую, Червона Шапочко… Нічого особливого. Згоріли запобіжники. До речі, від’єднай заземлення. Хай буде гірше… Так треба…

— Сонце сідає. Через півгодини буде зовсім темно. Що мені робити? — питав лікар.

— О вісімнадцятій нуль-нуль зніми покази метеоприладів. Спробуй передати метеозведення, з’їси обід і сідай біля передавача. Якщо до двадцять четвертої нуль-нуль я тебе не викличу, знову проведи метеоспостереження і лягай спати. Якщо постукає сірий вовк, не відчиняй… Розмову закінчено. Як зрозумів?

Не дослухавши нарікань лікаря, Лоу відклав навушники.

«Довго ж не повертаються Рассел і Стонор. Чи не трапилося щось?»

Лоу підняв кришку люка і прислухався. У крижаному коридорі було тихо.

Не зачинивши люк, метеоролог сів на ящик біля койки. Позначалася безсонна ніч. Кортіло спати. Непомітно він задрімав.

Розбудив його чийсь дотик. Лоу схопився. Генріх сидів на койці і щось бурмотів.

Лоу насилу розібрав слово: «Радіо», поспішно обернувся до передавача. З навушників доносився виразний шерех. У тріскотняві й свисті перешкод Лоу ледве розрізнив голос лікаря. Дивне, поступово наростаюче завивання линуло з ефіру, заглушало слова, які кричав у мікрофон Жиро.

— … Зламали… напали… о Господи!

— Ключ, передавай ключем, Рисе! — крикнув Лоу і сам перейшов на ключ.

Відповіді не надійшло. У завиванні, що неслося з навушників, уже нічого не можна було розібрати.

Лоу глянув на годинник. Дев’ята. Ніч настала, а Рассела й шефа все нема. І в лікаря щось трапилося… А може, він знову напився?

Вигук Генріха змусив Лоу швидко озирнутися. З відчиненого люка струмувало неяскраве фіолетово-зеленкувате світло. Лоу стрімко схопився, перекинувши стілець, намацав у кишені комбінезона рукоятку пістолета. Смуга фіолетового світла ставала все яскравішою.

— Хто там? Стояти! — крикнув Лоу, наводячи пістолет на отвір люка.

Відповіді не надійшло, проте світло почало поступово бліднути.

— Стояти! — повторив Лоу, роблячи крок до люка і заглядаючи в нього.

У крижаному коридорі нікого не було. Лише десь удалині блідла, розпливалася неяскрава фіолетова пляма.

Лоу прицілився… І не вистрілив. Світна пляма зникла. Метеоролог закрив кришку люка і засунув її важким ящиком.

Генріх сидів на койці, звісивши на підлогу одну ногу. Широко розплющеними очима дивився на Лоу.

— Хто… там… був?.. — Поляк насилу вимовляв слова перекошеним ротом.

— Не розгледів, — відказав Лоу, прислухаючись. — А ти? Що було з тобою?

— Не… пам’ятаю… дивно… Я, здається, відлежав… руку і… ногу… не відчуваю…

Різкий стукіт не дав йому закінчити.

Ящик, яким був привалений люк, ворухнувся.

Ковальський спробував підвестися, але зі стогоном відкинувся на подушку.

— Спокійно, Генріху. — Лоу зробив крок до койки і заступив собою товариша.

«Тримайся, Фреде, — подумки підбадьорив себе. — Боягуз вмирає тисячу разів, сміливець — лише один раз. Зараз дізнаємося, що за диявольські потвори повзають тут у темряві й діють усім нам на нерви».

У стіні зблиснула смуга світла. Люк поволі відчинявся. Лоу підняв пістолет і приготувався вистрілити.

* * *

Стонор першим під’їхав до головного входу Великої кабіни. Сніг біля входу був розчищений, однак закрижанілі двері виявилися замкнутими.

Стонор полегшено зітхнув:

— Нарешті вдома…

Там, у Крижаній печері також був «дім», але після пригоди в підземному лабіринті, а особливо після ночі, проведеної в очікуванні таємничого ворога, цей крижаний дім сповнився незрозумілою загрозою.

«Взагалі в подіях останніх днів багато загадкового і нез’ясовного, — подумав Стонор. — Не викликають сумнівів у своїй реальності лише чотири факти: відкриття величезного родовища урану, виявлення стародавніх виробок, зникнення Латікайнена і важкий параліч Ковальського. Решта знаходиться на межі фантазії і може виявитися просто галюцинаціями.

Після довгих місяців зимівлі у всіх напружені нерви.

Лоу й лікареві привиділася в темряві якась волохата примара. Їм з Расселом причувся шум у підземному лабіринті… І ще ця вражаюча історія зі шнуром, яка могла закінчитися трагічно, а зараз виглядає якимсь маренням…»

Коли Стонор припустив, що шнур перегризений, вони з Расселом вирішили не розлучатися і продовжувати пошуки виходу спільно. Вони пригнітили кінець шнура рюкзаком зі зразками, пройшли через другий коридор і опинилися у величезній камері, через яку раніше не проходили. Довелося повернутися до перехрестя, де був залишений рюкзак.

І ось тут їх чекала нова загадка. Шнур, уздовж якого вони повернулися, не закінчувався під рюкзаком, а тягнувся далі в один з коридорів. Вони навіть не знайшли місця обриву. Рассел, утім, почав запевняти, що на шнурі з’явилося потовщення, якого раніше не було, однак і на місці потовщення не виявилося жодних слідів обриву. Рухаючись уздовж шнура, вони щасливо досягли Крижаної печери. Щоправда, тут їх мало не перестріляв Лоу, але, на щастя, Рассел устиг крикнути, що йдуть свої. Вночі, певна річ, ніхто не склепив очей. Рассел знову і знову перемотував шнур, намагаючись знайти місце, де йому здався обрив, а Лоу порпався в замовклому передавачі.

На щастя, ніч закінчилася, а тут, на головній базі все, здається, гаразд.

Стонор постукав лижною палицею в металеві закрижанілі двері.

У чистому морозному повітрі раннього антарктичного ранку удари пролунали, мов гонг. Проте за дверима ніхто не відгукнувся. Стонор чекав, закусивши губи. Під’їхав Рассел, волочучи санки з Генріхом.

— Спить він, чи що? — роздратовано пробурчав Стонор, знову заходившись гамселити палицею в двері.

За дверима як і раніше було тихо.

— Що ви здійняли такий шарварок?! — крикнув Лоу, який затримався біля метеорологічної будки. — Б’юся об заклад, що пан лікар уночі не витикав носа назовні. Біля будки жодного сліду. Плакали спостереження…

— Удосвіта мело, — відзначив Стонор. — Сліди могло занести.

— Гей, Червона Шапочко, вставай, бабуся приїхала! — загорлав Лоу і, вклавши два пальці в рот, пронизливо засвистів.

Однак і після цього розбійницького свисту, супроводжуваного дробом паличних ударів по металевих дверях, ніхто не відгукнувся.

— Може, з ним щось трапилося, — стривожено промовив Стонор. — Такий гармидер підніме на ноги навіть до нестями п’яного… Доведеться ламати двері.

— Стривайте, — втрутився Рассел. — Двері ще знадобляться. У льосі під метеобудкою є запасний радіопередавач.

— Ідея! — крикнув Лоу. — Спробуємо почати перемовини по радіо.

Метеоролог повернувся через кілька хвилин, тягнучи маленьку блискучу скриньку. Зсунувши хутряну шапку набакир, притиснув до вуха один навушник. Спалахнуло зелене вічко на панелі передавача. Лоу уже відкрив рота, щоб вимовити позивні, але нараз вирячив очі і застиг у подиві.

— Ну що там ще таке, Фреде? — перелякано запитав Стонор, переставши грюкати палицею в двері. — Що трапилося?

— Ні, ви послухайте лише! — вирвалося у Лоу. — Візьміть навушники. Що за кретин!..

Стонор квапливо схопив навушники.

— Алло, Крижана печера, Стонор, Рассел, відгукніться! — виразно почув він уривчастий шепіт лікаря. — Свята Терезо Ліможська, діво Маріє, у ваші руки… алло, переходжу на прийом…

— Мерщій, Фреде, він перейшов на прийом.

Лоу відкашлявся і пустив у ефір такий набір химерної лайки, що Стонор відвернувся, а Рассел заходився збентежено скубати бороду.

— Ти мене зрозумів, Червона Шапочко? — запитав на закінчення Лоу. — Переходжу на прийом.

— Чув, зрозумів, слава Творцеві, — почувся в навушниках голос лікаря. — На Бога, швидше, Фреде! Вони тримають мене в облозі з вечора.

— Хто вони?

— Примари. Щойно вони намагалися зламати двері.

Лоу люто махнув рукою.

— Слухай ти, ліможська мавпо! — заволав він у мікрофон. — Йди на кухню, вмийся і зараз же відчини вхідні двері. Ми стирчимо тут більше години. Ти зрозумів мене?

У навушниках стало тихо.

Лоу знову клацнув перемикачем.

— Ти зрозумів мене?

З навушників виразно долинуло приглушене дихання лікаря. Проте він мовчав. Лоу приготувався утретє повторити своє питання, але в цей час лікар кашлянув і, заїкаючись, сказав:

— Я н-не зовсім ут-тямив… Де ви ст-тирчите б-більше години?

— Вилізь на ліжко Джека, заглянь у перископ і подивися, де ми стирчимо.

— Я не можу зробити як т-ти р-радиш, Фреде. Вони з-зламали перископ і, здається, забрали його з собою.

Лоу кинув швидкий погляд на сніговий сугорб, під яким знаходилася Велика кабіна, і переконався, що труби перископа там справді немає.

— Тоді постарайся зрозуміти. Ми стоїмо під дверима Великої кабіни, в десятку метрів від тебе. Стукаємо не менше години, а ти молишся по радіо Терезі Ліможській замість того, щоб відчинити двері. З нами поранений Генріх. Зрозумів ти нарешті?

— Зрозумів, — невиразно донеслося в мікрофон.

Минуло ще декілька хвилин. Нарешті за дверима у глибині коридору почулося вовтузіння. Лікар, скрадаючись, піднімався сходами. Не дійшовши до самого верху, він зупинився і, вочевидь, став прислухатися.

Лоу злісно відкашлявся.

— Хто там? — долинуло з-за дверей.

— Лікарю, ваші остороги безперечно хороші, — крикнув Стонор. — Але всьому має бути межа. Відчиняйте!

За дверима почулася метушня. Вочевидь, лікар розбирав барикаду. Відтак брязнули металеві засуви. Двері здригнулися і ледь прочинилися.

В утвореній шпарі зблиснули окуляри лікаря.

Лоу, що стояв біля дверей, штовхнув їх плечем. Двері відчинилися. Засліплений сонцем і блиском снігу лікар, мружачись, відступав углиб коридору, виставивши перед собою довгу сталеву острогу[180]. З кишень його халата стирчали рукоятки пістолетів. За поясом був заткнутий широкий ніж для розбирання китових туш.

— Ні, ви погляньте на нього! — вигукнув Лоу, на всяк випадок виставляючи вперед лижну палицю, щоб відбити можливий удар остроги.

— Боже, Фреде, любий! — вигукнув Жиро, відкидаючи острогу і розкриваючи обійми.

— Легше на поворотах, Червона Шапочко! — попередив Лоу. — Цілуватися будемо після сніданку, а зараз допоможи втягнути Генріха. Він паралізований.

* * *

Після сніданку зібралися на «військову раду».

— Зараз головне — зникнення Латікайнена і хвороба Ковальського, — сказав Стонор. — Це речі реальні. І про них ми мусимо перш за все подумати… Які ваші міркування?

— Треба повідомити по радіо про зникнення Тойво і просити допомоги, — запропонував Лоу. — До її прибуття самим продовжувати пошуки в лабіринті.

— У першій частині твоя пропозиція нереальна, Фреде, — заперечив Стонор. — Ніхто в цю пору року не пошле літака до Антарктики. Крім того, у нас не вистачить сил приготувати посадковий майданчик для важкого літака. Не забувай, що нас закинули сюди вертольотами. Що ж до пошуків Тойво в лабіринті, — я… вважаю їх марними. Генріх, до того як він знепритомнів, оглянув верхню частину лабіринту. Ми з Расселом обстежили нижню. У лабіринті Тойво, вочевидь, немає. Він не міг відійти сам далеко від входу. Я припускаю інше: Тойво повернувся, коли Генріх був у лабіринті. Виявивши, що печера порожня, а радіо не працює, він спробував ще до припинення завірюхи дістатися до Великої кабіни. Адже він геолог: природно, що він хотів швидше повідомити нас про родовище… Стежку замело, він заблукав…

— Тойво — фін, і з його північною розсудливістю, далебі, не здатен на таку витівку, — заперечив лікар.

— Мені також це видається маловірогідним, — відзначив Лоу. — Немає жодних доказів, що він виходив з печери.

— Сліди біля входу. Ми з Джеком бачили їх.

Лоу із сумнівом хитав головою.

— Твоя думка, Генріху? — запитав Стонор.

— Не… знаю… — насилу повертаючи язиком, прошепотів поляк. — Я пам’ятаю все… туманно… Якась… завіса… тут. — Він торкнувся здоровою рукою чола. — Все… намагаюся пригадати… І… не можу…

— Це мине, — поспішно сказав лікар.

— Можливо… Не знаю… Тойво був… хорошим товаришем…

Запала мовчанка.

— Є ще одна цілком реальна річ, — сказав раптом Рассел. — Таємничі аборигени Землі королеви Мод.

— Але, Джеку, — перебив Стонор, — невже й ти?..

— Так. Розірваний і незрозумілим чином сполучений шнур і зниклий перископ — речі реальні. Вони не можуть бути справою «примар», про яких твердить лікар.

— Зі шнуром у нас була галюцинація.

— Припустимо. А перископ?

— Вони поцупили його, це ясно, як діагноз нежиті, — сказав лікар. — Цілу ніч вони вешталися навколо Великої кабіни й вовтузились біля дверей. Це була жахлива ніч.

— Ну все-таки, хто «вони»? — з роздратуванням запитав Стонор. — Ви навіть не можете пояснити, як вони виглядають.

— Звісно, я не міг розгледіти їх як слід. У перископ було видно лише тіні. Не забувайте, що дуже мело. Але я добре чув кроки, удари у двері. Коли вони наближалися до дверей, ті навіть зсередини починали світитися.

— Світитися?

— Так, фіолетовим світлом. Тому я спорудив барикаду.

— Це дуже дивно, — відзначив Лоу. — Виявляється, у нас були однакові галюцинації. У Крижаній печері ми з Генріхом також бачили фіолетове світіння. Я навіть хотів стріляти в нього…

— Ти хотів стріляти і в мене з Джеком, коли ми повернулися, — пробурчав Стонор. — Це доводить лише, що у всіх у нас не в порядку нерви.

— Це доводить, що біля нашої зимівлі відбувається щось, чого ми поки не в змозі зрозуміти, — тихо сказав Рассел. — Незрозуміле не можна скидати з рахунків.

— Що ж ти пропонуєш, Джеку?

— Вихід один. Ми зіткнулися з явищами, яких не можемо пояснити, знайшли об’єкти, які не можемо до кінця дослідити. За незрозумілих обставин зник наш товариш. Вихід один, Ральфе. Треба зв’язатися з радянською станцією. Вони недалеко. У них є літак.

— Ніколи! — закричав Стонор. — Ніколи! Просити допомоги від радянських учених! Ти забув, що ми знайшли величезне родовище урану. Все що завгодно, але не це.

— Стривайте, Стоноре, — підняв голову лікар. — Наш шановний звіздар має рацію. У росіян є хороший лікар. Удвох ми могли б швидше допомогти Генріху.

— Ні, — твердо повторив Стонор. — Забудьте про цю ідею. Вже краще просити допомоги з континенту.

— Варто нам попросити допомоги, Ральфе, як першими прийдуть на допомогу саме росіяни, — глузливо посміхнувся Лоу. — Вони найближче. Хлопці чуйні й… сміливці, хай йому біс.

— Тоді викручуватимемось самі, — запально кинув Стонор.

Знову запанувало мовчання.

— Який же план дій? — запитав нарешті Лоу.

— Треба… продовжувати… пошуки… Тойво… — виразно прошепотів Ковальський.

Стонор закусив губи.

— Спробуємо шукати його на льодовику… між Крижаною печерою і Великою кабіною. В першу половину дня йдемо ми з Фредом; після обіду — Рассел з лікарем. До темряви всі мають бути у Великій кабіні. Вночі чергування по черзі. Джеку, постарайтеся спорудити до ночі новий перископ з горизонтальним оглядом.

— І з хорошим прожектором, — додав Лоу.

Рассел мовчки кивнув.

— А що передати по радіо? — запитав Жиро, зосереджено розглядаючи свої нігті.

— Нічого… Або ні: повідомте, що під час заметілі пропав геолог Тойво Латікайнен. Тіло поки не знайдене.

— І все?..

— Все.

Лікар зсунув на чоло феску і похитав головою.

* * *

Пошуки в околицях Великої кабіни не дали результатів. Стонор і Лоу дісталися ще раз до Крижаної печери. Там усе було на своїх місцях. Записка, адресована Тойво, як і раніше лежала біля радіопередавача. Стонор підняв кришку люка, що вів у лабіринт, довго вдивлявся у морок. У коридорі було темно й тихо, відчутно тягнуло морозним повітрям.

«Дивно, що ми не знайшли виходів з цього загадкового підземного царства, — подумав Стонор. — А вони явно є. Протяг дуже сильний. Треба буде обов’язково розшукати їх…»

Післяобідній маршрут астронома й лікаря також виявився безрезультатним. Вони в декількох місцях перетнули льодовик, зазирали у всі тріщини; упевнилися, що темні плями, виступаючі серед снігу й фірну[181], є лише брилами морени[182]. По дорозі назад Рассел запропонував піднятися на високе плато, що обмежувало ущелину з півдня. Лікар, проклинаючи в душі довгі ноги астронома, погодився.

З вершини плато відкрився вид на багато десятків кілометрів навколо. На північному заході зовсім низько над сніговим обрієм висіло неяскраве оранжеве сонце. Густа синя тінь уже лягла в долині. На півдні за сніговими хвилями безкраїх білих косогорів виднілися скелясті зубці далекого гірського ланцюга. Над ними в темніючому небі висіли вервечки райдуг. Вихор, що летів із глибин континенту, вже здійняв там у повітря міріади найдрібніших снігових кристалів. Вони заломлювали сонячні промені, утворюючи райдужні пояси і склепіння.

— Треба повертатися, звіздарю, — щулячись, сказав лікар. — З півдня йде ураган. І сонце заходить…

Рассел пильно вдивлявся у сніжну рівнину, що розкинулася на південний схід від плато. Десь там, на південному сході, п’ять днів тому впали залишки боліда… Боліда?..

— Якби у нас був літак, — тихо сказав астроном.

— О, — пожвавився лікар, — літак! Можна було б полетіти в Ріо-де-Жанейро. Я хотів сказати, відправити туди Генріха, — виправився він, помітивши здивований погляд Рассела.

З останніми променями сонця лікар і астроном під’їхали до Великої кабіни. Лоу порпався біля метеобудки. Стонор прилаштовував прожектор до нового перископа.

На питання Стонора Рассел заперечно похитав головою.

— А у нас новина, — злісно примружився Стонор. — Радіограма від росіян. Пропонують допомогу. Вочевидь, чули наше радіо.

— Що ти відповів?

— Подякував, просив не турбуватися.

Рассел відвернувся і мовчки пройшов у відчинені двері Великої кабіни.

Всупереч прогнозам лікаря, ніч минула спокійно. Вітер змінив напрям і пригнав валки хмар. Стовпчик ртуті в термометрі піднявся до мінус десяти градусів.

— Знадвору спека, — оголосив Лоу, повертаючись опівночі з метеомайданчика. — Тиша… Ні вітру, ні примар… І таке полярне сяйво, — крізь хмари видно.

Лікар збентежено кашлянув.

По черзі чергували біля перископа, освітлюючи околиці зимівлі сильним променем прожектора. Щогодини чергові піднімалися нагору, обходили навколо Велику кабіну і метеомайданчик. Під ранок знову налетів вітер, підняв у повітря сніжну куряву. Температура впала.

— Через три години світанок, — сказав Стонор, що чергував у останню зміну. — Вочевидь, «примари» вирішили дати нам спокій. Замкнемося міцніше — і спати… Можна опустити перископ і вимкнути прожектор.

Зі сходом сонця заметіль уляглася. Близько дев’ятої години ранку Лоу відчинив головний вхід і почав розчищати доріжку до метеомайданчика.

Біля будки з приладами лопата натрапила на щось тверде. Лоу копнув глибше і витягнув трубу перископа. Метеоролог розгублено озирнувся. Над сніговим куполом Великої кабіни яскраво блищав об’єктив другого перископа, щойно висунутого Расселом.

— Так, — процідив крізь зуби метеоролог, — до всіх інших талантів, він ще й актор…

Зваливши на плече перископ, Лоу рішуче попрямував до Великої кабіни.

На галас, зчинений розлюченим метеорологом, у салоні зібралися всі мешканці зимівлі.

— Шахрай, фігляр! — кричав Лоу, тицяючи під ніс лікареві обледенілу трубу. — Я відучу тебе знущатися з товаришів!..

— Зачекай, Фреде, до чого тут я! — бурмотів лікар, поспішно відступаючи в кут салону. — Стоноре, Рассел, тримайте його, він уб’є мене!..

— Дозволь, — неголосно сказав Рассел, відсуваючи метеоролога і беручи в нього трубу.

— Я змушу тебе проковтнути свою феску! — продовжував кричати Лоу, намагаючись спіймати лікаря за комір.

— Заспокойся, Фреде, — втрутився Стонор. — Як, лікарю, невже ви зважилися на цей нерозумний жарт?

— Я… я… — твердив цілком приголомшений Жиро.

— Комедіант, клістирна трубка, ліможський папуга!..

— Хелло, Фреде, не поспішайте. — Тон, яким Рассел промовив ці слова, змусив усіх замовкнути. — Ось нижній кінець перископа, який я вчора вийняв зі штатива.

— Ну?

Рассел замість відповіді приклав нижній кінець приладу до обледенілої труби, принесеної метеорологом.

— Ну? — все ще не розуміючи, повторив Лоу.

— Верхня частина перископа вирвана; не вийнята, не вигвинчена, а вирвана. Трубу розірвали. Ані в лікаря, ані у нас усіх разом узятих, не вистачило б для цього сил.

— О, чорт! — пробурмотів Лоу, переконавшись, що Рассел має рацію.

Лікар збагнув, що зараз найвідповідніша мить для реваншу.

— А, розбійнику! — загорлав він, розмахуючи руками. — Ти мало не задушив мене! Помісь павіана з гнойовим жуком! Іржавий флюгер! Я ображений як француз, як учений, як людина. Я…

— Вибач мені, Червона Шапочко.

— Я тобі не Червона Шапочка, а доктор медицини!..

— Джентльмени! — втрутився Рассел. — Відкладіть з’ясування ваших стосунків. Треба негайно оглянути місце, де був знайдений перископ.

* * *

— Цілком ясно, що вчора його тут не було, — оголосив Стонор, коли оглянули місце знахідки. — Якби Фред був уважніший, він відразу помітив би це. Перископ принесений уночі, найпевніше під ранок, під час завірюхи.

— Що ж усе це означає? — пробурмотів Лоу.

— Сліди! — раптом крикнув лікар з куполу Великої кабіни. — Сліди на снігу біля перископа. Ходіть сюди!..

Стонор, Лоу і Рассел поспішили до того місця, де стояв лікар. Ланцюжок темних заглибин на іскристому сніжному покриві ні в кого не викликав сумнівів.

— Сліди ніг, — задумливо промовив Стонор. — Нічний гість, вочевидь, обійшов навколо перископа, а сліди збереглися лише на підвітряному боці куполу.

— Можливо, це наші сліди? — відзначив Лоу.

— Хіба вночі хтось із вас наближався до перископа? — запитав Стонор.

Усі заперечно похитали головами.

— Стійте! — крикнув нараз Стонор. — А не чи здається вам, що ось ця заглибина нагадує слід босої ноги? І ця також…

— Далебі, вірно, — погодився лікар. — Ось відбиток великого пальця, ось іще палець, а тут п’ята.

— Це такі самі сліди, які ми бачили позавчора біля входу в Крижану печеру, — сказав Рассел. — На жаль, ми затоптали їх, не встигнувши як слід роздивитися.

Стонор опустився на коліна, уважно розглядав сліди. Відтак він тихо розсміявся.

Лоу й лікар здивовано перезирнулися.

— Друзі мої, все ясно, — урочисто оголосив Стонор. — Точніше, перед нами ще одна дивовижна загадка Антарктиди… Це сліди єті — таємничих снігових людей, які, на думку деяких учених, населяють високогірні області Гімалаїв. На даний час у Гімалаях єті, вочевидь, стали величезною рідкістю. Ніхто з європейців їх узагалі не бачив. Проте я особисто спостерігав такі самі сліди на перевалі Донк’я-Ла, на захід від Евересту[183], кілька років тому. До двох найбільших відкриттів ми можемо додати ще й третє: у Антарктиді збереглися предки людини. І нам необхідно спіймати хоча б одного з них.

— Судячи з того, що вони без зусиль рвуть на частини металеві труби, це буде нелегко, — похитав головою лікар.

— Або вбити!.. Це сенсація: єті на Землі королеви Мод. Я не знаю, що справить більше враження: стародавні виробки чи стародавні людиноподібні мавпи, відкриті нашою експедицією у глибині антарктичного континенту.

— Чи уран, — відзначив Лоу.

— Про уран доведеться мовчати, Фреде, — зітхнув Стонор, — але вже зате єті…

— Можна дати про них кореспонденцію по радіо? — пожвавився лікар.

— Ні в якому разі. Спочатку треба дістати живого чи мертвого єті. Якщо здійняти галас завчасно, нас можуть випередити. У нашому розпорядженні близько трьох місяців до кінця зимівлі. Може, нам пощастить і добудемо не одного, а декілька екземплярів. Гадаю, що опудало єті коштуватиме не менше мільйона доларів.

— Значить, єті вчора поцупили перископ, а сьогодні вночі повернули його? — запитав Рассел, що мовчав весь цей час.

— Переконаний, що саме так і було.

— А навіщо їм це знадобилося?

Стонор сторопів:

— Але… дозволь, мій любий, звідки я можу знати, чим керуються у своїх діях антарктичні мавпи?.. Цікаво, а що ти гадаєш?

— Гадаю, що будь-яку гіпотезу треба спочатку привести у відповідність із фактами і логікою.

— В найближчі дні ти переконаєшся, Джеку, що це зовсім не гіпотеза. А стосовно логіки… Фреде, чи не будеш ти такий люб’язний принести кінокамеру? Треба мерщій сфотографувати ці сліди.

* * *

Три дні зимівники Великої кабіни, кваплені нетерплячим Стонором, полювали на таємничих аборигенів Землі королеви Мод.

Погода сприяла пошукам. Сонце з кожним днем піднімалося все вище. Вітру не було. Навіть уночі температура не падала нижче двадцяти градусів морозу.

З ангара дістали аеросани, і Рассел, скориставшись обстановкою, здійснив далекий маршрут на південний схід, туди, де, за його припущеннями, мав упасти гігантський болід. Проте ані місця падіння боліда, ані єті, ані навіть їх слідів виявити не вдалося.

На сніжному покриві зимівники зустрічали лише заструги та борозни, залишені полозами аеросаней. Снігові люди мов провалилися під землю.

— Три дні не було заметілі, — говорив Стонор, повертаючись разом з Расселом на аеросанях із чергового маршруту. — Сліди, залишені ними, мали б зберегтися, а тут… ніде нічого. І, головне, вони перестали ночами наближатися до Великої кабіни. У чому річ?

— Можливо, вони з’являються лише в негоду, — відзначив астроном, різко гальмуючи аеросани перед смугою обледенілих заструг.

— Дивна думка!

— Але фактично так і було, — продовжував Рассел. — Навіть у ту останню ніч вони, вочевидь, з’явилися лише під ранок, коли розгулялася віхола і ми пішли спати. І всі більш ранні ознаки їх візитів збігалися з негодою. Треба зачекати заметілі, Ральфе.

Аеросани викотилися на невисоке плато, що обмежувало з півночі ущелину Крижаної печери. Внизу, в кінці пологого схилу, з’явилися, немов з-під снігу, верхівки щогл Великої кабіни.

Біля метеобудки їх зустрів Лоу.

— Як справи, Фреде? — запитав Стонор, коли затих мотор і осіла сніжна курява, здійнята потужним гвинтом аеросаней.

— Нічого нового. Втім, ні. Генріхові стало гірше. Лікар каже, що параліч швидко прогресує. Здається, невдовзі ми втратимо і другого товариша, Стоноре.

— У Крижаній печері були?

— Так. Там усе по-старому. Я навіть ризикнув спуститися метрів на триста в лабіринт.

— Сам?

— Лікар вартував біля відчиненого люка, і ми весь час аукали, мов у лісі.

— Ну і що?

— Страшнувато було, але загалом нічого цікавого.

— А як погода, Фреде?

— Барометр падає.

— Буде заметіль?

— Мабуть.

— Рассел вважає, що це на краще.

— Як на мене, також. Принаймні, відпочинемо від безцільного блукання по снігу. Я втомився за ці дні, мов піхотинець після форсованого маршу.

Після вечері лікар покликав Стонора в кухню.

— Треба щось терміново робити, шефе!

— Ви про що? — запитав Стонор, дивлячись убік.

— Про Генріха, звісно. Якщо так піде далі, він не протягне і трьох днів.

— Вам видніше…

— Але я безсилий! — крикнув лікар. — Розумієте, безсилий! Я випробував усе, що маю. Щоб лікувати, треба знати джерело ураження. Це не блискавка, в усякому разі не звичайна блискавка і не радіоактивне випромінювання. Я не вмію творити дива…

— Ну, а що ви хочете від мене?

— Не розумієте? — злісно примружився Жиро.

— Ніє.

— Дозволу зв’язатися з радянською станцією. Можливо, що й їх лікар буде безсилий, але це останній шанс зберегти Генріхові життя.

Стонор насупившись мовчав.

— Ви не маєте права відмовлятися! Якщо він помре, гріх ляже й на вас.

Стонор осміхнувся.

— Що зміниться, якщо він помре на руках радянського лікаря?

— В усякому разі, знатимемо, що випробували всі засоби, які були доступні.

— Слабка розрада.

— Можливо. Але шанси є. Я знаю, що росіяни останніми роками добилися великих успіхів при лікуванні всіляких паралічів. Лікар радянської станції — відомий учений. Не те, що я…

Стонор знову осміхнувся, поплескав Жиро по плечу.

— Кого ти хочеш обдурити, Рішаре?

— Обдурити?

— Вся твоя дипломатія не варта жмені снігу. Хочеш позбутися відповідальності. Мати можливість сказати: «Я не сам проводжав його в кращий світ. Ми порадилися з колегою». Заспокойся, ніхто не стане винуватити тебе, якщо він помре.

— Ти можеш як завгодно тлумачити мою наполегливість, Стоноре, — тихо сказав лікар. — Навіть таким чином або ще гірше. Коли я тверезий, я надто низько ціную себе, щоб ображатися на таке… Подумати, яка безодня підлоти вміщена в кожному з нас!.. Утім, це навіть на краще, що ми так добре пізнали ціну один одному. Можна відкинути умовності, що іменуються тактом. Отож, я чекаю відповіді, Стоноре, але прямо, без вивертів.

— Цей тон вам не пасує, лікарю. Ви перестаєте бути самим собою.

— Це не відповідь.

— А іншої й не буде. Займайтеся самі своїм хворим. А решта полишіть провидінню.

— Значить, відмовляєтеся?

— Вважаю це марним.

— А я, як лікар, вважаю це необхідним.

Кругле лице і тлуста потилиця Стонора почали червоніти.

— Якщо мені не зраджує пам’ять, начальником зимівлі є я.

Лікар сумно потряс головою.

— На жаль! Саме тому я й звернувся до вас.

— Досить. Я вважаю питання вичерпаним.

— А я ні. — Голос лікаря став верескливим і різким. — І я вимушений пред’явити ультиматум. Якщо до ранку ви не погодитеся, я сам звернуся по радіо до зимівників станції «Лазарєв».

— Не посмієш.

— Посмію. Май на увазі, що Рассел на моєму боці.

— А Лоу на моєму… Подумай про наслідки, Жиро!

* * *

Заметіль почалася невдовзі після настання темряви. Сила вітру збільшувалася з кожною годиною. До півночі над Великою кабіною бушував рідкісний за силою ураган. Зірвало прожектор, заліпило снігом об’єктив перископа. Рассел спробував опустити трубу, але її зігнуло вітром і міцно заклинило в тримачі.

Перешкоди перервали радіозв’язок. Лікар не виходив з кабіни, у якій лежав Генріх. Хворий уже не міг говорити. Лише блискучі очі й легке посіпування правого боку обличчя свідчили, що життя ще не зовсім покинуло його паралізоване тіло.

Лоу і Стонор, що намагалися зробити черговий обхід навколо куполу Великої кабіни, повернулися обліплені снігом з ніг до голови.

— Марно, — прохрипів Лоу. — Неможливо втриматися рачки, та й видимість — абсолютний нуль. Можна зіткнутися ніс у ніс із цими самими єті і не розгледіти їх. Кепська погодка для полювання на снігових людей.

— А не чи влаштувати засідку в кабіні аеросаней? — запропонував Стонор. — Вони міцно прив’язані. З кабіни хороший огляд, а якщо увімкнути підігрів, сніг не заноситиме шибок.

— По-перше, ти не дістанешся до аеросаней, — заперечив Лоу, — по-друге, не відчиниш дверцята; по-третє, якщо й відчиниш їх, кабіну заб’є снігом раніше, ніж ти протиснешся всередину.

— Так ми ніколи нікого не впіймаємо, Фреде, — махнув рукою Стонор. — Я б усе-таки спробував.

— Б’юся об заклад, що в таку погоду навіть антарктичні мавпи не виткнуть носа зі своїх крижаних сховків, — сміявся метеоролог. — Їм теж життя дороге.

— Спробувати треба, — втрутився раптом Рассел. — Раз не можна користуватися перископом, сани — єдина можливість продовжувати спостереження.

— Як, Джеку, — здивовано примружився Лоу, — тобі також закортіло заробити мільйон доларів!

— Він гадає, що тутешні єті для прогулянок віддають перевагу саме такій погоді, як сьогодні, — пояснив Стонор. — І, здається, в цьому є певна логіка.

— Ти справді так гадаєш, Джеку?

Рассел кивнув.

— Тоді можна спробувати, — пожвавився метеоролог. — Ризик шляхетна річ, як сказав один полководець, готуючись програти війну.

Першу спробу зробив Лоу.

Проте вже через декілька хвилин він, цілком знесилений, ввалився коміть-головою у вихідний люк, де його чекали Рассел і Стонор.

— Ну?

Метеоролог, відсапавшись, вибухнув лайкою.

— До саней ти доповз?

— Так, хай йому біс, але не зміг відчинити дверцята.

Рассел мовчки обв’язався шнуром, перекинув через плече футляр з телефоном і пірнув у снігові хвилі.

Лоу спустився вниз, у Велику кабіну. Стонор залишився біля входу сам; напружено чекав.

Поступово розмотувався мотузок, яким обв’язався астроном. У шипінні й завиванні віхоли нічого не можна було розчути.

Аеросани були укріплені метрів за п’ятдесят від входу над занесеним ангаром. Можливо, навколо них уже наметений високий замет і з кабіни нічого не буде видно. Мотузок перестав розмотуватися.

Стонор зачекав ще трохи, відтак двічі смикнув за мотузок. Незабаром почувся ривок у відповідь. Рассел повідомляв, що наразі все гаразд.

Колючий сніг струменями бив у отвір люка. Стонор опустив кришку, залишивши лише вузьку шпару, крізь яку намагався розгледіти щось у пітьмі. На мить йому здалося, що він уловив спалах світла в тому боці, де стояли аеросани. Невже Рассел таки проник у кабіну саней і ввімкнув рефлектори? Стонор напружено вдивлявся в темряву. Ні, певно, здалося. Він уже збирався ще раз сигналізувати ривком мотузка, але в цей час унизу прочинилися двері і почувся голос Лоу.

Стонор опустив кришку люка, засунув засув і спустився вниз.

— Він у кабіні саней, — сказав Лоу, простягаючи Стонорові телефонну слухавку. — Можеш поговорити з ним.

— Хелло, Джеку! — крикнув Стонор у телефон. — Як справи?

— Сиджу в кабіні, — почувся у трубці голос Рассела.

— Рефлектори увімкнені?

— Так.

— Як видимість?

— Декілька метрів.

— Не холодно?

— Ні.

— Ми по черзі чергуватимемо при телефоні. У разі чого повідомляй!

— Так.

Минуло близько двох годин. Заметіль не втихала. У відповідь на питання Стонора Рассел лаконічно відповідав, що нічого не бачить.

— Може, тебе змінити, Джеку? — поцікавився Стонор.

— Наразі не треба.

Минуло ще близько години. З радіорубки виглянув Жиро.

— Знову починається це дике виття в ефірі, як тоді, — стиха повідомив лікар. — Ось послухайте… — Лікар зник у радіорубці, залишивши відчиненими двері.

Почулося шипіння репродуктора, і відразу ж його змінив вібруючий низький звук — страхітлива мелодія туги, болю, загрози. Здавалося, крила якихось невідомих всемогутніх сил розпростерлися над принишклими зимівниками. А мелодія продовжувала звучати, затихаючи і знову розростаючись, застерігаючи і загрожуючи, таємнича й незрозуміла.

— Збожеволіти можна! — закричав Стонор, затикаючи вуха.

Лоу, зморщившись мов від зубного болю, похитував головою.

— Досить! — гаркнув він нарешті. — Не варто зловживати… такою музикою.

Лікар поспішив вимкнути приймач.

— Ну як?

— Ніколи не чув нічого схожого, — зізнався Стонор. — Невже й тоді це звучало так?

— Абсолютно. Самому кортіло завити від жаху.

— Дивні тут бувають перешкоди, — пробурмотів Лоу, розкурюючи сигарету.

Дзенькнув телефон. Стонор поспішно схопив слухавку.

— Хелло, Джеку?

— Щойно бачив тінь. Схоже на… ведмедя чи крупну мавпу. Подивіться, що діється біля люка.

З обличчя Стонора Лоу зрозумів: щось трапилося.

— З’явилися?

— Здається… Мерщій! — Стонор указав Лоу на карабін, що стояв у кутку. — Джеку, ти також якщо побачиш, стріляй. Лікарю, трубку!

Не слухаючи застережень Рассела, Стонор тицьнув телефонну трубку лікареві, схопив другий карабін і вслід за Лоу вибіг із салону.

Припавши до кришки вихідного люка, вони прислухалися.

— Нічого, окрім завивання заметілі, Ральфе.

— Відчиняй люк.

У обличчя вдарив сліпучий сніжний вихор. Промінь потужного ліхтаря пробив ревучу пітьму всього на два-три метри.

— Начебто нікого, Фреде.

— Гаси ліхтар. Мерщій! Дивись…

Розпливчаста зеленкувато-фіолетова пляма з’явилася серед снігових вихорів. Вона поволі наближалася.

Лоу і Стонор поспішно звели карабіни.

— Вогонь! — шепнув геолог.

Тріск двох пострілів, що злилися в один, потонув у гуркоті віхоли. Відтак сталося щось неймовірне.

Яскравий зелений спалах, на кшталт блискавки, розірвав пітьму. Порив вітру, сильніший, ніж усі попередні, підхопив снігові вихори і розкидав їх геть.

У десятку метрів від люка на снігу корчилася величезна волохата істота. Її довга шерсть світилася яскравим блакитнувато-фіолетовим світлом, а з тіла били в навколишню пітьму зиґзаґи зелених блискавок. Одна з блискавок слизнула над головою Лоу. Сильно запахло озоном.

— Люк, мерщій! — крикнув Стонор.

З гуркотом зачинилася важка кришка. Лоу хотів засунути засув. Металева кришка люка спалахнула блакитнуватим світлом. Сильний удар оглушив метеоролога, і він покотився углиб коридору, тягнучи за тобою Стонора.

* * *

Лікар, не віднімаючи від вуха телефонну слухавку, насторожено прислухався. Ось завивання заметілі стало голоснішим. Значить, відчинили вихідний люк.

— Вони виходять назовні, Джеку.

— Ти встиг попередити, щоб без потреби не стріляли? Я певен, що Стонор помилився. Це не єті. Це ймовірно…

— Постріл, Джеку!

У телефоні почувся тріск, відтак шипіння.

— Сани… відірвало… — насилу розібрав лікар у проміжку між розрядами. — Відносить… Кудись угору…

Останній, уривчастий тріск — і в телефонній трубці стало тихо.

«Розірвався дріт телефону, — промайнуло в голові лікаря. — Що ж тепер буде?»

Гуркіт у коридорі змусив його схопитися. З-під портьєри виповз рачки обліплений снігом Стонор. Слідом за ним показалася скуйовджена голова Лоу.

Обидва насилу звелися на ноги. Лоу, навіть не намагаючись обтрусити сніг, зробив крок до столу і важко опустився на стілець.

— Тебе не поранило, Фреде? — пробурмотів Стонор, протираючи кулаками очі.

Лоу спробував обмацати себе.

— Здається, ні. Але що за пекельну бестію ми підстрелили?

Стонор очманіло крутив головою.

— Незбагненно. Ніколи б не повірив, якби… не бачив сам. Засув! — спохопився він раптом. — Ти встиг засунути засув?

— Не… знаю…

— Лікарю, мерщій перевір, чи задраєний люк. Але… не відчиняй. І не торкайся засува голою рукою.

Лікар на мить зажмурив очі і з виглядом засудженого до страти ступив за портьєру.

Коли він повернувся, Стонор крутив у руках телефонну трубку.

— Двері не світилися? — прохрипів Лоу.

— Н-не помітив. Засуви засунув…

Лоу полегшено зітхнув.

— А що з телефоном, лікарю? — здивовано запитав Стонор. — Чому він мовчить?

— Після вашого пострілу, Джек лише встиг крикнути, що сани відірвало і його відносить… Я точно не зрозумів, але здається, він кричав, що його відносить кудись угору.

— Угору? — повторив уражений Стонор.

Лоу схопився.

— Джек гине, а ми тут…

— Ані кроку, Фреде. Йому ти вже не допоможеш. І пригадай, що лежить за дверима.

Лоу відступив і закрив обличчя руками.

— Що ж робити, Стоноре?

— Чекати, коли скінчиться заметіль.

Метеоролог, не віднімаючи стиснутих пальців від обличчя, знову опустився до столу. Лікар здригнувся, почувши, що Лоу плаче…

Мешканцям Великої кабіни ця ніч здалася особливо довгою. Стонор безцільно бродив по салону, час від часу відкидав важку портьєру і, прочинивши двері в коридор, прислухався. Але знадвору доносилися лише завивання віхоли.

Лоу, схрестивши руки на грудях, сидів край столу. Нерухомий погляд метеоролога був спрямований у одну точку.

Під ранок з радіорубки виповз лікар.

Човгаючою старечою ходою він підійшов до Стонора.

— У ефірі тихо й добре чутно росіян. Вони викликають нас. Заради матері Джека, заради своїх дітей, Ральфе, дозволь зв’язатися з ними.

— Зачекаємо до ранку. Треба подивитися, кого ми вбили вночі. Потім вирішимо. А зараз дай мені спокій.

Лікар заходився торсати метеоролога:

— Фреде, ти розумієш, що тут коїться? Допоможи мені… скажи Стонору…

Але, зазирнувши в очі Лоу, лікар махнув рукою і згорбившись повернувся в радіорубку.

Нарешті, судячи з годинника, настав світанок. Заметіль продовжувала бушувати. Вітер досяг страхітливої сили. Десь угорі, над просторами здиблених снігів, зійшло сонце, а над куполом Великої кабіни ураган продовжував гнати тисячі тонн стрімкого сніжного пилу.

Вийти назовні виявилося неможливим.

Вітер не лише здував увесь принесений сніг, — він підняв у повітря і частину старих кучугур, наметених у минулі тижні. Люк запасного виходу, що вночі знаходився на рівні снігового покриву, тепер підносився майже на метр. Верхня частина вихідної шахти здригалася від безперервних ударів вітру й вібрувала, мов вагон поїзда на повному ходу. З отвору люка не можна було виткнути голови. Каламутне світло змінило пітьму, але воно було так само непроникне, як і чорнота минулої ночі.

Після безуспішних спроб вибратися з люка Стонор підняв кришку і по забитому снігом коридору повернувся в салон.

— Та отямся, старий, — шепнув він Лоу. — Чого розкис! Адже це Антарктида. Повір, мені не менше від тебе шкода Джека, але що вдієш? Якщо сани не розбило об найближчі скелі, ураган міг віднести їх за сотні кілометрів. Не пам’ятаю такого бурану. Швидкість вітру не менше трьохсот кілометрів на годину. Отямся, нас іще чекає чимало справ… І можливо, Джек не загинув. У баках було пальне. Стихне ураган, він запустить мотор і повернеться.

Лоу поволі підняв голову. Стонор глянув йому в обличчя і здригнувся. Фред постарів за ніч років на десять. Очі потьмяніли, зморшки стали глибшими, риси обличчя загострилися.

— Ти не захворів?

— Ні, кажи, що треба робити, Стоноре.

— Наразі чекати. Втім, обговоримо… Боюся, що ми не знайдемо трупа вбитої бестії. Вітер міг відтягнути його куди завгодно. Це буде жахлива невдача, Фреде.

Стонор не помилився. До вечора ураган ослаб настільки, що можна було вибратися назовні. Пригинаючись до самої землі, щоб утриматися на ногах, Стонор і Лоу обнишпорили майданчик навколо купола Великої кабіни. На ньому нікого не було. Вітер зніс від одного до двох метрів снігового покриву. Оголився дах ангару, нижній поверх метеобудки, головний вхід у Велику кабіну. Нових заметів поблизу не було. Тіло зарядженого електрикою нічного дивогляда безслідно зникло. Не знайшлося й жодних слідів аеросаней. Лише відірваний телефонний провід, закручений вітром навколо відтяжки радіощогли, нагадував про події минулої ночі.

Вечеряли мовчки. Стонор був пригнічений невдачею. Думки Лоу блукали десь далеко. Лікар за весь день не промовив ні слова.

— Цікаво, з’являться вони сьогодні вночі? — сказав Стонор, встаючи з-за столу. — Як по-твоєму, Рішаре?

— Мені байдуже, — пробурмотів лікар.

— А як Генріх?

— Піди подивися…

Стонор заглянув у кабіну, де лежав поляк.

— Він спить… чи…

Лікар кинув на Стонора пильний погляд поверх окулярів і, нічого не сказавши, пройшов у кабіну Ковальського.

Стонор підійшов до Лоу.

— Що ти думаєш, Фреде, з приводу наших нічних чудовиськ? Що це таке?

— А я про них узагалі не думав, — тихо сказав метеоролог. — Не знаю. Тобі видніше…

— Вражає їх здатність акумулювати електричні заряди, — міркував уголос Стонор. — Це якісь ходячі акумулятори колосальної ємності. З акумуляцією електричної енергії, вочевидь, пов’язана і здатність світитися. І чомусь вони з’являються саме в негоду… Шерпи[184] розповідали мені про гімалайських єті всілякі казки, але дійсність перевершила найбуйнішу фантазію. Коли б не зникнення Джека, я б ладен був думати, що нам з тобою все приснилося.

— Якби це був сон, Стоноре!

Стонор замість відповіді ударив себе долонею по чолу.

— Яка думка! Чи не їх наближення створює ці вражаючі перешкоди в радіозв’язку? Адже якщо вони такі наелектризовані?..

— Знаєш, Стоноре, — сказав задумливо Лоу, — я тепер майже переконаний, що Тойво потрапив до рук цих пекельних почвар. Вони, без сумніву, водяться в підземному лабіринті. Світіння повітря, шум — це їх робота. Дивно, що вони тоді випустили вас живцем…

Стонор здригнувся.

— Ти гадаєш?

— Наша експедиція переполовинена, — продовжував Лоу. — Ми тепер нічого не вдіємо. Ми навіть не дізнаємося про долю зниклих товаришів. Адже і Рассел міг опинитися в полоні цих потвор. Може, їх декілька никало вчора вночі біля Великої кабіни. І якщо вони спробують атакувати нас серйозно, ми всі загинемо.

— Атакувати?

— А чом би й ні, Стоноре?.. Я все думаю й ніяк не можу зрозуміти, чому Рассел попереджав лікаря, щоб ми не стріляли.

— Дурниці.

Стонор поспішно пройшов у радіорубку.

Незабаром крізь відчинені двері донеслася музика.

— Це, здається, Кейптаун, Фреде, — сказав Стонор, повертаючись. — Наразі в ефірі все спокійно.

Музика різко обірвалася. Коротка пауза, а відтак:

— Алло, алло, говорить радіостанція «Лазарєв». Викликаємо зимівлю англо-американо-французької експедиції. Алло, алло. Велика кабіна, чому мовчите? Повідомте, що трапилося. Алло, алло…

Текст звернення був двічі повторений по-англійськи, відтак по-французьки.

— Не розумію, задля чого вони знову нас викликають, — роздратовано кинув Стонор.

— А що тут незрозумілого? Ми мовчимо. Вони — найближчі сусіди. Це Антарктика, Ральфе. — Лоу піднявся з-за столу. — Треба їм негайно відповісти. Може, покликати лікаря?

— Не треба. Поговори сам.

Лоу зробив крок у радіорубку.

— Слухай, Фреде, зачекай хвилинку! — крикнув Стонор. — Ти їм скажи так…

Він не встиг закінчити: у репродукторі почулося зловісне завивання. З кожною секундою завивання ставало все голоснішим.

З радіорубки виглянув Лоу.

— Ефір знову сказився. Нічого не чутно, крім цієї пекельної музики.

— Електричні мавпи наближаються до Великої кабіни, Фреде, — прошепотів Стонор. — Притиш звук, але не вимикай. Спробуємо витримати цю мелодію. Ось так… Ну, що робитимемо, старий?

* * *

Минуло кілька годин. Виття продовжувало звучати в ефірі. Воно то посилювалося, то слабшало, але було чутне на всіх хвилях і цілком перервало радіозв’язок.

— Вони ходять навколо Великої кабіни, — зціпивши зуби, говорив Стонор. — Ходять і щось винюхують.

— Дивно, що вони не намагаються проникнути до нас, — відзначив Лоу. — При їх силі й інших властивостях їм нічого не варто зламати дах ангару чи вихідний люк.

— Вони не можуть збагнути, що? слід зробити, — невпевнено припустив Стонор. — При всіх особливостях це не більше ніж мавпи.

— А по-моєму, це не мавпи, Ральфе. — Лоу стишив голос. — Я не марновірний, але, далебі, й мені починає здаватися, що ми зіткнулися з… примарами — злими духами холоду й мороку, справжніми господарями цих клятих крижаних пустель.

— Нісенітниця, неймовірна нісенітниця, Фреде! Вони залишають сліди на снігу, як будь-яка жива істота, і ти сам переконався, що вони уразливі для куль. Вся річ у тім, що тут, у Антарктиді, в умовах майже нестерпних для живих організмів, у них з покоління в покоління вироблялися особливості, якими не володіє більшість живих істот, — здатність акумулювати електричні заряди, а може, й інші види енергії. Втім, ученим давно відомі організми, здатні акумулювати електрику. Пригадай електричних скатів з сімейства торпединід. У них є електричні органи обабіч голови, вони можуть створити розряд напругою до трьохсот вольт.

— Усе це теорія, — скривився Лоу, — а на практиці в мене, далебі, не вистачить мужності випустити ще одну розривну кулю в цю електричну бестію. Ніхто не назве мене боягузом, але зараз, зізнаюся, мені страшнувато.

— І все-таки рано чи пізно нам доведеться вибратися нагору і ще раз спробувати щастя.

— Щастя?

— Звісно. Ми за всяку ціну мусимо дістати таку бестію. Хоча б одну. Інакше нам не повірять.

— Джек учора вночі встиг крикнути, що ти помилився, Ральфе. Він мав на увазі цих мавп. У чому ти міг помилитися?

— Лікар щось наплутав. І яка різниця — мавпи це чи щось інше! Ми мусимо запопасти таку істоту.

— Є різниця, Стоноре. А раптом ці істоти розумні?..

— Що за маячня!..

— Вони сильні, вони легко могли б знищити нас, і вони, проте, не нападають. Пригадай повернений перископ і шнур у штольні. А це дивне завивання. Його відтінки змінюються… Можливо, вони хочуть привернути нашу увагу?..

— Ти з’їхав з глузду, Фреде. Ти ж бачив, що? це таке. Якщо у них і є дрібка розуму, то не більше, ніж у пітекантропа[185]. Ні, тобі конче треба ковтнути свіжого повітря. Чом би тобі не зазирнути на метеомайданчик? Останніми днями ти часто порушуєш графік спостережень.

— Ти хочеш, щоб я вийшов зараз назовні?

— Разом зі мною. Я страхуватиму тебе. Зараз не дуже мете…

— Хочеш використати мене як приманку? В Індії так полюють на тигрів… з молодим баранцем… Бе-е, бе-е…

— Боїшся?

— І не приховую цього. І ти боїшся, Стоноре. І лікар боїться. І кожен боявся б на нашому місці. Ми зіткнулися з чимось небувалим, грізним, незрозумілим і тому страшним. Але ми всі боїмося по-різному. Лікар прикрив голову подушкою й сподівається проспати страшні години; у тобі страх бореться з честолюбством і бажанням дістати мільйон доларів за шкуру цієї бестії. А мене після загибелі Джека не вабить навіть мільйон доларів. Та ти й не поділився б ним зі мною, Стоноре.

— Хочеш поторгуватися, Фреде. Відповідна мить, щоби зробити бізнес.

— Ні, торгуватися не буду. Піду.

— Куди?

— На метеомайданчик. Щоб ти більше не зміг дорікнути Лоу в порушенні графіку спостережень.

— Ну ось, ти, здається, образився на мене, старий.

— Ні. На тебе ображатися не можна. Ти начальник. На війні як на війні…

Перед виходом на поверхню Стонор знову увімкнув радіо.

Виття звучало тихіше, часом зовсім затихало. У ньому з’явилися нові відтінки туги й непогамованого болю.

— Неймовірно, — прошепотів Стонор. — У цьому справді є мелодія й якийсь свій ритм. Що все це може означати? Якщо джерелом цих перешкод є тутешні мешканці, далебі, вони віддаляються зараз від Великої кабіни. Не запізнитися б нам.

Натягнувши поверх хутряних рукавиць гумові, Стонор обережно опустив металеву кришку люка. Над головою зблиснули веселкові фестони полярного сяйва. Крізь різноколірні хвилі, що поволі котилися по темному небу, просвічували зірки. Вітер задував поодинокими поривами, здіймаючи й женучи струмені поземки.

Стонор посвітив сильним рефлектором і переконався, що майданчик навколо люка порожній.

— Запізнилися! — крикнув він у саме вухо Лоу. — Надто довго філософствували… Погода покращала і… вони зникли.

— Але мороз чортячий, — пробурмотів метеоролог, вилазячи з люка.

— Подивися, чи немає слідів! — знову крикнув Стонор.

Лоу замість відповіді вказав на шиплячі струмені поземки, що відразу ж заносили його власні сліди. Пригнувшись, щоб утриматися на вітрі, метеоролог намацав дріт, протягнутий до метеобудки, і, не озираючись на Стонора, ступив у сніжну пітьму.

Біля будки теж нікого не виявилося. Все було на місці, у повному порядку, і Лоу зайнявся приладами. Його охопила цілковита байдужість до всього, що відбувалося. Він немов спостерігав за собою з боку. Ось Лоу бере відліки й записує їх, ось закриває будку, визначає напрям вітру. Дивно, що цей Лоу нічого не боїться. Адже він боявся, він знає це…

Він не злякався навіть тоді, коли, повертаючись до люка, побачив перед собою щось темне.

— Стоноре? — окликнув він.

Ні, це був не Стонор. Промінь світла слизнув по густій сріблястій шерсті, освітив маленьку конічну голову з великими, мов у кажана, відстовбурченими вухами. Чудовисько поволі наближалося, легко переставляючи схожі на колони ноги. Здається, у нього не було обличчя, лише дві червонуваті світні цятки, спрямовані на Лоу.

«Це, звісно, очі, — промайнуло в голові метеоролога. — Як воно пильно розглядає мене і не поспішає підійти!» Лоу нараз пригадав, як він полював уночі з ліхтарем у джунглях західної Суматри. Він без промаху всаджував кулю поміж блискучих очей, спрямованих з темряви у світловий сніп ліхтаря.

«Чом би й зараз?..» Він намацав у кишені рукоятку пістолета. Відстань — десять кроків. Він не схибить. А, власне, чому він має стріляти? Адже він навіть не знає, що чи хто знаходиться перед ним. Відстань — вісім кроків… сім… Рассел тоді крикнув, що це не єті… Хіба знайомство з невідомим завжди треба починати з кулі?.. Лоу зупинився. Зупинилося й волохате нічне страхіття.

«Дивно, що воно не намагається наблизитися, — думав метеоролог. — А може, у нього мирні наміри? Мирні? Чи відомі йому такі поняття? Що взагалі йому відомо, цьому породженню холоду й мороку? Чи думає воно, чи може воно думати?»

Лоу відчував, що весь тремтить, і водночас був дивно, незбагненно спокійний.

«Спокій перед неминучим кінцем?.. Дивно, здається, воно намагається робити мені якісь знаки. Що можуть означати його рухи? Не наближатися?..»

Яскравий промінь світла звідкись з-за спини чудовиська засліпив Лоу. Метеоролог радше вгадав, аніж розчув крик Стонора:

— Фреде, лягай!.. Стріляю!..

— Ні, — Лоу замахав руками. — Не стріляй…

Темна постать нічного гостя з незбагненною для його розмірів швидкістю вислизнула з-під схрещених променів двох рефлекторів. Лоу встиг роздивитися ще один, застережний жест чудовиська, без сумніву адресований йому. Метеоролог завмер на місці. Тієї ж миті під ліхтарем Стонора зблиснуло. Лунко гуркнув постріл, відтак другий. Дві кулі просвистіли зовсім близько. Ще постріл і ще. Мабуть, Стонор стріляв навмання в темряву.

— Не стріляй, Ральфе!

Ще постріл. Він виявився останнім.

Недалеко від того місця, де стояв Лоу, спалахнуло зелене полум’я. Лоу розгледів невиразні обриси волохатої постаті, яка на мить осяялася зеленкувато-фіолетовим сяйвом. Почувся тріск. Яскрава, схожа на блискавку іскра вдарила туди, де метався жовтий промінь ліхтаря Стонора. Промінь описав широку дугу, тицьнувся у сніг і згас.

Лоу глянув у той бік, де тільки-но бачив світну постать нічного прибульця. Там був морок. Спрямував туди промінь ліхтаря — нікого. Окреслив променем навколо себе — порожньо.

Нічна примара немов провалилася крізь землю. А може, відлетіла по повітрю?.. Якесь шипіння донеслося згори. Лоу задер голову, але побачив лише химерні сполохи полярного сяйва.

Метеоролог поволі підійшов до того місця, де лежав шеф. Він здогадувався, що трапилося. Стонор лежав ниць, уткнувшись обличчям у сніг. Лоу нагнувся, обережно перевернув нерухоме тіло. Освітив спалені залишки карабіна і, насилу волочучи ноги, почвалав до відчиненого люка.

* * *

Червонокрилий літак описав широке коло над Великою кабіною, вітально хитнув крилами і пішов на посадку. Лоу й лікар чекали біля головного входу.

Літак легко торкнувся лижами гладкої білої поверхні, сповільнюючи біг, ковзав у прямокутнику, відзначеному кольоровими полотнищами. У хмарі сніжної куряви, здійнятої гвинтами, заблищали райдужні кола. Обрамлена веселками срібляста машина підкотила до Великої кабіни.

Смаглявий горбоносий чоловік у шовковистому блакитному комбінезоні з відкинутим каптуром, з густою копицею чорного волосся зістрибнув на сніг і попрямував до зимівників Великої кабіни. За ним з літака вже вилазив другий — великий і огрядний, майже квадратний, у пухнастому хутряному комбінезоні й унтах, відтак легко виплигнув третій — маленький і верткий, у хутряних штанях і коричневій шкуратянці.

— Начальник станції «Лазарєв» — Шота Веріадзе, — відрекомендувався брюнет, простягаючи руку Лоу. — Мої товариші — льотчик Іван Лобов та лікар Юрій Бєлов.

Величезний Лобов так труснув руку метеоролога, що в того хруснули суглоби. Рукостискання мініатюрного Бєлова також виявилося міцним.

Лоу представив лікаря.

— Де постраждалі? — запитав по-французьки Бєлов, пильно і строго дивлячись на Жиро.

— Вашої допомоги чекає лише один, професоре. Він унизу, у Великій кабіні. Начальник зимівлі — геолог Стонор — був убитий на місці.

— А стан пораненого?

— Дуже важкий.

— Можна відразу ж пройти до нього?

— Певна річ.

— Товариші, може, й ми не втрачатимемо дорогоцінного часу? — густим басом запропонував Лобов. — Машина в повному порядку. Зараз механіки доллють пального, і починаймо пошуки.

— Іван має рацію, — кивнув Веріадзе. — Є щось нове?

— Абсолютно нічого, — сказав Лоу. — Вчорашній день і сьогоднішня ніч минули спокійно. Електричні мавпи більше не з’являлися.

Веріадзе потер гладко поголене підборіддя.

— Пропоную зробити так. Юрій залишиться тут. Ми з Іваном летимо на пошуки. Ви зможете приєднатися до нас?

— Звісно, — відповів Лоу. — Але, поки заправляють машину, прошу вниз, на чашку чаю. За столом обговоримо деталі.

Пропустивши гостей уперед, Лоу нахилився до вуха лікаря:

— Ти, здається, назвав цього хлопчика професором, Рисе?

Жиро сердито фиркнув.

— Цей «хлопчик» — один з найвидатніших медиків нашого часу: академік і автор кількох сотень книг і статей. Це три аси, Фреде. Веріадзе — знаний геофізик і географ, почесний член багатьох академій світу, у тому числі й вашої, американської, а Бєлов — неперевершений майстер полярної авіації. У Москві на його честь уже споруджено монумент.

Лоу похитав головою.

— Велика кабіна удостоїлася великої честі, Рисе!

— Залишається пошкодувати, що це не сталося трьома днями раніше.

* * *

За столом Лоу коротко розповів про події останніх десяти днів. При згадці про підземні гірські виробки Бєлов і Веріадзе перезирнулися.

— Все це дуже дивно, панове, — задумливо сказав Веріадзе, коли Лоу закінчив. — Дозвольте поставити вам декілька питань. Втім, ви, певна річ, можете не відповідати, якщо визнаєте деякі питання занадто прямими чи недипломатичними.

Лоу зніяковів.

— Ставте питання. Я розповім абсолютно все, що мені відомо.

— Ці стародавні виробки пройдені на родовищі радіоактивного елементу?

— На родовищі урану… Я забув сказати про це.

— Яка їх протяжність?

— Дуже велика.

— Мережа виробок строго геометризована?

— Так. Усі ходи перетинаються під прямими кутами. Але, даруйте, звідки ви знаєте?

— Торік подібні виробки були виявлені нашими попередниками поблизу станції «Лазарєв». Зараз результати їх досліджень, мабуть, уже опубліковані.

Лоу важко зітхнув.

— Шкода, що покійний Стонор не знав про це.

— На жаль, і ми не знали про вашу знахідку. Ми повідомили б вам усі наші дані.

— Пане Веріадзе, — втрутився Жиро, — а як ви і ваші товариші пояснюєте… е-е… як би це сказати… звідки взялися ці дивовижні виробки?

— Є декілька точок зору на це питання. Ймовірно, на нього легше буде відповісти після того, як ми оглянемо вашу знахідку. У нас загальна довжина виробок невелика, вони сильно попсовані льодом і, далебі, покинуті дуже давно. До речі, і саме родовище торію, на якому вони пройдені, у значній мірі вироблене. Дозвольте ще питання, пане Лоу. Як ви вважаєте: ці загадкові істоти, з якими ви зіткнулися, мешкають у підземних виробках?

— В усякому разі заходять туди. Факти, про які я вам розповідав, свідчать самі за себе.

— Залишається чотири години світлого часу, — пробасив Бєлов, відсуваючи недопиту склянку. — Анкету можна продовжити в літаку.

— Звідки ви думаєте почати пошуки? — запитав Веріадзе, встаючи.

— В ту ніч ураган дув з південного сходу, — сказав Лоу. — Сани могло погнати на північний захід, у бік океану. Мені здається, слід летіти до узбережжя.

— У який бік від вашої станції знаходяться стародавні виробки?

— Шість кілометрів на захід.

Веріадзе задумався.

— Вважаю, — сказав він нарешті, — що пошуки слід усе-таки почати з південно-східного напряму. Хай вам не здасться це дивним, панове. Хоча вітер дув саме з південного сходу, через чотири чи п’ять годин після того, як з паном Расселом трапилося нещастя, сани, вочевидь, знаходилися значно південно-східніше від вашої станції. Наші радисти не могли помилитися. Сигнал лиха був отриманий саме звідти. А ніхто, окрім пана Рассела, цей сигнал подати не міг.

— Але це було давно.

— Близько трьох діб тому. Проте інших відомостей у нас немає.

— Добре, спробуємо почати з південного сходу, — погодився Лоу.

— Треба, щоб хтось із тих, що залишаються, не відходив від передавача. Можу залишити тут для допомоги одного з механіків. Літак триматиме постійний зв’язок з Великою кабіною й зі станцією «Лазарєв»… Через три з половиною години ми повернемося.

* * *

Рівно через три з половиною години, з останніми променями сонця, літак Бєлова підрулив до Великої кабіни.

Поки укріплювали літак з підвітряного боку снігового куполу, Веріадзе й Бєлов устигли перекинутися кількома фразами.

— Слідів аеросаней ми не знайшли, — сказав Веріадзе у відповідь на питання професора, — але бачили дещо дуже цікаве. Можливо, що ти матимеш рацію… Увечері Лобов проявить фотоплівку, спробуємо розібратися. А що нового в тебе?

— Геодезист дуже слабий. Але надія є. Все було б набагато простіше, якби почати лікування раніше. Втім, цей Жиро молодець. Хоч він, здається, й алкоголік, але талановитий лікар. Він зробив усе, що було в його силах, і навіть більше. Коли б не він, поляк помер би кілька днів тому.

— Бачив ти тіло їх начальника?

— Так. Він убитий якимсь невідомим мені розрядом величезної потужності. Тканини цілком зруйновані, проте, за деякими ознаками, розряд, імовірно, був холодний.

— Значить, справді вбивство.

— Але здійснене не людськими руками.

— Певен?

— Абсолютно. Параліч геодезиста викликаний подібним-таки розрядом, але значно меншої потужності…

Домовившись про порядок чергувань, усі, окрім Лобова, спустилися в салон Великої кабіни. Льотчик залишився в літаку проявляти знятий фільм.

Жиро захотів сяйнути своїми кулінарними талантами і приготував на вечерю вишуканий набір французьких страв. Утім, вечеря минула в мовчанні. За тонкою перегородкою лежало на межі життя і смерті нерухоме тіло Ковальського. Бєлов двічі під час вечері підводився з-за столу і зникав у кабіні геодезиста. А в темному ангарі чекав поховання знівечений труп Стонора.

Після вечері Лобов приніс проявлений фільм. Усі схилилися над ним.

— Ось візерунок на снігу, — сказав Веріадзе, — щось на кшталт величезної плоскої, дуже правильної вирви з отвором посередині. Діаметр вирви понад двісті метрів. Це майже за п’ятсот кілометрів звідси. Цікаво, що сигнал лиха, про який я вам казав, був посланий приблизно звідси. Погляньте, який глибокий центральний канал. Дна його не видно, хоча ми й пролетіли над ним майже на поземному польоті.

— Можливо, це місце падіння того боліда? — припустив Жиро.

— У вас спостерігався болід? — підняв голову Бєлов. — Хто його бачив і коли?

— Величезний болід пролетів тижнів зо два тому, — відповів Лоу — Його бачив Рассел, а чули ми всі. Рассел запевняв, що болід мав упасти десь на південний схід від Великої кабіни. З повітря мені не спало це на думку. Але зараз, коли дивлюся на світлину… Може, лікар і має рацію.

— Ні, це, звичайно, не слід падіння метеорита, — рішуче сказав Веріадзе. — Завтра доведеться зробити посадку біля цього отвору. Сядемо, Іване?

— Треба було сьогодні сісти, — пробасив Лобов. — Я ж пропонував…

— Тоді не встигли б повернутися до темряви.

Лоу зітхнув. Це не сховалося від уваги Веріадзе.

— Пане Лоу, — відзначив грузин. — Будь ласка, не думайте, що ми відхиляємося від основного завдання пошуків ваших товаришів. Я майже певен, що ми натрапили на правильний слід.

— Але ж не міг Рассел на аеросанях, несучись назустріч урагану, віддалитися за три-чотири години на п’ятсот кілометрів від Великої кабіни.

— На аеросанях, звісно, ні…

Почувся далекий, швидко наростаючий гул. Затремтіли стіни салону. Гул перетворився на оглушливий гуркіт, від якого, здавалося, луснуть барабанні перетинки.

Бєлов підхопився з-за столу і стрибнув до виходу. У дверях він зіткнувся з одним із механіків. Той кричав щось, заклично махав руками. Не одягаючись, усі кинулися назовні.

Високо в темному небі, на тлі густого розсипу зірок, мчав величезний фіолетово-зелений болід, залишаючи за собою димний світний хвіст. Він летів з південного сходу на північний захід. Не відчуваючи пронизливого холоду, зимівники завмерли на місці. Всі погляди слідкували за дивовижним посланцем космосу. Гул поступово затихав удалині.

— Зараз він вибухне… зараз… — шепотів Лоу.

Але болід не вибухнув. Він перетворився на ледь помітну цятку і зник серед зірок.

— Далеко впаде, десь у океані, — із зітханням сказав Лоу.

— Що це було, Шото Рустамовичу? — запитав механік. — Ніколи не бачив нічого подібного.

— Далебі, людям удалося вперше побачити таке видовище, — задумливо сказав Веріадзе. — Ти мав рацію, Іване. Треба було сьогодні сідати біля тієї вирви. Ми запізнилися. Містере Лоу, я вважаю, що нічні чергування можна відмінити. Ваші «електричні мавпи» більше не з’являться.

— Пресвята Терезо Ліможська! — закричав Жиро — Ви гадаєте, що це був… — Лікар указав пальцем угору і почав хухати на закляклі руки.

— Атож, любий мосьє Жиро, — сказав Бєлов — Це відлетів назад той «болід», який ви чули два тижні тому. З ним, звісно, відлетіли й загадкові космічні гості. Як шкода, що не вдалося встановити з ними контакт. Утім, це, можливо, змогли зробити або зроблять ваші товариші?.. Одначе пора вниз. Інакше нам з вами доведеться оперувати відморожені пальці й вуха.

* * *

Літак летів на південний схід. Унизу по сніговій рівнині швидко ковзала його синювата тінь.

— Через кілька хвилин має бути вирва, — сказав Веріадзе. — Зараз перевіримо нашу гіпотезу… Вирву вже видно. Трохи правіше, Іване! О-о!..

У всіх вирвався вигук подиву.

На місці плоскої вирви з невеликим центральним отвором зяяла величезна циліндрична шахта завглибшки в декілька сотень метрів. Її крижані стіни прямовисно спадали вниз.

— Учора тут стояв їх корабель, — прошепотів Веріадзе. — Ніколи не пробачу собі цього.

— Сідатимемо? — хрипко запитав Лобов.

— Звісно.

Через декілька хвилин Веріадзе, Лобов і Лоу стояли на краю величезної шахти.

Вона залишилася єдиним слідом перебування космічного корабля. Жодних уламків, жодних залишків пального, ані часточки сміття не було видно навколо. Прозоро блакитнів чистий, шаруватий лід.

— Вони користуються якимсь цілком невідомим нам видом енергії, — задумливо сказав Веріадзе. — Їх корабель, занурюючись у лід, не розтопив його. Він просто прорізав лід, мов масло. Судячи з розмірів шахти, корабель був величезний. Ймовірно, він мав форму циліндра завдовжки метрів триста і діаметром більше сотні метрів. Якою технікою володіють ці істоти!

— Але навіщо їм знадобилося ховатися в лід? — здивовано запитав Лоу.

— Бєлов припускає, що ці істоти — жителі планети з надзвичайно суворим кліматом. Проміння нашого сонця для них згубне. Тому вони й з’являлися лише ночами під час ураганів. Можливо, умови антарктичної віхоли найближче нагадують нормальну обстановку на їх рідній планеті.

— Страшна обстановка, — зі здриганням відзначив Лоу.

— Все умовно, містере Лоу, — посміхнувся Веріадзе. — Життя на планетах виникало і формувалося в різних умовах. Ймовірно, для цих істот цілком нестерпною була б обстановка наших помірних широт, я вже не кажу про тропічні області.

— Можливо, ці самі істоти колись висідали й у високогірній частині Гімалаїв?

— Можливо…

— Проте перша зустріч їх з людьми в Антарктиді закінчилася трагічно для людей, — сказав Лоу. — Ми втратили трьох, а можливо, й чотирьох чоловік.

— Вони, вочевидь, теж утратили одного…

— І так вийшло, що в усьому цьому більше винні ми — люди, — продовжував Лоу, похнюпившись.

— У ваших словах є частка правди. Але це послужить усьому людству уроком на майбутнє. Ці істоти, мабуть, уже не один раз відвідували нашу планету. Вони можуть з’явитися знову. І, знаєте, я чомусь вірю, що ваші товариші Рассел і Латікайнен не загинули. Істоти, що оволоділи технікою космічних перельотів, не можуть бути згубниками життя. При своїй високій техніці вони можуть створити такі умови, в яких ваші друзі житимуть. А це ж означатиме встановлення зв’язків між жителями наших планет. Можливо, ми з вами ще станемо свідками того, як Рассел і Латікайнен повернуться на Землю. Повернуться, озброєні новими знаннями, які виявляться безцінними для людства. Відмінність у зовнішньому вигляді й умовах проживання живих істот на різних планетах не має бути перешкодою для контакту розуму…

— І, проте, навіть якщо ви маєте рацію, наші товариші викрадені ними.

— Викрадання можна вибачити, якщо вони керувалися високою метою встановити зв’язки між двома вогнищами розуму. Ви вбачали в них лише… дичину. У них не було іншого виходу… Я, наприклад, не відмовився б летіти з ними. Запевняю вас, дуже багато вчинили б так само…

Оглянули і сфотографували шахту, узяли проби снігу й льоду, і Лобов знову підняв літак у повітря. Про всяк випадок вирішили ще раз обстежити територію, прилеглу до місця стоянки космічного корабля. Літак літав тепер паралельними маршрутами над величезною сніжною рівниною, в центрі якої темнів отвір шахти, — на північ і на південь, і знову на північ.

Так десятки разів. Пасажири уважно дивилися вниз, але жоден слід не порушував нескінченного білого покриву.

— У них були якісь літальні апарати, — сказав Веріадзе. — Покидаючи корабель, вони відразу піднімалися в повітря. Мабуть, ми нічого не знайдемо.

І все-таки вони знайшли. На одному з паралельних маршрутів унизу з’явилося щось червоне. Лобов знизив літак. Пройшли над червоною плямою ще раз.

— Полотнище, — сказав Веріадзе. — Вимпел? Доведеться сідати…

Лобов посадив літак за кількадесят метрів від червоної плями. Дослідники бігом попрямували до неї. Це виявився довгий вимпел з еластичної, дуже міцної червоної тканини. Він був прикріплений до металевого держака, глибоко вбитого в лід. Від вітру, піднятого гвинтами літака, вимпел затріпотів у повітрі. У вітряну погоду цей вимпел можна було б розгледіти здалеку.

— Сигнал нам, — відзначив Веріадзе. — Подивимося…

Вимпел зняли з держака і обережно витягнули з льоду металевий стрижень. У нижній частині стрижня було прозоре потовщення. Всередині знаходився згорнутий аркуш паперу.

Веріадзе спробував розгвинтити стрижень, щоб дістатися до аркуша, але йому це не вдалося. Лобов міцно затиснув стрижень у руках, піднатужився. Широке обличчя льотчика почервоніло від зусилля. Стрижень тріснув і переламався.

Записка випала на сніг.

Веріадзе підняв її і простягнув Лоу.

— Це адресовано вам.

Лоу узяв записку.

— Почерк Рассела, — шепнув він блідими губами.

Веріадзе чекав, спокійно дивлячись на Лоу.

— «Д-друзі м-мої…», — почав читати метеоролог уривчастим голосом. — Ні, не можу… Читайте в-ви, пане Веріадзе.

— «Друзі мої! Менше ніж за годину двоє людей уперше покидають Землю. З полонених ми перетворилися на гостей. Перші зв’язки встановлені. Допомогла мова креслень і формул, а зараз ми з Тойво вже розуміємо чимало. На жаль, відліт відкласти не можна. Інакше космічний корабель наших господарів ніколи не досягне рідної планети. Ми летимо добровільно. Чи повернемося? Якщо й не повернемося, якщо ми не зможемо витримати суворих умов далекого Плутона, звідки прилетів цей корабель, наші записи через кілька десятиліть будуть доставлені на Землю. Сподіваюся, що вони допоможуть установленню творчого контакту двох далеких цивілізацій нашої Сонячної системи. Тоді не повторяться трагічні події останніх днів. Тойво писати ще не може. Руки його паралізовані, але з кожною годиною йому стає краще.

Учені, що очолюють експедицію плутонян, за допомогою спеціальних приладів уже вивчили на мені життєдіяльність людського організму і змогли оживити Тойво, якого вони, так само як і Генріха, необережно уразили своїм випромінюванням і вважали мертвим. Здогадуючись про смертоносну дію свого випромінювання на організм людей, вони тепер уживають спеціальних запобіжних засобів при спілкуванні з нами.

Вони мало схожі на людей. У будові їх організмів головну роль відіграють сполуки одного з радіоактивних ізотопів вуглецю. Вони позбавлені слуху, в розумінні людей майже позбавлені зору, спілкуються за допомогою радіовипромінювання, але шляхи розвитку мислення в них і в нас дуже схожі.

Щоправда, їх цивілізація стародавніша і далеко випередила нашу. Ми для них так само дивовижні й загадкові, як і вони для нас, але нас із ними об’єднує могутність розуму.

Наскільки я зрозумів того з них, хто лікує Тойво, Генріху необхідний тривалий сон, електризація хребта і сполуки радіоактивного фосфору. Ураження спричинене особливим видом дуже сповільнених електрично заряджених частинок. Цей вид енергії на Землі невідомий… До Антарктиди плутоняни прилетіли за ураном, якого на їх рідній планеті майже не залишилося. Вочевидь, під льодом нашого південного континенту приховані колосальні родовища радіоактивних елементів, можливо найбільші в Сонячній системі.

Я здогадався, що ви встановили контакт з російськими дослідниками і розшукуєте мене. Сьогодні увечері російський літак з’явився над стоянкою корабля плутонян. Ймовірно, він прилетить знову. Тому сподіваюся, що вимпел з листом, який буде вистрілений при старті, потрапить до ваших рук.

Прощавайте, друзі мої. Передайте привіт і подяку російським товаришам. Фреде, коли повернешся додому, розшукай мою матір і поясни їй усе. Ми не могли вчинити інакше…

Прощавайте, люди рідної планети! Прощавай, люба рідна Земле!

Джек Рассел і Тойво Латікайнен».

Веріадзе замовк.

Вони довго стояли з непокритими головами біля маючого вимпела.

Мовчали.

— Ясно, — пробасив нарешті Лобов. — Значить, полетіли… Молодці!.. Про мужність цих двох хлопців сьогодні ж мають дізнатися люди всієї нашої планети.

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Тайна Гремящей расщелины: Научно-фантастические рассказы и повести. — Ленинград: Детгиз, 1962. — 288 с. — (Библиотека приключений и научной фантастики).

ТАЄМНИЦЯ ГРІМКОЇ УЩЕЛИНИ

Науково-фантастична повість

Телефон дзвонив тихо, але наполегливо.

Тумов відклав довгу нефритову ручку з золотим пером — подарунок монгольських друзів, похмуро покосився на поблискуючий нікелем апарат.

— Може, замовкне?

Телефон продовжував дзвонити.

Тумов із жалем пробіг очима останню фразу рукопису: «Можна стверджувати, що джерелом нейтронного випромінювання Землі є не її надра, а атмосфера, де вільні нейтрони[187], виникають під впливом космічного проміння. Отже…»

Телефон не вгавав.

Тумов поморщився, сердито забарабанив пальцями по столу. Навіть у неділю не хочуть дати спокою. Не дивно, що робота над докторською дисертацією посувається так поволі.

Різко відсунув списані аркуші:

— Так… Ігор Миколайович Тумов біля телефону… Звідки? З Міністерства закордонних справ?.. Гм…

Він відкинувся в кріслі, пригладив рудувате, сивіюче волосся.

— Так-так, слухаю; лише, зізнатися, не можу втямити, до чого тут я…

Голос у телефонній трубці дзюрчав монотонно, але виразно:

— Південно-західна Монголія… Заалтайська Гобі… Хребет Адж-Богдо… сорок п’ять градусів північної широти… дев’яносто п’ять градусів східної довготи…

Тумов притиснув трубку плечем, узяв з попільнички недокурену сигару, клацнув запальничкою, затягнувся. Крізь клуби блакитнуватого диму глянув у розчинене навстіж вікно.

Дощ припинився. Хмари звалювалися на північний схід, за Москву. Над мокрими дахами у променях низького вже сонця поблискували вікна висотних будівель.

Невидимий співрозмовник продовжував умовляти.

— Гаразд, — перебив Тумов, не випускаючи з рота сигари. — Все зрозумів. Це терміново?.. Трясця… Тоді пришліть машину. Хай під’їжджає до головного входу університету… Ага, ось що! Я спробую захопити з собою приятеля. Ми разом працювали в тих місцях… Геолог. Аркадій Михайлович Озеров. Він зараз або в Москві, або на Камчатці… Ні, на Камчатку за ним не поїду. Лише в Сокольники. Гаразд… Виходжу…

Тумов поклав слухавку, піднявся з-за столу, з жалем глянув на рукопис і притиснув списані аркуші важким прес-пап’є. Підійшовши до високої книжкової шафи, зняв зверху великий глобус, обережно переніс його на письмовий стіл. Між екватором і полюсом у Центральній Азії знайшов потрібну точку, задумливо пошкріб її товстим пальцем.

У пам’яті спливли спекотні хвилясті рівнини, червонувате сонце в безбарвному, мовби наскрізь запорошеному небі, чорні відполіровані вітрами гори. Здалося, що він чує одноманітний шум вітру над сухими руслами річок. Струмені гарячих піщинок обпалюють обвітрене обличчя…

Він зажмурився і труснув головою. Пустеля зникла. За вікном — дахи до самого обрію, яскрава зелень парків, сиза стрічка Москви-ріки.

Тумов зітхнув і почав крутити телефонний диск.

На другому кінці дроту відгукнувся жіночий голос.

— Аркадія? — вона зам’ялася. — Він удома, але підійти не може. А хто питає?

Тумов розсердився:

— Що значить не може? Він потрібен. Прошу передати йому слухавку.

— Він сидить у ванні, — пояснила співрозмовниця. — Це Ігор Миколайович?

— Я, — буркнув Тумов, невдоволений, що його впізнали. — Здрастуйте, Ірино Михайлівно!

— Це не Ірина. Лише ви могли не впізнати мене…

— Пробачте, я хотів сказати, Людмило Михайлівно, — збентежено пробурмотів Тумов.

«Добре ще, що в Аркадія лише дві сестри, а не чотири», — подумав він, обтираючи піт з чола.

— Що передати Аркадію? — помовчавши, запитали в телефоні.

— Постарайтеся передати йому слухавку, — пробурчав Тумов, косячись на годинник: — Це важливо і терміново… Нам треба їхати досить далеко…

— У вас усе терміново, — ображено сказала співрозмовниця. — Зачекайте трохи.

Почувся тріск, якісь шерехи, відтак грюкнули двері і в телефоні знову зазвучав голос Людмили.

— Дроту не вистачає до ванни; до наступного разу подовжимо. Аркадій через півгодини вийде…

— Хай вилазить негайно і вдягається, — скипів Тумов. — Через десять хвилин заїду за ним. Він має бути готовий, або заберу його з собою голим! Бувайте здорові.

Не чекаючи відповіді, він кинув слухавку, схопив піджак і кинувся з кімнати.

* * *

Довгий міністерський «ЗІЛ» пірнув у зелений коридор бульвару в Сокольниках і, скрипнувши гальмами, завмер біля під’їзду десятиповерхового будинку. Не встиг Тумов вибратися з машини, як скляні двері в під’їзді розчинилися. На вулицю вийшов невисокий худорлявий чоловік років тридцяти п’яти, в сірому костюмі і високих — до колін — коричневих черевиках з товстими шнурівками. Його вологе темне волосся було гладко зачесане назад, у зубах стирчала чорна вигнута люлька; на довгому, ледь горбатому носі міцно сиділи великі окуляри в роговій оправі. За плечима висів невеликий рюкзак, у руках був геологічний молоток з довгою рукояткою. Чоловік неквапом зробив крок до «ЗІЛу» і простягнув руку до дверцят машини.

— Куди зібрався, Аркадію? — підозріло запитав Тумов, допомагаючи приятелеві влаштуватися на задньому сидінні.

Озеров ледь ворухнув бровою.

— Здається, ти сказав Люді, що ми маємо негайно їхати кудись?

— Вочевидь, але… не буквально зараз. Можливо, вночі або завтра. Через кілька хвилин все з’ясується.

Озеров знизав плечима, немов бажаючи сказати, що це не міняє справи, і відкинувся на спинку сидіння.

— Можна їхати? — неголосно запитав шофер.

— Так, — кинув Тумов.

— Ні, — сказав Озеров.

Він вийняв з рота люльку і вказав нею на дівчину в яскравій сукні, яка бігла до машини, розмахуючи косинкою.

— Ось, — сказала дівчина, підбігаючи, — все, що встигла дістати. Візьміть…

Вона тицьнула Тумову нейлонову сітку, в якій лежали згортки, консервні бляшанки і пляшка, запечатана сургучем.

— Людмило Михайлівно, — заблагав Тумов, — згляньтеся! Ми ще… не того…

— Ви давно того, — перебила дівчина. — І, між іншим, це не вам, а Аркадієві. Тримайте і мовчіть. А якщо не відразу поїдете, приїжджайте увечері обоє… Ну, щасливо — ні пуху ні пера…

«ЗІЛ» ледь здригнувся і, набираючи швидкість, покотився до центру міста. Тумов, закусивши губи, дивився у дзеркало. Там виднілася Люда. Вона стояла нерухомо край тротуару, опустивши до самої землі барвисту косинку.

— Коли й куди ти збирався їхати цього літа? — запитав Тумов після того, як постать дівчини зникла за скрутом.

— Післязавтра в Петропавловськ-на-Камчатці.

— Так і думав…

— Сподіваюся, ти витягнув мене з ванни не для того, щоб повідомити це?

— Сподівайся, друзяко. Поки я сам знаю дуже мало…

— Приїхали, — оголосив шофер і загальмував машину біля мармурових сходів, що вели до високих дубових дверей.

* * *

Коли вони вийшли з міністерства, була глупа ніч. Вуличні ліхтарі не горіли. Місяць яскраво освітлював безлюдні вулиці. Перехожих не було видно. Звідкись здалеку долинали поодинокі гудки електровозів.

— Ходімо до мене, — сказав Тумов, — усе-таки ближче.

Він перекинув за плече рюкзак Озерова, розкурив сигару і попрямував у бік Красної площі. Озеров не відставав, хоча поряд з масивною постаттю Тумова здавався зовсім маленьким. Стискуючи в зубах погаслу люльку, йшов поряд з приятелем і помахував у такт кроків сіткою, набитою пакунками. Друзі мовчки перетнули Красну площу, піднялися на міст через Москву-ріку.

Тумов раптом зупинився.

— Їсти хочеш? — запитав він і покосився на сітку.

— А ти?

— Страшенно: я не вечеряв.

— За мостом є лавка на набережній, — відзначив Озеров і теж глянув на сітку, яку тримав у руці.

Вони зручно розташувалися на гранітній лаві, яка ще зберегла залишки денного тепла. Озеров розрізав на газеті булку, дістав з рюкзака виделку й ложку. Тумов спритно розкрив кишеньковим ножем дві консервні бляшанки, ударом широкої долоні вибив корок із пляшки з виноградним вином.

Вони черпали консерви з однієї бляшанки і по черзі запивали вином просто із шийки пляшки. А над ними в ясніючому небі яскраво сяяли рубінові зірки старовинних башт.

— Сніданок це чи вечеря? — запитав Тумов, відсовуючи порожню бляшанку і присуваючи другу.

— Це перша трапеза нашого далекого шляху, — сказав Озеров. — Зізнаюся, ніколи ще мені не випадало їсти холодні консерви зі свинини о другій годині ночі на набережній біля Кремля.

— Тут не Монголія. Розігріти нема на чому. Але обіцяю, що там, — Тумов указав на схід, — в найпустельнішій із пустель у нас завжди буде оберемок саксаулу[188], щоб розігріти консерви.

— А пам’ятаєш останню ніч біля підніжжя Адж-Богдо? — запитав Озеров.

— Пам’ятаю…

— І нашу розмову?

— Так.

— Ти й зараз вважаєш, що мав рацію?

— Звісно.

— А я гадаю, що ми з тобою тоді пропустили щось надзвичайно важливе.

— Чи не хочеш ти бува сказати, що загибель американського штучного супутника…

— Атож, Ігорю! Та загадкова радіоактивна аномалія, що проявилася десять років тому, яку ми не змогли відшукати, і вчорашня загибель над цим місцем штучного супутника якось пов’язані між собою.

— Зелена фантазія!

— Ні, не фантазія. Пригадай: пролітаючи над Адж-Богдо, літак Ісарова потрапив у зону такого радіоактивного випромінювання, що вийшли з ладу багато приладів, а екіпаж захворів променевою хворобою.

— Але ми з тобою, — перебив Тумов, — наступного року об’їздили Адж-Богдо і не знайшли жодних слідів радіоактивного випромінювання. Радіоактивна аномалія приснилася Ісарову під час довгого перельоту, а прилади перестали працювати через недогляд механіка.

— Ну, а променева хвороба? Сам Ісаров після перельоту кілька місяців пролежав у шпиталі.

— Я не дуже вірю в його променеву хворобу. Десять років тому її діагностика ще не була розроблена. У Ісарова ж могло бути якесь інше захворювання. Не забувай, — він воював і пережив блокаду Ленінграда[189].

— Що ж усе-таки трапилося вчора над Адж-Богдо? — задумливо сказав Озеров. — У ноті вказано, що розшифровка останніх показів приладів свідчить, ніби супутник потрапив у зону радіоактивного випромінювання і потім був знищений невідомим енергетичним розрядом.

— І наші «друзі» за океаном відразу вирішили, що ми випробували на супутнику нову, секретну зброю, — посміхнувся Тумов. — Дурниці все це, Аркадію! На американському супутнику сталася аварія приладів.

— Саме над Адж-Богдо?

— А чом би й ні. Аварія могла трапитися в будь-якому місці орбіти.

— Тоді навіщо ти погодився взяти участь у роботі змішаної комісії з розслідування?

— Ну, наприклад, для того, щоб знову побачити місця, де ми з тобою працювали в молодості.

— Не вірю. Для цього ти надто зайнятий. Скажи, — хіба тебе не дивує, що й наші геофізичні обсерваторії зареєстрували енергетичний розряд невідомого походження в районі Адж-Богдо? І саме тоді, коли на висоті двох тисяч кілометрів над цим місцем перестав існувати американський штучний супутник.

Тумов знизав плечима.

— Ти не маєш підстав не довіряти бюлетеням обсерваторій.

— Якщо хочеш знати, — примружився Тумов, — енергетичний розряд — єдине, що мене цікавить у цій історії. У мене з’явилися деякі думки. Ось чому я погодився брати участь у комісії і посватав у неї тебе. Але дозволь поки нічого не говорити. Це лише перші припущення.

— Згоден, посперечаємося на місці, — спокійно сказав Озеров, загортаючи в обривок газети порожні консервні бляшанки.

— Даруйте, товариші, — почувся чийсь голос. — Дивне місце для сніданку!

— Ви хочете сказати: для вечері, — озирнувся Тумов.

Міліціонер приклав руку до козирка.

— Це як вам завгодно. Зараз третя нуль-нуль. Уже світає. Дозвольте ваші документи…

— На жаль у нас із собою лише закордонні паспорти, — сказав Озеров, простягаючи червону книжечку.

— Які ми отримали всього годину тому, — додав Тумов, нишпорячи по кишенях, — тому, бачте, й довелося закусити тут…

— О, доцент Озеров, — сказав міліціонер, з цікавістю дивлячись на Аркадія. — Дуже приємно познайомитися. — Козирнувши, він повернув паспорт.

— Ви знаєте мене? — здивувався Озеров.

— Звичайно, тобто здалека, так би мовити, — пояснив міліціонер. — Чув ваші лекції по радіо і виступ по телебаченню щодо походження Землі. Цікаво було…

— Дякую, — вклонився Озеров.

— А мене ви, часом, не знаєте? — пробурчав Тумов. — А то я ось ніяк не можу знайти паспорт. Куди я його тицьнув?..

— Твій паспорт у задній кишені штанів, — відзначив Озеров.

— Не турбуйтеся, все гаразд, — поспішно сказав міліціонер, навіть не взявши до рук паспорт Тумова. — Ви вибачайте, служба. А паспорт краще кудись в інше місце поклали б. Усяко буває!.. Потім і вам неприємності й нам робота… Щасливої дороги, товариші!

* * *

«ТУ-114» летів на схід. Уже залишилися позаду лісисті горби Уралу; зблиснув на півдні блакитний Арал. Нерухомі гряди важких хмар закрили далекий виднокрай. Там були гори. Під крилом літака в запорошеному серпанку спекотного полудня пливли піски Бек-Пак-Дали[190].

Озеров відкинувся у кріслі, розкурив люльку, затягнувся. Поряд, похропував Тумов. Монотонно гуділи потужні мотори. Ледь вібрувала оббита темною тканиною стінка салону.

«Чи змінилося щось у тих місцях за минулі дев’ять років? — думав Озеров. — А втім, чому мінятися?» Там не було ані доріг, ані поселень. Безводна пустеля замкнула всі шляхи до далеких гір. Навіть арати[191] не заходили зі стадами на випалені сонцем плоскогір’я. Кілометрів за п’ятдесят південніше Адж-Богдо були руїни ламаїстського[192] монастиря. Дев’ять років тому там жив старий монгол-мисливець із хлопчиком. І більше нікого на сотні кілометрів навколо.

Американський представник у змішаній комісії, який прибуде завтра в Алма-Ата, ймовірно, розраховує побачити на шляху до Адж-Богдо автомагістралі зі зручними готелями, аеродроми й бетоновані майданчики ракетних установок. Його чекає гірке розчарування.

І все-таки що ж відбувається в Адж-Богдо?

Якщо події, розділені десятирічним проміжком, справді пов’язані між собою і коріння їх слід шукати в природних умовах Адж-Богдо, то найбільш підозрілим є молоде вулканічне плато на південному схилі. Там навіть збереглися залишки вулканів — значить, виверження відбувалися недавно, в четвертинний[193] чи пізньотретинний[194] час. Щоправда, жодних слідів сучасного вулканізму вони з Тумовим тоді не виявили. Лише гарячі джерела. Біля одного з таких джерел стояв їх табір. З маршрутів приходили змучені й злі. Ігор незабаром перестав вірити в загадкову аномалію Ісарова.

— Аномалія, схоплена з високо пролітаючого літака, — не голка, — сердито повторював він. — А ми її шукаємо, мов голку. Немає тут нічого — і крапка.

Звісно, згадка про голку була перебільшенням у звичній манері Ігоря. Хребет Адж-Богдо простягнувся на багато десятків кілометрів. Його скелясті верховини здіймалися на дві з гаком тисячі метрів над навколишніми пустельними плоскогір’ями. Мережа маршрутів не могла бути густою. У деякі долини вони взагалі не заглядали, другі виявилися недоступними. Та все ж у словах Ігоря була частка правди. Хребет вони дослідили достатньо, — щоб стверджувати, що великої радіоактивної аномалії в ньому немає.

Залишався ще Ісаров, якому не можна було не вірити. Його літак побував у зоні інтенсивного радіоактивного випромінювання. Сам Ісаров заплатив за це здоров’ям. У чому ж річ? Спрямована аномалія, пов’язана з якимсь кратером? Таких у природі поки невідомо. Але навіть і така аномалія має проявитися на більшій площі, і важко було б її не помітити.

Озеров у глибині душі завжди вважав, що загадка Адж-Богдо не розгадана. Було у всій цій старій історії щось, що примушувало його знову і знову подумки повертатися до неї, ворушити спогади, зіставляти спостереження й факти, шукати ключ до надійної теорії.

— Надійна теорія, — Озеров посміхнувся кутиками губ.

Раніше він був твердо упевнений, що з деякої кількості спостережень її вивести не важко.

А ось у випадку Адж-Богдо — нічого. Жодного задовільного пояснення. Жодної розумної думки. Фактів обмаль? Можливо. А може, щось інше?.. Якщо загибель штучного супутника над Адж-Богдо не проста випадковість, пов’язана з самою апаратурою супутника, то це ж повторення історії з літаком Ісарова. Лише тепер весь процес проявився значно енергійніше. Саме енергійніше… Що ж це — новий, ще не відомий науці тип вулканічного виверження — виверження променів, енергії? А чом би й ні? Існують же виверження грязі, попелу, пари, вулканічних бомб, лави… Чому з надр Землі не може вивергатися енергія у вигляді, наприклад, потоку якихось променів? Отже, виверження енергії… Воно не залишає видимих слідів; можливо, відбувається в дуже короткий відрізок часу. Якщо це так, то що за сила енергетичного спалаху! Супутник був знищений за дві тисячі кілометрів від поверхні Землі…

Озеров раптом ляснув себе по чолу.

Яка думка! Якщо за цими міркуваннями криється частка істини, що за блискуче підтвердження гіпотези, над якою він працює багато років. Ще в кандидатській дисертації він висловив припущення, що енергія земних надр — це ядерна енергія — енергія ядерного синтезу, в результаті якого з атомів легших елементів виникають елементи важчі. Ці ядерні перетворення речовини відбуваються в глибинах Землі. На поверхню Землі доносяться лише їх відгомони — вулканічна діяльність, горотворення та безліч інших, наразі незрозумілих явищ.

Він розвинув цю думку у ряді пізніших робіт. Спочатку її зустріли в багнети, лаяли і критикували з позиції класичної геології, потім про неї згадували з іронічними посмішками, відтак, з легкої руки одного з корифеїв, вона потрапила в підручники у розділ «Інші гіпотези», який зазвичай набирався петитом[195].

Озеров чудово розумів, у чому слабкість його гіпотези: вона була побудована на загальних міркуваннях, на чистій логіці. Довести свої припущення він не міг ані польовими дослідженнями, ані лабораторними дослідами. Його гіпотеза чудово пояснювала багато що, пояснювала краще, ніж гіпотези, що стали класичними. І класичні гіпотези були так само недоказові, як його ядерна. Проте до них звикли, їх повторювали як молитву, не особливо вдумуючись у сенс, а від нього вимагали доказів — доказів того, що у глибинах Землі проходять ядерні реакції синтезу важких елементів. Цих доказів досі у нього не було. Але, можливо, докази вдасться знайти в Адж-Богдо? Енергетичні розряди, що періодично вивергаються з глибин Землі, — що може бути кращим доказом ядерних реакцій, які йдуть у земних надрах!

Озеров почав трясти Тумова.

— А, вже сідаємо, — стрепенувся геофізик[196].

— Ще ні. Але послухай, що мені спало на думку. — Він коротко розповів про свої міркування.

— Зелена фантазія! — позіхнув Тумов. — Промениста енергія надходить на Землю лише з космічного простору. Ззовні… І навіщо розбудив? Тепер не засну… — Він скрушно похитав головою, заплющив очі й через хвилину знову почав похропувати.

Озеров якийсь час дивився у вікно, відтак сховав у кишеню згаслу люльку, дістав записник у шкіряній оправі і почав писати дрібним, кутастим, схожим на клинопис почерком.

* * *

Містер Алоїз Пігастер був високий і лисий. Сиві брови нервово тремтіли на сухому обличчі, коли він говорив і посміхався.

Посміхався він із кожного приводу. При цьому яскраво блищали золоті зуби, а очі залишалися настороженими й уважно свердлили співрозмовника.

Озеров і Тумов познайомилися з американцем на алма-атинському аеродромі, перед посадкою в літак, який мав доправити їх у монгольське місто Кобдо. Місцеві власті зробили все можливе, щоб комісія експертів могла швидше опинитися в районі робіт.

Містер Пігастер не встиг навіть оглянути Алма-Ату. Його пересадили з одного літака в другий, і ось вони вже летять над сніговими хребтами Джунгарського Алатау.

Почувши, що Тумов вільно розмовляє по-англійськи, Пігастер зраділо ляснув Ігоря по плечу, всівся з ним поряд і базікав усю дорогу.

Тумов незабаром дізнався, що американець уперше в Радянському Союзі, що він зовсім не знає російської мови, але об’їздив Індію, Тибет, Гімалаї й володіє мало не всіма мовами народів Центральної Азії. За фахом він геофізик, астроном і математик. Сам керує автомашиною і літаком, а в молодості захоплювався гіпнозом[197] та спіритизмом[198].

— Уряд Монголії добре робить, що дає можливість оглянути місце катастрофи, — заявив він. — Політики навіть у Азії з роками стають розумнішими і намагаються не роздмухувати конфліктів.

— Який конфлікт? — заперечив Ігор. — Невже ви гадаєте, що загибель вашого супутника — справа людських рук?

— А невже ви гадаєте інакше? — зблиснув зубами Пігастер.

— Певна річ. Або аварія приладів, або природне явище.

— Аварія приладів виключена. Всі прилади працювали блискуче, містере Тумов.

— Ну а, наприклад, зіткнення з метеоритом? — примружився Ігор.

— Виключено. Скажу вам по секрету: наш супутник був оснащений спеціальним запобіжним пристроєм, який перетворював зустрічні метеорити на пару.

— Це не секрет, — відзначив Ігор. — Але запобіжний пристрій міг відмовити…

— Неймовірно. І взагалі вірогідність зустрічі з метеоритом абсолютно нікчемна.

— Згоден. Проте вона існує. Ми з вами запустили вже не один десяток штучних супутників. І ось, нарешті, ця нікчемна вірогідність здійснилася.

— О, містере Тумов, наш останній супутник — це ціла літаюча лабораторія. Там усе було передбачено. У такому супутнику могли б летіти декілька людей… Прилади були розраховані на багаторічну роботу.

— Та все ж ваш супутник загинув через якусь непередбачену випадковість, — рішуче заявив Тумов.

— Випадковість — так, — сліпуче посміхнувся американець, — непередбачену — ні.

— Даруйте, не розумію.

— Або не хочете зрозуміти, любий містере Тумов… Можливо, що ніхто не мав наміру свідомо знищити нашу літаючу лабораторію. Це сталося випадково, наприклад при випробуванні якоїсь нової зброї. Як це у вас мовиться: цілився в корову, а поцілив у ворону.

— У нас мовлять не зовсім так, але це не має значення, — відзначив Тумов. — Мене цікавить інше: невже ви самі, містере Пігастер, вірите у висловлене вами припущення?

— Це офіційна точка зору державного департаменту. — Вперше слова Пігастера не супроводилися посмішкою. — Я американець, сер.

— Але ви й учений, якщо не помиляюся. Ви уявляєте, що означає «випадково поцілити» в супутник, що летить із космічною швидкістю на висоті двох тисяч кілометрів над поверхнею Землі. Яка зброя могла виконати таке завдання?

— Цього я не знаю, але хотів би дізнатися.

— Шляхом огляду місця, над яким трапилася катастрофа?

— А чом би й ні?

— Тому, що коли серйозно дотримуватися вашої офіційної точки зору, то «зброю», яка знищила супутник, можна шукати де завгодно, в будь-якій точці планети або… навіть за її межами, що набагато вірогідніше.

— Не зовсім так, містере Тумов, — знову зблиснув зубами Пігастер, — не зовсім так. Я вже мав задоволення пояснити вам, що наш супутник — це ціла літаюча лабораторія. Там були сотні приладів, які безперервно передавали покази по радіо. Аналіз останніх показів приладів свідчить, що супутник отримав удар по вертикалі знизу. Удар був викликаний не снарядом і не хвилею вибуху, а радше якимсь потужним випромінюванням, наприклад потоком нейтронів.

— Яка нісенітниця! — закричав Тумов — Потужний потік нейтронів, джерелом якого є Земля!

— Я сказав, наприклад, потоком нейтронів, — ласкаво посміхнувся Пігастер. — Це могли бути не нейтрони, а якісь інші частинки. Якщо вдасться знайти рештки супутника…

— Що вціліли після падіння з висоти двох тисяч кілометрів?

— Конструкція супутника передбачала й таку можливість. Окремі контейнери могли досягти поверхні Землі.

— Якби вдалося знайти хоч один болт із вашого супутника, це було б чудово, — задумливо сказав Тумов. — Тоді багато що прояснилося б. Боюся лише, що це нездійсненне завдання. Легше знайти голку, скинуту в джунглі з літака.

— Все ж таки спробуємо знайти, — знову заусміхався Пігастер. — І раптом знайдемо не голку, а щось більше! Це було б ще чудовіше.

— Ви маєте на увазі джерело нейтронного випромінювання? — втрутився в розмову Озеров.

Він поставив питання по-французьки, посоромившись продемонструвати перед американцем свою, як він сам уважав, дуже кепську англійську вимову.

Пігастер і Тумов обернулися до Озерова, що сидів позаду них. У очах американця зблиснула настороженість. У питанні йому видалася пастка. Втім, він швидко дав собі раду.

— Джерело навряд чи, — сказав він, також переходячи на французьку, — радше якісь сліди. Променева установка такої потужності — складна споруда. Сліди в пустелі мають залишитися. Якщо мені дозволять безперешкодно пересуватися по всьому району…

— Можете не сумніватися в цьому, — вставив Тумов.

— Тоді щось знайдемо, — з поклоном закінчив Пігастер.

— Здається, треба шукати не «сліди», а саме джерело випромінювання, — твердо сказав Озеров. — Я також схильний думати, що воно десь там існує.

Озеров зробив довгу паузу.

Американець здивовано підвів брови і, ледь примружившись, чекав.

— Але це природне джерело випромінювання, а не штучне, — підсумував Озеров.

— Ах ось що, — розчаровано посміхнувся Пігастер. — Цікаво, дуже цікаво… Три голови, три точки зору, — продовжував він по-англійськи, звертаючись до одного Тумова, і, помовчавши, запитав зовсім тихо: — Містер Озеров, випадково, не письменник?

— Що ви, він геолог, — трохи образився за приятеля Тумов. — Досить відомий геолог.

— Ах, цей Озеров, — знову здивувався Пігастер. — Автор ядерної гіпотези Землі? О-о!.. Росія висунула в комісію провідних учених. О-о, мені випала велика честь… О-о-о! — Він замовк і відтак додав, мовби про себе: — Цікаво, дуже, дуже цікаво… О’кей.

Літак уже йшов на посадку. На горбатих, покритих плямами зелені схилах виднілися безладно розкидані жовті й білі будиночки. Це було місто Кобдо — центр одного із західних аймаків[199] Монгольської Народної Республіки.

* * *

— Ви можете їхати негайно, панове, — ввічливо сказав за сніданком Зундуйн Очир — представник монгольського Міністерства закордонних справ.

Він зустрів експертів на аеродромі, провів їх у готель і тепер сидів разом з ними в маленькому заскленому павільйоні ресторану.

Парував гарячий плов, приправлений яблуками, аличею й тонко нарізаними скибочками моркви. Айран[200], монгольський сир і густий міцний чай доповнювали нескладне меню.

— Мені доручено супроводжувати вас до Тонхіла, — продовжував Очир. — Це за чотириста кілометрів звідси, біля підніжжя Алтаю. Там ви зустрінете нашого геолога Батсура з караваном машин, коней і верблюдів. Батсур — член комісії експертів. Він поїде з вами на Адж-Богдо. Ми хочемо спробувати провести машини через перевал Тамч-Даба в Монгольському Алтаї. Там проходив старий караванний шлях до Китаю, але ним давно перестали користуватися. Дорога покинута…

Озеров із сумнівом похитав головою.

— Навряд чи машини пройдуть через Тамч-Даба.

— Підрозділ саперів уже ремонтує дорогу на північному схилі Алтаю, — пояснив Очир. — Вони отримали наказ забезпечити спуск вашого каравану в Барун-Хурай — велику западину, розташовану між Монгольським Алтаєм та Джунгарською Гобі. Далі все залежатиме лише від вас. Машини доставлять експедицію до підніжжя північного схилу Адж-Богдо. Почнете працювати. Через декілька днів прибудуть коні й верблюди, тоді зможете дослідити центральну частину Адж-Богдо. Роботи розраховані на місяць. Якщо виявиться необхідним, термін може бути продовжений за бажанням одного з експертів.

Розмова велася по-російськи. Містер Пігастер неквапливо жував плов, запивав чаєм, байдуже поглядав у вікно. Там по вузькій мощеній вулиці караван нав’ючених верблюдів обережно пробирався повз легкові й вантажні машини, що стояли біля під’їздів.

Верблюди витягали довгі шиї й протяжно ревли; гортанно покрикували смагляві погоничі, зодягнені в яскраві халати і високі повстяні шапки. За плоскими жовтими дахами виднілися порослі лісом схили невисоких гір, а над ними яскраве синє небо.

— Прошу вибачення, панове, — звернувся по-англійськи до Тумова Пігастер. — Коли і як ми можемо рухатися далі? Ми мусимо поспішати. Дуже поспішати…

— Пропонують хоч зараз, — сказав Тумов. — Але мені здається, нам слід перепочити і виїхати завтра вранці.

— На чому ми полетимо? — примружився Пігастер.

— А ми не полетимо, — пояснив Тумов, наливаючи собі холодного айрану. — Ми поїдемо на вантажівках, потім на верблюдах, потім на конях і, на закінчення, підемо пішки.

— Ви, звісно, жартуєте.

— Навіть не думав…

— Тоді я протестую, панове, категорично протестую. Це перекреслює всі плани. Потрібні літаки, вертольоти, всюдиходи. Так, панове, якщо у вас їх немає, Америка може доставити все це через два-три дні.

— Я у відчаї, містере Пігастер, що вас так турбує спосіб пересування, — втрутився по-англійськи Очир. — Я у відчаї й від того, що ваші американські літаки й вертольоти, які, безперечно, дуже хороші, будуть тут у Гобі так само безпорадні, як і наші. Гостинність не дозволяє нам іти на ризик. Ми не можемо дозволити, щоб хоч одна волосина впала з голови когось із членів високої комісії.

Тумов ледь помітно підморгнув Озерову, поглядаючи на лисину Пігастера.

— Там, на далекому півдні, — продовжував Очир, — лежить пустеля, що оточує пустельні безлюдні гори. Там немає селищ, немає навіть стійбищ, немає складів пального, немає аеродромів. Постійні вітри й бурани надзвичайно утруднюють посадку літаків і роблять неможливим використання вертольотів.

— Літаки й вертольоти літають навіть в Антарктиці, — відзначив Пігастер.

— Літають і тут, коли немає іншого виходу, — спокійно сказав Очир. — Звісно, можна було б підшукати посадковий майданчик і обладнати його для прийому експедиції. Але на це знадобляться ще тижні. І навіть добравшись літаком до підніжжя Адж-Богдо, однаково доведеться чекати там прибуття коней. А на машинах комісія добереться за п’ять-шість днів. У наших краях машина й кінь надійніші від найновітніших літаків, панове.

— Вирішено, — голосно проголосив Тумов. — Їдемо на машинах. Голосую! Хто за?

Пігастер сліпуче посміхнувся.

— Бачу, що залишився в меншості. Свій протест сьогодні увечері вручу письмово.

* * *

Шостий день пробивався караван машин на південний схід, до підніжжя далекого Адж-Богдо. За допомогою саперів були пройдені круті уступи Тамч-Даба, хоча містер Пігастер на кожному привалі твердив, що перевалу вони не візьмуть і лише марно гають дорогоцінний час. Коли вервечка машин піднялася на перевал і мандрівники побачили червоно-оранжеве сонце, що випливало з-за запорошеної імли безкраїх пустель, Тумов сказав американцеві:

— Ну ось, усе гаразд. Залишилася менша половина.

— Треба ще спуститися, — сухо відзначив Пігастер, кутаючись у хутряну куртку. — Цікаво, яка тут висота, містере Тумов?

— Дрібниці. Всього дві тисячі сімсот п’ятдесят метрів над рівнем моря. Рівно на кілометр нижче, ніж гребінь Адж-Богдо.

Пігастер похитав головою, але нічого не сказав. Після від’їзду з Кобдо він посміхався все рідше.

До вечора машини спустилися з перевалу.

Попереду лежали жовті плато Барун-Хурая. Далеко на південному сході, за грядою невисоких горбовин, які ледве проступали на обрії, була Заалтайська Гобі. Смалький вітер гнув до самої землі пучки висохлої трави. Курні смерчі здіймалися високо в повітря на пустельних косогорах і зникали, мов примари. Низьке сонце тьмяне світило крізь запорошену завісу. Невидимий пісок колов обличчя і скрипів на зубах.

Із кабіни першої машини виліз молодий кругловидий монгол у ватянці й фетровому капелюсі з ремінцем біля підборіддя — геолог Батсур, доцент улан-баторського університету; пригинаючись на вітрі, підійшов до Озерова.

— Десь тут має бути стійбище аратів, — почав він, намагаючись перекричати свист вітру. — Станемо на нічліг біля них…

— Арати тут за перевалом, — здивувався Озеров, — відколи?

— Пробують освоювати пустелю, — посміхнувся Батсур. — Вже декілька років приходять зі стадами до підніжжя південного схилу хребта, але туди, — він указав на південь, — далеко не заходять. Туляться до гір. А там, у Гобі, подекуди є хороші пасовища. Бояться чогось. Не хочуть іти на південь… Це стійбище останнє; більше людей не зустрінемо.

Машини покотилися далі по сухому руслу потоку, що стікав напровесні з південного схилу хребта. Русло, складене дрібною галькою, нагадувало широкий путівець і подібно до путівця химерно звивалося серед невисоких червонуватих і чорних скель. Місцями в захищених від вітру закутках траплялися хирляві кущі гостролистого тамариску[201]. Рідкі мітелки ефедри[202] погойдувалися на схилах. Уже темніло, коли попереду біля підніжжя невисокого плато заблищали вогні багать.

Прибуття каравану машин викликало переполох у стійбищі аратів. Звідусіль — з повстяних юрт, від багать, з-за найближчих горбів до машин йшли і бігли чоловіки, жінки, діти у ватяних халатах і гостроверхих хутряних шапках; махали руками, перемовлялися на ходу, кричали, показували на машини і на вкриті снігом скелясті гребені недалеких гір.

Батсур заговорив з аратами. Галас ущух. Пастухи слухали уважно. Багато здивовано і навіть недовірливо похитували головами.

Коли Батсур замовк, наперед виступив високий сивобородий старий у червоному, розшитому сріблом халаті, зелених чоботях із загнутими догори довгими носаками і в повстяній шапці, облямованій лисячим хутром. Пронизливий погляд старого оббіг гостей, затримався на мить на обличчі Озерова. Торкнувшись коричневими руками бороди, старий заговорив високим гортанним голосом.

Батсур перекладав.

— У добірній крупі немає сміття, у старої людини немає брехливих слів. Арати вітають дорогих гостей, прибулих у Гобі з далеких країв. Арати схиляються перед великим мистецтвом сміливих наїзників, що провели залізних коней, — Батсур поплескав рукою по кузову найближчої машини, — через надхмарні височіні Великого перевалу. Двадцять зим тому арати подумали б, що залізні коні спустилися з неба, бо шляху для залізних коней через гори немає. Тепер арати думають інакше. Вони читають газети і слухають радіо. Вони знають, що людина все може. Вона може знайти воду в Гобі, може врятувати стада від зимових буранів, може провести залізних коней там, де раніше спішувалися найвідважніші вершники. Колись людина приборкає й злі сили громових духів, що мешкають на півдні. Простори Гобі перестануть лякати мирних пастухів. Арати вже багато чому навчилися від своїх старших друзів, що живуть на півночі й на заході. Вони вчитимуться й далі. Щасливий той, хто пізнає солодкість і плоди навчання. Арати горді тим, що серед майстерних наїзників, які вели залізних коней через Великий перевал, є й монголи. Залишайтеся у нас і відпочивайте, поки вам не наскучить наша гостинність. Віддаємо вам найкращі юрти, найм’якші повстини, найтепліші ковдри. Юнаки вибирають у стадах найтлустіших баранів. Товстий Цибік, якому відомі всі таємниці запахів смаженого м’яса, вже точить ножі. Залишайтеся і будьте так само щасливі, як щасливі арати, що вітають дорогих гостей.

Старий замовк, знову торкнувся бороди і, підійшовши до гостей, поволі й урочисто обняв кожного.

Коли черга дійшла до Озерова, старий поплескав його по плечу і ламаною російською мовою сказав:

— Ти був Гобі — старий Баточирин пам’ятає тебе. Ти був Юсун-Булак, там, — старий показав на північ. — Це було давно; багато зим минуло.

— Я не пам’ятаю тебе, батьку, — відказав Озеров, обіймаючи старого, — але я заздрю твоїй пам’яті — пам’яті степового орла. Я був у Юсун-Булаку, перед поїздкою в Гобі, дев’ять років тому.

— Хто був Гобі й знову повернувся, той знайде щастя, — сказав старий Баточирин. — Якщо прийшов без поганої думки, — додав він, обіймаючи Пігастера, що стояв поряд з Озеровим.

Арати знову загомоніли шумно й привітно, оточили гостей, обіймали, тиснули руки.

Довго не гасли цієї ночі вогнища в стійбищі пастухів. Вітер стих, уляглася курява. Нерухоме повітря було холодне й сухе. У чорному небі над пустелею яскраво іскрилися зірки. Приємним теплом тягнуло від багать, у яких, потріскуючи, горіли сухі гілки саксаулу й карагани[203].

Батсур, лежачи на повстині між Озеровим і Тумовим, упівголосу говорив.

— Наш американець причепився до старого Баточирина, мов колючка до кінської гриви. Більше години балакають. Про що б?

— Третій спосіб вивчення місцевості й обстановки, — посміхнувся Тумов, — розпитування місцевого населення.

— Добре він говорить по-монгольски? — запитав Озеров.

— Краще від мене, — засміявся Батсур. — Загалом зрозуміти можна.

— Цікавий тип, — стиха відзначив Озеров, поглядаючи у бік сусіднього багаття, де сивобородий Баточирин, нахиливши голову, уважно слухав усміхненого Пігастера.

— Розвідник! — процідив крізь зуби Тумов.

— Не лише, — заперечив Озеров, — він і вчений. Мені траплялися його праці з земних струмів та магнетизму. Ти теж маєш їх знати.

— Дурниці. Жодної путньої думки. Фантазія…

— У тебе — все фантазія, — спокійно відзначив Озеров. — А, між іншим, у найфантастичніших уявленнях є зерно істини. Ось, наприклад, сьогодні, вітаючи нас, Баточирин сказав про громових духів, що мешкають на півдні Гобі. Це, звісно, якась легенда. Але мені дуже хотілося б дізнатися про неї докладніше. Ти звернув увагу на ці слова?

— Ні, — сказав Тумов. — Поки він говорив, я намагався пригадати, куди поклав контрольні таблиці для вимірювальних приладів.

— Пригадав?

— Ні.

— А ти не міг залишити їх у Москві?

— Не думаю, — протягнув Тумов не дуже упевнено.

— Це скандал, якщо таблиць не виявиться, — похитав головою Озеров. — Треба завтра ж перевірити… А ви, Батсуре, знаєте легенду, про яку говорив Баточирин? — продовжував він, помовчавши.

— Не знаю, — труснув головою молодий монгол. — У Гобі багато легенд. Тут про кожну долину, про кожну скелю існують легенди. Завтра спитаю Баточирина.

* * *

Наступного ранку Озерова розбудили свист і завивання вітру. Юрта тремтіла від сильних поривів. У повітрі знову було повно тонкого піщаного пилу. Вибравшись зі спального мішка, Озеров побачив навколо страшний безлад. В’ючні валізи були розкриті, вміст розкиданий по підлозі. Серед купи одягу, книг, інструментів та різного похідного спорядження похмуро порпався Тумов.

— Таблиці? — запитав Озеров.

Тумов мовчки кивнув.

Повстяна завіса біля дверей піднялася, пропустивши Батсура.

— Вітер розгулявся, — оголосив він, знімаючи порохозахисні окуляри. — Доведеться чекати. Шляху не видно.

Поступово в юрті зібралися всі учасники експедиції. Останнім прийшов містер Пігастер зі своїм секретарем — блідим мовчазним молодиком.

Снідали мовчки. Квапливо ковтали плов, запивали кислим молоком. Першими піднялися і вийшли шофери, за ними радисти. Коли почали розходитися колектори[204], Озеров попросив їх упакувати валізи, розпатрані Тумовим.

— А що ви шукали, Аркадію Михайловичу? — запитав Жора, колектор Тумова, збираючи розкидане по повстяній підлозі майно.

— Ігор Миколайович шукав контрольні таблиці.

— Та ж вони не тут! — крикнув Жора. — Хтось їх засунув у ящик з ліками. Я ще думав, — навіщо вони там?

Тумов відкрив було рота, щоб прочитати Жорі нотацію, але, спіймавши глузливий погляд Озерова, махнув рукою і промовчав.

Пополудні вітер почав утихати. Вирішено було рухатися далі.

Навантажені машини вишикувалися в похідну колону.

— Розмовляли з Баточирином? — запитав Озеров у Батсура.

— Розмовляв. Сміється. Сказав: «Ідіть спокійно. Громові духи вас не чіпатимуть: заснули надовго».

— А легенду розповів?

— Не хотів. Казав: «Незрозумілі питання ставите. Вчора чужоземець, що розмовляє нашою мовою, питав про великі машини з військовими людьми. Звідки в Гобі великі машини? Ти тепер питаєш про стару легенду. Навіщо вам це?» Розсердився і не хотів зі мною говорити. Сказав: «Треба баранів подивитися» — і пішов.

Озеров задумливо посмоктував люльку.

— Заснули надовго, — повторив він. — Цікаво! Треба обов’язково дізнатися про цю легенду, Батсуре.

— Тепер не скаже, — засміявся молодий монгол. — У нас старі вперті.

Провести експедицію зібралося все стійбище. Арати галасливо бажали успіху, тиснули руки. Дівчата простягали від’їжджим піали[205] з айраном та кумисом[206].

Озеров озирався навсібіч, але старого Баточирина не бачив.

— Поїхав до стад, — сказав Батсур, помітивши питальний погляд геолога. — Доведеться цю легенду самим розгадувати…

* * *

Вже два тижні працювала експедиція на північних схилах Адж-Богдо. Коли прийшли коні та верблюди почалися маршрути у глибокі ущелини, що розтинали гірський масив. Машини колесили по передгір’ях. Піші групи штурмували чорні скелі.

Пігастер був невтомний. З ранку до ночі, у спеку і в бурани, носився він на маленькому газику по передгірних плато, виїжджав на круті схили, петляв серед скель. Двічі він заблукав і не повернувся на ніч у табір. Проте обидва рази на другий день ухитрився, одному йому відомим способом, знайти правильну дорогу.

Коли газик заїжджав у лабіринт скель, з яких, здавалося, не було виходу, Пігастер відстороняв шофера-монгола і сам брався за кермо. І щоразу щасливо виводив машину на більш-менш рівне місце.

Шофери прозвали його «літаючим шайтаном[207]», але слухалися беззаперечно. Якби Пігастер звелів з’їхати з прямовисного урвища, вони без вагань виконали б його розпорядження.

Свого помічника Пігастер рідко брав у ці поїздки. Частіше він відправляв його в піші маршрути углиб гір разом із Озеровим чи Тумовим.

Озеров методично, крок за кроком, складав геологічну карту Адж-Богдо. Проте тут, на північному схилі, його припущення не знаходили підтверджень. Гори були складені стародавніми пісковиками і сланцями. Не траплялося ніяких слідів молодого вулканізму, жодних значних аномалій. Батсур під час одного з маршрутів знайшов родовище свинцю, але багато сотень кілометрів, що відокремлювали Адж-Богдо від поселень і доріг, позбавляли цю знахідку практичного значення ще на довгі роки.

Експедиція вже тричі змінювала табір, поступово переміщаючись із північного заходу на південний схід. Незабаром мав відбутися перехід на південні схили масиву.

Пігастер на початку робіт обіцяв винагороду тому, хто знайде хоч якісь рештки контейнерів загиблого штучного супутника. Робітники, шофери й радисти виходили сотні квадратних кілометрів передгірних рівнин. Проте ані на схилах Адж-Богдо, ані на пустельних плато, що оточували масив, нічого не вдалося знайти.

В середині липня настала сильна спека. Безвітряні дні були особливо важкими. Розжарене повітря обпікало шкіру. Мотори відмовлялися працювати. Легені дихали насилу. Пройшовши всього кілька кілометрів, знесилені люди падали в тіні скель. Потрібна була чимала витримка, щоб змусити себе знову вийти під промені смалького сонця.

Зі всього складу експедиції, здавалося, лише Озеров не страждав від спеки.

У найспекотніші години дня він міг лазити по відкритих схилах, відбивав зразки, робив замальовки, довго нотував свої спостереження. Офіційно, з моменту виїзду із Тонхіла, експедицію очолював Тумов, його заступником уважався Батсур. Фактично всім командував Озеров. Тумов і Батсур нічого не робили без узгодження з ним; його поради приймалися без заперечень. Молодші наукові співробітники у всіх спірних випадках зверталися до Озерова; його думка вважалася остаточною і ніким не заперечувалася.

Роботи йшли повним ходом, незважаючи на денну спеку, спрагу і втому. Проте пошуки були безрезультатними. Ані наземних причин катастрофи, ані решток штучного супутника експедиція не знаходила.

Одного разу пізно увечері Тумов, Озеров і Пігастер що тільки-но повернулися з маршрутів, вечеряли в наметі Батсура.

Ніч була тиха, але холодна. Після денної спеки температура швидко спадала, удосвіта вона нерідко опускалася до нуля.

— Пора переходити на південний схил масиву, — сказав Тумов, простягаючи миску за другою порцією смаженого м’яса. — Яка твоя думка, Аркадію?

— Згоден, — помовчавши, відповів Озеров.

— А ви що думаєте, містере Пігастер?

— Я готовий.

— Значить, нічого, жодних слідів, — відзначив Тумов, поглядаючи спідлоба на своїх співрозмовників.

— Залишається ще південний схил, — посміхнувся Пігастер.

— А ваші припущення не похитнулися?

— Частково, — Пігастер забарабанив пальцями по пластмасовій плиті похідного столика. — Частково, містере Тумов. Утім, невідомо, що ми знайдемо на південному схилі.

— Край ще більш дикий, аніж тут. Тут побувало декілька дослідників, там були лише ми з Озеровим.

— Але там ближче до китайського кордону, — заперечив Пігастер. — Там можуть бути дороги; можемо зустріти людей. Зустріли ж ми пастухів на південному схилі Монгольського Алтаю.

— Марні сподівання!

— Дев’ять років тому там жив відлюдник-мисливець, — сказав Озеров. — Але це значно південніше, кілометрів за п’ятдесят від Адж-Богдо.

— О, треба обов’язково відвідати його, — пожвавився Пігастер.

— Якщо він ще живий, — процідив Тумов.

— З ним був хлопчик, — продовжував Озеров. — Вони жили в руїнах покинутого ламаїстського монастиря. Ченці пішли до Китаю, а цей мисливець, певно, залишився сторожем монастирських володінь.

— Чому пішли ченці? — зацікавився Пігастер, звертаючись до Батсура. — Ваш уряд вигнав їх?

— Наш уряд не переслідує ченців. А про існування монастиря на південь від Адж-Богдо ледве знали в Улан-Баторі. Цей монастир покинутий давно.

— Так, — підтвердив Озеров, — він був покинутий років за п’ятнадцять до нашого першого приїзду в ці місця. Старий мисливець розповідав, що ченці пішли після сильного землетрусу.

— Невже цей чоловік провів у повній самоті п’ятнадцять років? — із сумнівом запитав Пігастер.

— Ймовірно, він іноді йшов до людей, — сказав Озеров. — Інакше звідки у нього узявся б хлопчик, якому на вигляд було не більше восьми років.

— А може, там поблизу все-таки є стійбища? — знову посміхнувся Пігастер.

— Стійбищ там немає, — заперечив Батсур. — На південь від Адж-Богдо зараз тягнеться безводна пустеля. Кількадесят років тому вода там ще була. На старому караванному шляху до Китаю є висохлі джерела й колодязі. Але вся місцевість між Монгольським Алтаєм і Китайським Тянь-Шанем зазнає сильних підняттів. Ґрунтові води йдуть на глибину, джерела зникають. Ченці покинули монастир не тому, що злякалися землетрусу. Монастир вони могли відбудувати. Зникла вода, був покинутий старий караванний шлях, і люди перестали відвідувати монастир. Прибутків не стало. Ченці пішли…

— Можливо, — сказав Озеров, — проте землетрус, що зруйнував монастир, був дуже сильним. Споруди старовинні. Вони налічували не одну сотню років. Зруйновано майже все. Навіть приміщення, вирубані у скелях, постраждали. Відновити все це було б нелегко. Тут часом відбуваються сильні землетруси, що супроводжують зростання гірських хребтів. Плоскі плато на вершинах високих гір — свідки тієї недавньої епохи, коли тут були безкраї рівнини. Зараз залишки стародавніх рівнин підняті на три-чотири кілометри над рівнем моря. На очах людини відбувається перебудова земної кори. Стародавній континент — платформа — перетворюється на свою протилежність — гірську область. Якщо цей процес триватиме, він може завершитися грандіозними обваленнями. До Центральної Азії повернеться море, і лише верховини високих хребтів залишаться над водою, на кшталт островів сучасних океанів.

— Похмурі прогнози, — усміхнувся Пігастер. — На щастя, це, вочевидь, відбудеться не дуже скоро.

— Нашому поколінню можна не боятися, — кивнув Тумов.

— Пане Батсуре, — звернувся Пігастер до молодого монгола. — Ви, звісно, комуніст. Ви мрієте колись побудувати серед цих пустель і безлюдних гір царство боже, в якому всі будуть однаково багаті й однаково щасливі; таку собі благословенну країну, в якій у кожного пастуха буде пластмасова юрта, газова плита, електрична бритва і ще там щось. А ось пан Озеров каже, що мине деякий час, і сюди повернеться море. Значить, усе, що ви збираєтесь побудувати, рано чи пізно потоне. Чи варто витрачати сили й молодість для прийдешніх поколінь, які все одно приречені?

Вузькі очі молодого геолога ще більш звузилися.

— Ви примітивно уявляєте собі майбутнє, містере Пігастер, — сказав Батсур. — Комунізм — це не газова плита і не електрична бритва в юрті арата. Комунізм буде великою співдружністю розумних, вільних і щасливих людей. Усіх людей цілої планети, містере Пігастер… Мій батько казав: «Чекатимеш щастя з неба, вдень потрапиш до вовчої ями». Арати не чекатимуть щастя. Вони його побудують самі. І вони вже почали будувати. Ви знайшли тут ще не займану людиною пустелю і гадаєте, що далі електричної бритви в народів Гобі мрія не йде?.. А ми хочемо напоїти вологою ці піски, створити тут сади і плантації, заповнити водою русла висохлих річок, побудувати міста, курорти і станції відправки космічних кораблів… Ми хочемо, щоб монгольські юнаки й дівчата, нащадки нинішніх аратів, могли слухати лекції в міжнародних університетах усіх континентів Землі. Хочемо підпорядкувати собі могутню і поки що непокірну природу. А коли прийде час змін, про які говорив товариш Озеров, що ж, якщо людина комуністичної епохи не зможе їм запобігти, вона переселиться із загрожуваного району в інший: із Гобі — на захід Північної Америки, зі штату Нью-Йорк — до відвойованої у моря Атлантиди. Адже вона буде повноправним господарем усієї планети.

Тумов багатозначно кашлянув.

— Ви чудово розповіли, містере Батсур, — сліпучо посміхнувся Пігастер. — Це так велично і принадно, що… навіть мені хотілося б повірити вам. Але мені мимоволі спав на думку улюблений вислів містера Тумова. Дозвольте, як це ви кажете, містере Тумов? Ах так, — зелена фантазія… Власне — зелена фантазія! Зелена, як ті плантації, які ви хочете виростити. Тільки ви не ображайтеся на мене, любий містере Батсур. Що вдієш? У кожного своя слабкість. Я вірю в Господа Бога, ви — у сади й гаї, які пастухи виростять біля підніжжя Адж-Богдо, а містер Озеров — у природне джерело потужного нейтронного випромінювання, що знищило супутник. Не будемо лаяти один одного за свої слабкості.

— Батько вчив мене поважати слабкості ближніх, — уклонився Батсур. — Доріг тисяча, правда одна…

* * *

Перекидання табору на південний схил Адж-Богдо було вирішено здійснити двома маршрутами. Колона машин разом з караваном верблюдів і більшістю коней обігне масив з південного сходу. Піша група з декількома в’ючними кіньми спробує перевалити Адж-Богдо по ущелині, яку назвали Чорним міжгір’ям. Караван машин поведе Тумов. У пішій групі підуть: Озеров, Батсур, Жора і двоє робітників. В останню мить до пішої групи вирішив приєднатися і містер Пігастер.

Удосвіта, коли за чорними зубцями Адж-Богдо ледь почав рожевіти схід, а щербатий місяць ще яскраво світив у темному небі, маленький караван покинув табір.

У таборі вже ніхто не спав. Робітники знімали намети, вантажили спорядження на автомашини. Зі сходом сонця автоколона також мала виступити у тривалий і важкий маршрут навколо гір. Коли маленька група сміливців проходила повз машини, робітники переривали вантаження і мовчки проводжали поглядами темні постаті, що уперто крокували назустріч вітру. Ніхто не промовив ні слова, але всі знали, що шлях цієї шістки буде нелегким. Ще жодна людина не перевалювала через чорні скелі Адж-Богдо.

Тумов провів караван до воріт ущелини, мовчки потиснув усім руки.

— Вперед, — скомандував Озеров.

Батсур, Жора, Пігастер і двоє монголів-робітників, що вели на поводі нав’ючених низькорослих конячок, один за одним зникли в темній пащі ущелини.

Тумов поклав широку долоню на плече друга, ледь нахилився й уважно глянув з висоти свого величезного зросту в спокійне обличчя Озерова.

— Ну-ну, не турбуйся, старий, — тихо сказав Аркадій, — усе буде гаразд. Завтра увечері зустрінемося.

— Отож, біля східного підніжжя вулканічного плато, — захриплим голосом пробурмотів Тумов. — Обережніше вгорі… У разі чого краще поверніться. Радируй, і я відішлю назад одну з машин.

— Пройдемо, — сказав Озеров. — Ну, щасливо!

— В добрий час, Аркадію.

Тумов зачекав, поки маленька фігурка Озерова зникла за скрутом ущелини, і тихо побрів до табору. Схід розгорався все яскравіше. Над чорними горами і безкраїми жовтими плато вставало сонце.

* * *

У перший день караван Озерова пройшов близько 20 кілометрів по звивистому коридору Чорного міжгір’я. Поступово піднімалися все вище. Шлях у тіні високих скель виявився менш важким, аніж маршрути по розжарених плато передгір’їв. Часом назустріч каравану з верхів’їв ущелини починав дути досить сильний вітер. Його пориви відганяли спеку. Дихати ставало легше. Люди швидше дерлися по осипах і скелях, наполегливіше тягнули за собою коней.

Під час коротких привалів Батсур і Жора вимірювали приладом радіоактивність порід. Озеров квапливо записував спостереження в польовий щоденник.

Нарешті ущелина почала розширюватися, схили стали пологішими, з’явилися кущики хирлявої зелені. Караван вийшов у верхів’я долини. Попереду уступами громадилися чорно-коричневі скелі головного гребеня. Десь серед них завтра належало прокласти шлях у долини південного схилу. На заході з-за скель піднімався сліпучо-білий пік.

— Мунх-Цаст-Ула, — сказав Озеров. — Найвища вершина Адж-Богдо. Понад три тисячі сімсот метрів над рівнем моря.

— Мармур? — поцікавився містер Пігастер, дістаючи зі шкіряного футляра польовий бінокль.

— Ні, сніг.

— О’кей; значить, там є вода.

— Авжеж, — відповів Озеров, — але там немає перевалу.

— Ще питання, чи знайдемо його тут, — посміхнувся Пігастер, поглядаючи на чорний гребінь, що замикав верхів’я долини.

* * *

На нічліг стали біля підніжжя вододільного гребеня. Води не було. Коней стриножили і пустили скубти чахлу, пожовклу траву. На примусі закип’ятили чай і розігріли консерви.

Озеров нараз пригадав сніданок о третій годині ранку на набережній Москви-ріки. Ігор сказав тоді, що в Гобі завжди знайдеться оберемок саксаулу, щоб розігріти консерви. А ось тут, у цій пустельній долині, не було й оберемка саксаулу. Ані дерева, ані кущика, лише пучки сухої колючої трави на почорнілих від сонця й вітрів схилах.

«Як справи в Ігоря? Куди вони зуміли дістатися сьогодні?» — думав Озеров, розкладаючи спальний мішок на бурому кам’янистому ґрунті.

Поряд Жора крутив рукоятки радіостанції. У навушниках було чути шерехи й тріск. Радист Тумова не озивався.

— Ще їдуть; не стали на нічліг, — оголосив Жора, відкладаючи навушники.

Швидко темніло.

Вечеряли в напівтемряві. Обпікаючись, тягнули обвітреними губами гарячий чай.

Крижаний вітер задував із близького перевалу, примушував піднімати коміри ватяних курток, насувати глибше капелюхи й шапки. Тут, на висоті трьох тисяч метрів над рівнем моря, перехід від денної спеки до нічного холоду був надзвичайно різкий.

Вечеря добігала кінця, коли один з робітників — Жамбал — крикнув щось гучно й перелякано.

Батсур схопився.

— Де?

Жамбал, розгублено ворушачи губами, вказав під ноги на темний кам’янистий ґрунт.

Батсур увімкнув електричний ліхтар, почав уважно розглядати камені й суху траву.

— Що там? — запитав Озеров.

— Жамбал каже, що бачив каракурта.

— На такій висоті, — засумнівався Аркадій, — навряд чи.

— Треба перевірити. Загроза надто серйозна.

— Звісно.

Обшукали табір, перетрусили спальні мішки, сідла й рюкзаки, але нічого не знайшли.

— Привиділося йому, — відзначив Озеров, знову всідаючись на брезент.

— Ні, ні, — крутив головою Жамбал, — моя чесний слово каже. Моя каракурт бачив… Зле буде. Йти треба інший місце… Тут ночував не можна…

— Куди підемо? — заперечив Батсур. — Ніч, темно. Спатимемо на кошмах[208]. На повстину каракурт не полізе.

— Моя боїться, — твердив Жамбал. — Моя дуже боїться. Моя старий бабуся один каракурт кусав. Бабуся відразу помирав.

— Що трапилося? — поцікавився містер Пігастер.

— Є підозра, що в табір заліз отруйний павук: каракурт, або чорна вдова. Його укус вважається смертельним.

— О’кей, — усміхнувся Пігастер. — Справжня отрута. Сильно діє. Але не стійка. У консервованому вигляді довго не зберігається. Ці павуки є там, далеко, в пустелі. Тут їх немає, — продовжував він, переходячи на монгольську мову, — ні…

— Я бачив, — уперто повторив Жамбал, — тут… Іти треба…

Пігастер спохмурнів і посвітив навколо кишеньковим ліхтариком.

Батсур розстелив поряд з брезентом кошму з грубої повсті. Американець квапливо перебрався на неї й сів, підібгавши під себе ноги.

— Тут тепліше, — пояснив він і погасив ліхтар.

Батсур легенько підштовхнув Озерова ліктем.

— Одного разу павук зле пожартував з одним журналістом, — сказав Аркадій, попахкуючи люлькою. — Журналістові довелося ночувати в польовому стані. Це було в Туркменії на краю пустелі. Там водилися каракурти… Журналіст був не з боязких, але каракуртів боявся смертельно. Він вирішив не спати цілу ніч, проте перед світанком задрімав. Прокинувся від відчуття, що по руці хтось повзе. Він розплющив очі і побачив на своєму мізинці невеликого чорного павука. Хлопець мало не збожеволів від страху. Він лежав, боячись поворухнутися, ні живий ні мертвий і з завмираючим серцем чекав, коли павук сповзе з пальця. А павук усе сидів та сидів і не думав нікуди відповзати. У журналіста затерпла рука й заніміло тіло… Прокинувся його сусід, побачив чорного павука, теж перелякався і порадив швидким рухом струсити каракурта. Журналіст ворухнув рукою, але недостатньо різко. Павук звалився, але встиг укусити його в палець. Здійняли тривогу, і колгоспний коваль запропонував журналістові єдиний шлях до порятунку: негайно відрубати укушений палець. Бідоласі довелося погодитися. Операцію провів коваль. Журналіст не встиг навіть збагнути, що відбувається, як одним пальцем у нього поменшало. Побачивши кров, він знепритомнів. Коли його привели до тями, коваль стояв поряд і зі збентеженою міною пробував вибачатися. Журналіст почав було бурмотіти слова вдячності, але коваль, скрушно похитуючи головою, пояснив, що павука вже спіймали діти. Він виявився зовсім не каракуртом, а нешкідливим хрестовиком…

— Про що розповідав Аркадій Михайлович? — тихо запитав Жора у Батсура.

Батсур, сміючись, повторив по-російськи історію про хрестовика, прийнятого за каракурта.

— А ви знаєте, що ці павуки надзвичайно швидко розмножуються? — почувся з темряви нервовий голос Пігастера. — Кожна самка каракурта відкладає восени понад тисячу яєчок. Яєчка вона поміщає у сплетені з павутини кокони. Навесні молоді павуки вилазять з коконів, випускають довгі павутинні нитки, і на цих нитках весняні вітри розносять їх на великі відстані. А восени кожна молоденька самка знову залишає тисячоголове потомство. Каракурти могли б швидко завоювати пустелі, якби не птахи… Кепсько, якщо тут справді кубляться ці павуки, — виснував американець. — Поодинці вони зазвичай не зустрічаються.

— Присягаюся вусами головного лами[209], — сказав Батсур, — мені почало здаватися, ніби щось повзає по спині під ватянкою.

— Росіяни в такому разі кажуть, мороз пішов по шкірі, — невесело посміхнувся Пігастер.

— Батсуре, хутко розстебни і скинь ватянку, — наказав Озеров і освітив молодого монгола яскравим снопом світла кишенькового ліхтаря.

Сполотнілий Батсур пробіг пальцями по ґудзиках ватяної куртки і майже непомітним рухом плечей скинув її на брезент.

Жора і Жамбал голосно скрикнули.

На білій сорочці Батсура між лопатками сидів великий оксамитово-чорний павук.

— Не ворушитися, — прошепотів Озеров.

Легким рухом руки він змахнув павука на брезент і розчавив записником.

— Спасибі, друже, — просто сказав Батсур і погладив Аркадія по плечу.

— Гм, значить, робітник не помилився, — процідив крізь зуби містер Пігастер, розглядаючи розчавлену комаху. — Клята країна. — Голос американця здригнувся.

Знову ретельно оглянули майданчик табору і виявили ще одного каракурта, який швидко пробіг між камінням і зник у темряві.

Більше нікого не знайшли.

Порадившись, вирішили не змінювати місце табору.

— Щоб не ламати ніг у темряві, — сказав Озеров.

Жамбал, щось бурмочучи по-монгольски, оточив місце ночівлі кільцем із в’ючних мотузок.

— Каракурт такий мотузок не любить, — пояснив він Жорі. — Може, не прийде…

— А якщо перестрибне?

— Якщо перестрибне, тоді, може, прийде…

Цієї ночі містер Пігастер також не склепив очей.

* * *

Наступного ранку почали підйом на перевал. Про інцидент із каракуртами ніхто вже не згадував. Лише Жора під час одного з коротких привалів тихо сказав Батсурові:

— А наш містер сьогодні не посміхається. Напевно, йому скрізь ввижаються каракурти. Навіть не присів на жодному привалі.

— Ти, Жоро, сміливий хлопець, — похвалив Батсур. — Сьогодні вдень нічого не боїшся, еге ж?..

Жора почервонів, але змовчав.

Цей Батсур бачить людей наскрізь. Як він здогадався, що Жора вчора перелякався? А, щиро кажучи, перелякався Жора добряче. Хтозна, скільки таких каракуртів кублилося у верхів’ях ущелини, де стояв табір! Прокинешся, а чорний павук сидить на тобі. У Жори огидно тремтіли пальці, коли він налаштовував передавач. У шереху й трісках нічого не можна було розібрати.

Жора так і не зумів установити радіозв’язку з автоколоною. Ймовірно, в цьому були винні каракурти. Гірше, що не вдалося налагодити зв’язок і сьогодні вранці. У навушниках тріщало, мов під час сильної грози. Вочевидь, була якась несправність у приймачі, але яка, Жора не знав.

— Скажуть іще, що нічого не тямлю в радіо, — злякався Жора.

Він навіть спітнів під спокійним поглядом Озерова, який терпляче чекав установлення зв’язку, і збрехав, що автоколона не озивається.

— Може, місцеві перешкоди, — похмуро роздумував він, крокуючи біля Батсура. — Але звідки?

Батсур із посмішкою придивлявся до похмурої фізіономії Жори. Відтак ляснув його по плечу.

— Не засмучуйся, богатирю. І не сердься. Від гніву старієш, від сміху молодієш. Смійся, — все гаразд буде.

Опівдні маленький караван досяг перевалу. Це сталося якось несподівано. Люди уперто дерлися вгору з уступу на уступ. Насилу витягували обважнілі ноги з гарячих осипів, що з шелестінням повзли вниз крутосхилами. Тягнули і підштовхували присталих коней. Дивилися лише, куди поставити ногу при наступному кроці. Ніхто не дивився вгору.

І раптом гарячий вітер Джунгарської Гобі війнув у пітні обличчя, зірвав і поніс униз ширококрисий капелюх Озерова. Скелі розступилися. Підйом скінчився. Мандрівники стояли на вузькій сідловині, затиснутій серед високих урвищ. Коричневі скелі гігантськими приступками спадали далеко вниз до плоских улоговин і плато великої прикордонної пустелі. Жовті піски губилися у спекотному серпанку, а над ними, замикаючи південний обрій, висіла в повітрі хвиляста біла нитка — чи то хмари, чи то сніги далеких гір.

— Тянь-Шань, — сказав Озеров, — найсхідніші ланцюги Китайського Тянь-Шаню. Між ними і нами близько двохсот кілометрів безводних пісків і такирів[210] Джунгарії.

— А де китайський кордон? — кашлянувши, запитав містер Пігастер.

— Внизу в пустелі, кілометрів за сімдесят звідси.

— І ніхто його не стереже, — додав Батсур, — і нікого не цікавить, де він точно проходить. Там, — Батсур указав на південь, — живуть друзі. Але вони далеко. Їх поселення на другому боці пустелі, біля підніжжя Небесних гір. Наші народи розділяє не кордон, а велика пустеля.

— А що це за чорне плоскогір’я біля підніжжя Адж-Богдо, усе посічене тріщинами? — похмуро перебив Пігастер, двома руками притримуючи капелюх, який вітер так і рвав з голови.

— Оце й є вулканічне плато, відкрите дев’ять років тому, — пояснив Озеров. — Звідси видно його східний край. Плато дуже велике. Воно тягнеться далеко на північний захід. Це єдиний відомий на даний час центр молодого вулканізму в південно-західній Монголії. Десь над цим плато трапилася аварія вашого супутника.

— Проїхати туди на машині не можна? — поцікавився американець.

— Можна подекуди пройти пішки. Більшість міжгір’їв недоступна. Там став би в нагоді вертоліт, якби не страхітливі вітри, що постійно дмуть із Джунгарії.

Караван рушив униз, до східної околиці вулканічного плато.

* * *

Під час переходу через Адж-Богдо не вдалося зробити нових відкриттів. Прилади не зареєстрували жодних ознак аномалії. Насторожений погляд Озерова не помітив нічого, що давало б хоч щонайменшу підтримку його гіпотезі.

Залишалося вулканічне плато. Караван уже кілька годин пробирався уздовж його східного краю. Плоскогір’я круто обривалося в кам’янистій передгірній рівнині. Химерні карнизи нависали над головами мандрівників. Зубці й колони, вирубані вихорами в багатосотметровій товщі лав і вулканічних туфів, здавалися руїнами величезних замків, збудованих і зруйнованих велетнями. Глибокі ущелини сягали углиб плато. Вітер, уриваючись в них, завивав і гудів, немов у трубах небачених органів.

Батсур спробував заглибитися в одне з міжгір’їв, але виявилося, що воно недоступне. За першим-таки скрутом вузьке шпароподібне русло було перегороджене вертикальним урвищем заввишки в кількадесят метрів.

— Як і в більшості таких тріщин, — сказав Озеров. — А радіоактивність?

— Нормальна, — знизав плечима Батсур.

— Усе як дев’ять років тому…

— Де ви проникали углиб плато? — запитав Батсур.

— Південніше; там є одна ущелина, по якій можна піднятися вгору. Біля неї знаходиться гаряче джерело. Втім, далеко по вершині плато також не пройти. Вся поверхня посічена глибокими тріщинами.

— Від чого міг виникнути такий дивний рельєф? — дивувався Батсур.

— Можливо, лавове плато при підземних поштовхах розкололося на величезну кількість шматків, — припустив Озеров.

— Ніде не бачив нічого схожого.

— Зізнатися, я також, — кивнув головою Озеров.

— Немов хтось навмисно гамселив по цьому плато величезним молотом. Хотів розплющити, але лише розколов на шматки… Навесні по цих міжгір’ях стікає вода, — продовжував Батсур. — Дивіться, в руслі є обкатані водою гальки.

— Цікаво, що ці гальки складаються не з порід самого плато, — сказав Озеров. — Ймовірно, серед лав зустрічаються шари конгломератів. Ці конгломерати руйнуються, й гальки з них викришуються. Треба обов’язково взяти зразки.

Вже темніло, коли караван досяг південно-східного краю плато. Тут стіна урвищ круто повертала на північний захід і простягалася до фіолетових гребенів далеких гір.

— Дивовижно, — дивувався Батсур. — Ми пройшли уздовж усього східного краю і не зустріли ані наших машин, ані їх слідів. Я гадав, вони чекають нас тут.

— Так, дивно, — погодився Озеров. — Дивно також, що мовчить їх радіо.

— Аркадію Михайловичу, — відгукнувся Жора, винувато опустивши очі, — либонь, наше радіо не в порядку. Послухайте, що коїться в навушниках.

Озеров надів навушники, послухав, покрутив рукоятки налаштування і мовчки передав навушники Батсуру.

Вузькі очі монгола округлилися, щойно він надів навушники.

— Коли це почалося, Жоро? — запитав Озеров, кивнувши на приймач.

— Вчора увечері тріщало трохи, — пробурмотів хлопець.

— А сьогодні вранці?

— Сильніше, але не так, як зараз.

— Магнітна буря? — запитав Батсур, звільняючись від навушників.

Озеров із сумнівом похитав головою.

— Шкода, що в нас немає магнітометра[211], — відзначив Батсур.

— Перевіримо, як поводяться компаси…

Всі троє дістали гірські компаси і звільнили стрілки. Стрілки, поколивавшись, завмерли без руху.

— Ніякої магнітної бурі немає, — сказав Озеров, ховаючи компас у футляр.

Підійшов Пігастер. Він уже встиг злазити на найближче узвишшя і оглянути в бінокль околиці.

Почувши про несправність радіо, Пігастер узяв навушники і скептично посміхнувся.

— Мене дивує ваша наївність, панове, — сказав він. — Приймач у повному порядку. Просто десь зовсім близько, під самим нашим носом працює глушильна станція. Станція, яка глушить іноземні передачі.

Озеров і Батсур перезирнулися і не могли стримати посмішок. Жора, якому переклали слова Пігастера, неґречно фиркнув.

— В усякому разі, дуже схоже на роботу такої станції, — виправився Пігастер, посмикуючи сивими бровами.

Кілька разів, поки готували вечерю, Жора брався за передавач. Тріск у навушниках не стихав, але й не посилювався. Здавалося, десь зовсім поряд невидимі руки розривали нескінченні, туго натягнуті полотнища. В одноманітному дзвінкому тріску не було чутно жодної станції.

Озеров задумливо дивився на багаття, в якому горіли сухі гілки карагани. Таких перешкод у радіозв’язку не було дев’ять років тому. З чим можуть бути пов’язані ці дивні порушення в ефірі? І яку площу вони захопили?

Цієї ночі Озеров спав кепсько. Йому снилося, що він блукає в холодній непроникній імлі. Під ногами сипкий пісок, навколо вітер і густа пітьма. Навпомацки він наткнувся на якусь стіну. Вона холодна й шорстка, мов базальтові урвища плато. У ній є продуховини й шпари. Крізь них проникає далеке оранжеве світло й доноситься тріск розриваних тканин, нескінченний тріск, як у навушниках радіопередавача.

«Це сон», — подумав він і змусив себе прокинутися.

Була глупа ніч. Ледь спалахувало догораюче багаття. У чорному пронизливо холодному небі яскраво іскрилися зірки. Вітер стих, і глибока тиша простяглася над пустелею. Ось поряд застогнав уві сні Жора й знову стало тихо.

Не вилазячи з мішка, Озеров закурив люльку, лежав, прислухався.

Жамбал, згорбившись, нерухомо сидів біля вогнища, обхопивши руками вінчестер.

«Спить», — подумав Озеров.

Він вибрався з мішка, потягнувся, глянув угору і завмер.

Темно-лілова пляма розтікалася по чорному небу. Вона з’явилася на північному заході над плато, розширювалася тремкими хвилями, блідла, гасла. Ось уже на місці плями знову яскраво блищать потьмянілі було зірки.

«Здалося, — думав Озеров, протираючи очі. — Що це? Галюцинація, полярне сяйво?..»

Він стояв не ворушачись, не відриваючи погляду від тієї частини неба, де з’явилася і зникла багряно-лілова пляма. Не відчував пронизливого холоду. І ось знову почало червоніти небо в тому самому місці. Багряна пляма розливалася серед зір, мов відблиск далекої пожежі. Але це не могло бути відблиском. Світилося саме небо, і крізь червонувату вуаль продовжували мерехтіти зірки.

«Може, мені здається?» — промайнуло в голові Озерова.

Не відриваючи погляду від уже бліднучої плями, він почав трясти Жамбала. Монгол схопився, мов ужалений.

— Дивися туди, — шепнув Озеров, указуючи в темне небо.

Жамбал стрімко звів вінчестер.

— Ні, ні, не стріляй. Лише дивися. Бачиш щось?

Жамбал вирячив широко розплющені очі й розгублено роззирався.

— Бачиш щось на небі? — повторив Озеров, боячись відірвати погляд від майже зниклої плями.

— Зірка бачу… Багато з-зірка, — затинаючись, промовив Жамбал, з переляком поглядаючи то на небо, то на Озерова.

— Дивися ще! — наказав Озеров. — Зараз воно з’явиться знову.

Жамбал звів вінчестер.

— Ні. Лише дивися, — сказав Озеров, беручи в нього з рук зброю.

Вони довго стояли задерши голови, дивилися в чорне небо. Червонувата пляма більше не з’являлася.

— Ватянку вдягни, — прошепотів Жамбал, зиркнувши на Озерова. — Мороз…

Аркадій раптом відчув, що геть закляк. Квапливо засунув негнучкі руки в рукави ватянки, накинув кожух. Погляду він не міг відривати від тієї частини неба, де яскраво блищав у темряві великий хрест Лебедя. Часом йому здавалося, що небо знову починає червоніти, але Жамбал запевняв, що нічого не бачить. Багряна пляма більше не з’явилася.

«Та все ж це не була галюцинація, — думав Озеров. — Я переконаний, що бачив світіння неба над плато. А раптом це світіння і перешкоди в радіозв’язку викликані одним джерелом?»

Подумки лайнувши себе, що не подумав про це раніше, Озеров увімкнув радіо. Рівний, дзвінкий тріск долинув із навушників. У ефірі нічого не змінилося.

Схід уже рожевів. Озеров відчував, що заснути він тепер не в змозі. Необхідно було зібратися з думками.

Закинувши за плече вінчестер, він швидко пішов по кам’янистому плато у бік ясніючого виднокраю. Перші пориви вранішнього вітру прилетіли звідкись із безкраїх просторів Заалтайської Гобі, зашелестіли пучками сухої трави. Схил, яким піднімався Озеров, закінчився невеликим прискалком. Нижче тягнулися темні хвилі сплячих пісків.

Озеров сів на карниз шорсткого пісковику, курив, думав.

Треба за всяку ціну проникнути углиб плато, оглянути його ущелини. Він переживав дивне відчуття, немов стояв на порозі відкриття. Залишається зробити ще крок, підняти завісу — і все стане ясно.

«Спокійно, спокійно, — сказав він собі. — Не дай понестися уяві».

Яскравий промінь світла ковзнув серед темних пісків, відтак другий. Озеров схопився. Серце його стрімко забилося. Минуло декілька секунд, перш ніж він збагнув, що йдуть машини.

«Нерви здають», — промайнуло в голові.

Він почав сигналізувати світлом кишенькового ліхтаря. Фари машин світили все яскравіше. Незабаром почувся натужний гул моторів, що насилу прокладали колію по сипких пісках.

Нарешті перша машина доповзла до підніжжя прискалку й зупинилася.

Озеров квапливо спустився вниз.

— Чому сам серед пустелі? — було першим питанням Тумова, коли він вистрибнув з кабіни.

— Табір поряд Я пішов вам назустріч.

— А чому мовчали? — загорлав Тумов, так обіймаючи Аркадія, що в того затріщали кістки. — Я одну машину назад відіслав за вами до старого табору.

— Ваше радіо працювало? — швидко запитав Озеров, насилу вивільняючись з рук приятеля.

— А що йому зробиться.

— Увімкніть передавач. Негайно.

Радист вискочив із закритого брезентом кузова, поставив на пісок зелену скриньку, висунув антену, почав крутити рукоятки налаштування. Незабаром на його обличчі з’явився розгублений вираз.

— Ух, чорт! — пробурмотів він, поглядаючи то на Озерова, то на Тумова, — просто-таки барабанні трелі.

— Так, — сказав Озеров. — Значить, лише біля плато. Здається, ми натрапили на слід, Ігорю.

* * *

Табір поставили біля гарячого джерела. Вируюча бульбашками газу вода проточила у скелях коридор із глибокими казанами та ваннами. Стінки ванн були гладко відполіровані швидкими теплими струменями. Зеленкуватий пісок вистилав дно. Можна було довго лежати у зручних ваннах, під тінню зубчастих карнизів, потягуючи теплувату воду, що смаком нагадувала нарзан.

— Минуть роки, і тут виросте курорт; будуть великі будинки, електрика й кіоски з морозивом, — мрійно казав Батсур. — Обов’язково приїду сюди відпочивати.

— Наразі це єдине місце, заради якого варто було їхати в Гобі, — бурчав Тумов, неквапливо роздягаючись біля однієї з ванн.

Вже декілька днів експедиція обстежувала південну околицю вулканічного плато. Тумов, Озеров і Батсур лазили по глибоких міжгір’ях, піднімалися на плоскі вершини, їздили в лабіринті зяючих тріщин. Деякі тріщини були наполовину засипані крупними шматками чорних пористих базальтів, інші сягали на велику глибину, тягнулися на кілометри, перехрещувалися, галузилися, перетворювалися на глибокі каньйони й зяючими ущелинами відкривалися на краях плато. Одні легко можна було переступити, ширина інших вимірювалася багатьма десятками метрів.

Вдалося оглянути кілька найближчих вулканічних конусів. Вони також були посічені тріщинами. Жерла були засипані уламками. Жодних ознак виділення вулканічних газів, жодних слідів вулканічного тепла не вдалося зустріти на мертвому плоскогір’ї.

Здавалося, що вулканічна діяльність згасла тут давно, можливо багато тисячоліть тому. Геофізичні прилади не відзначили ніде підвищеної радіоактивності порід.

Єдине, що насторожувало дослідників, це нескінченний тріск у навушниках радіоприймачів. Він був чутний лише в безпосередній близькості до плато, майже зникав на відстані 20–25 кілометрів від нього і досягав максимуму біля краю базальтових урвищ. Далі у глибині плато його інтенсивність не зростала. Немов самі базальти були джерелом якихось радіохвиль, які, всупереч законам фізики, розповсюджувалися не на всі боки, а спрямованим потоком линули вгору. Втім, радисти стверджували, що тріск у навушниках з кожним днем слабшає. Справді, крізь нього вже стало чути радіопередачі Улан-Батора, Алма-Ати й Урумчі. Не з’являлося більше й нічне світіння неба над плато.

Через це світіння Тумов навіть трохи посварився з Озеровим. Вислухавши розповідь Аркадія, Тумов із властивою йому впевненістю оголосив, що плями — фантазія, що вони привиділися Озерову, і додав, що у всіх очі запалені від сонця й постійних вітрів. Розгорілася суперечка: Аркадій, не витримавши, назвав Ігоря короткозорим слоном, що не хоче бачити далі від свого хобота. Тумов образився. Добу вони не розмовляли один з одним, а відтак знову заговорили наче й не було нічого.

Озеров не спав ще дві ночі, намагаючись побачити нічне світіння. Воно не з’явилося, і Аркадій перестав про нього згадувати.

Лежачи в теплій воді, Тумов мрійно говорив Батсурові, голова якого стирчала з сусідньої ванни:

— Ще кілька деньків — і край. Час повертатися. Мерщій до Москви — і за роботу. Треба закінчувати дисертацію.

— Виходить, повертаємося ні з чим, — зітхнув Батсур.

— Як? — здивувався Тумов. — Ти відкрив родовище; Аркадій склав чудову геологічну карту, я приймав нарзанові ванни; містер Алоїз Пігастер переконався, що ракетних і променевих установок тут немає і що його супутник пішов під три чорти без нашої участі. Все прекрасно, мов Гобі здалеку.

— А чому загинув супутник?

— Від несправності одного з десяти тисяч приладів.

— А енергетичний розряд у районі Адж-Богдо?

— Простий землетрус. Вони тут не рідкість. Їх сліди видно на кожному кроці.

— Але при нас не було.

— І добре, — відзначив Тумов, поглядаючи на навислі карнизи.

— Проте багато що залишається загадковим; наприклад, цей тріск у навушниках.

— Над цим хай сушать голови радіотехніки.

— Ні, Ігорю Миколайовичу; здається, це справа геологів і геофізиків.

— Уже заразився від Аркадія, — посміхнувся Тумов. — Він теж хоче пояснити все, що трапляється на очі, забуваючи про межі своєї науки.

— У науки немає меж, — заперечив Батсур.

— Не лови на слові, друже, — махнув рукою Тумов. — Перечитай краще «Гамлета»[212]. Там Гораціо каже з цього приводу недурні слова принцові.

— Ви, певно, маєте на увазі слова принца, звернені до Гораціо: «Є ще чимало, друже мій Гораціо, що і не снилось нашим мудрецям»? Однак ми живемо на сімсот років пізніше…

Тумов засопів.

— Доконав, та не переконав, — пробурмотів він, вилазячи з ванни і закутуючись у волохате простирадло. — Щоб ти не подумав, ніби я остаточно обезглуздів у цій Гобі, — продовжував він, усідаючись на камені, — скажу тобі по секрету, що всі так звані загадки Адж-Богдо пояснюються дуже просто. Чорне базальтове плато поглинає величезна кількість променистої сонячної енергії. Воно стало своєрідним конденсатором такої енергії. Це складний і поки майже не вивчений процес.

Породи плато, вочевидь, не лише накопичують, вони якось перетворюють сонячну енергію, а під впливом зовнішніх чинників — наприклад, космічного випромінювання — можуть віддавати її назад у вигляді потоків частинок і хвилевих імпульсів. Можливо, що над плато існує суцільний потік віддачі енергії, що струмує в міжпланетний простір. У цьому потоці певну роль відіграють і радіохвилі, що уловлюються нашими приймачами і створюють поле перешкод поблизу плато. Не виключено навіть, що цей «потік віддачі», вплинувши на якісь прилади супутника, вивів їх з ладу і, зрештою, призвів до загибелі супутника. Це плато давно мертве як частина вулканічного апарату Землі, але воно живе як гігантський конденсатор енергії Сонця, що постійно заряджається і розряджається. Процеси, що відбуваються при цьому, треба вивчити в лабораторії, а потім уже прийти з готовими рецептами і приладами й перевірити тут.

Ви, геологи, дивитеся під ноги й намагаєтеся все пояснювати внутрішньою активністю Землі. Ви забуваєте, що поряд знаходиться Сонце — джерело всього живого й активного в нашій Сонячній системі. Земля — порошинка, що несе в собі частинку сонячного тепла. Навіть померши, ця порошинка збереже життя на своїй поверхні, поки Сонце буде струмити у простір потоки енергії.

— Геолог міг би багато що заперечити вам, — обережно відзначив Батсур.

— Тому я й перестав розмовляти на такі теми з Аркадієм, — сказав Тумов. — Навіщо марні суперечки! Ми стоїмо на діаметрально протилежних позиціях. Час і досліди покажуть, із ким істина…

* * *

Містер Пігастер щовечора твердив, що треба відвідати руїни ламаїстського монастиря, про який розповідав Озеров. Вирішено було поїхати відразу, як тільки геологи закінчать огляд південної частини плато.

Сам Пігастер, поколесивши на газику по пустелі уздовж околиці плато й заглянувши з Озеровим у декілька міжгір’їв, утратив будь-який інтерес до подальших маршрутів. Він не покидав табору, по декілька разів на день приймав мінеральні ванни, а коли спадала спека, диктував довгі листи і звіти своєму мовчазному помічникові. Озеров і Батсур щоранку йшли углиб плато, забираючи з собою всіх колекторів та радіометричні прилади. Поверталися вони зазвичай затемна. У відповідь на питальний погляд Тумова Озеров похмуро хитав головою.

Нарешті Тумов оголосив, що час закінчувати даремне топтання в лабіринті тріщин.

— Хотілося б дістатися до центру плато, — заперечив Озеров. — Там видно залишки ще одного вулканічного апарату. Здається, він більший від інших.

— Досить, — рішуче заявив Тумов. — Плато досліджене достатньо. Нічого не зміниться, якщо ви з ризиком для життя дістанетеся ще до кількох згаслих вулканів. Скажи відверто, Аркадію, багато нового знайшов ти тут у порівнянні з тим, що ми з тобою бачили дев’ять років тому?

— Структуру плато я уявляю тепер виразніше, — сказав Озеров. — А що стосується принципово нового… Далебі, про це зараз говорити не варто.

— Так от, давайте закінчувати роботу. Здається, всі члени комісії експертів тепер згодні, що американський штучний супутник загинув без участі людини, що при найретельніших пошуках виявити рештки супутника не вдалося, що саму загибель найпевніше слід пов’язувати з позаземними — космічними — причинами.

— Я скажу своє остаточне «так» з усіх трьох пунктів лише після поїздки до руїн монастиря, — посміхнувся Пігастер.

— От і чудово; їдьте туди завтра, а післязавтра підпишемо протокол, і квит.

— А я не згоден з останнім пунктом, — спокійно відзначив Озеров.

— Можеш у додатку до протоколу написати свою особливу думку, — роздратовано кинув Тумов. — Принципового значення це не має.

Озеров знизав плечима, але нічого не сказав.

Наступного ранку Озеров, Батсур та Пігастер на маленькому газику виїхали до руїн монастиря.

Машину вів Батсур. Озеров за картою вказував шлях. Їхали на південь уздовж сухого русла давно зниклої річки. Праворуч і ліворуч тягнулася пустеля. Гаряче повітря стовпом піднімалося від розжареної землі.

Урвища плато незабаром зникли за жовто-коричневими косогорами. Лише гребінь хребта з виблискуючим білим піком Мунх-Цаст-Ули залишився єдиним орієнтиром у безкрайому просторі рівнин, по якому неквапливо котився маленький газик.

Стародавнє русло давно загубилося в пісках, зник у синяві неба гребінь Адж-Богдо, а газик біг і біг уперед. Гаряче повітря било в обличчя, обпікало шкіру.

Зустріли стадо куланів — короткогривих диких ослів. Вони підпустили машину зовсім близько, а відтак неквапом зникли серед барханів.

— Край неляканих звірів, — відзначив Озеров.

— Судячи з поведінки стада, ці кулани не бачили ані машини, ані людини, — відгукнувся Батсур.

Озеров мигцем озирнувся на Пігастера, і йому здалося, що американець з цікавістю прислухається до розмови.

Опівдні газик в’їхав у широку кам’янисту ущелину, прорізану в невисокому плато. На дні ущелини в тіні крутих червонуватих урвищ з’явилася зелень, що приємно пестила погляд після суворої одноманітності каменю й пісків. Серед колючих заростей гостролистів виднілися чагарники деревоподібної карагани, відомої на півночі під назвою жовтої акації, темно-зелені крони приземкуватого ільму[213].

— Скоро монастир, — сказав Озеров.

За скрутом ущелини кам’яний обвал перегородив дорогу. Величезні жовті й червонуваті брили були безладно нагромаджені одна на одну.

Батсур зупинив газик. Мандрівники вилізли, піднялися на нагромадження брил і побачили монастир. Він лежав у розширенні ущелини. Залишки масивних стін, складених із жовтого тесаного каменю, оперізували руїни великих прямокутних споруд. Широкі кам’яні сходи піднімалися до розвалених порталів. Декілька старих платанів та горіхів росли навколо зруйнованих будівель. У стінах ущелини над широкими кронами дерев чорніли входи в численні келії, вирубані у скелях.

Батсур голосно крикнув. Багатоголоса луна повторила вигук, і знову запанувала глибока тиша.

— Нікого, — сказав Озеров.

— Спустімося й огляньмо руїни, — квапив Пігастер.

— Обережніше, — попередив Батсур. — Коли люди відходять, на їх місце приходять змії.

Мандрівники довго бродили по руїнах. Пігастер фотографував залишки ліпних карнизів і звалені колони. Батсур прислухався, насторожено поглядав навсібіч.

— Ніколи не знаєш, кого стрінеш у такому місці, — тихо сказав він Озерову.

Відтак оглянули доступні келії. Вони були порожні, а в одній улаштував собі гніздо величезний орел-стерв’ятник. Гостей він зустрів лютим шипінням, загрозливо розкривав дзьоб, вигинав голу шию і, вочевидь, не збирався поступитися своїм місцем без бою.

— Людей тут давно вже не було, — відзначив Озеров, коли всі троє спустилися на широкий двір, вимощений кам’яними плитами.

— А де жив старий? — запитав Пігастер.

— Не знаю. Ми розмовляли з ним на цьому дворі. У свій прихисток він нас не запросив.

— Понишпорімо ще, — запропонував американець.

Тепер вирішили розійтися й оглядати руїни порізно. Озеров поліз на вершину плато. Пігастер заглибився в руїни найбільшої будівлі. Батсур зазирнув у зруйновану башту, пройшовся уздовж стін, відтак сів у саду біля джерела.

«Багатий був монастир, — думав він. — Кордон близько. Приходили богомольці з Китаю… Джерело, либонь, вважалося цілющим. Місце затишне. Озеров має рацію: вмирання караванного шляху пошкодило монастиреві, але навряд чи воно могло зупинити прочан. Що ж змусило ченців піти звідси? Землетруси? — Батсур обвів очима руїни. — А може, й це не головне? Треба дізнатися в Улан-Баторі. Дивно також, чому ченці не користувалися джерелом біля вулканічного плато. Вони не могли не знати про нього…»

Пронизливий крик змусив Батсура схопитися на ноги. Це був голос Пігастера. Батсур одним стрибком перемахнув невисоку огорожу, вихопив з кишені пістолет і кинувся в лабіринт руїн. Крик повторився. Тепер він був хрипкий і напівзадушений.

Батсур закусивши губи мчав уперед. Він обігнув одну стіну, перестрибнув через другу, злетів по крихких сходинках, зі всього маху вдарився об виступ якогось карнизу, зіскочив, а вірніше звалився з високої кам’яної тераси, продерся крізь хащі колючого чагарнику і завмер.

Посеред невеликого внутрішнього дворика на кам’яних плитах качалися сплетені в один клубок Пігастер та великий буро-коричневий звір. Батсур устиг роздивитися, що американець обхопив обома руками горло звіра і силкується відштовхнути його вискалену пащу від свого залитого кров’ю обличчя. Роздумувати не було коли, стріляти — не можна.

Батсур стрибнув уперед, спіймав рукою коричневий загривок звіра, одним ривком відірвав його від Пігастера і відкинув у кут двору. Приголомшений барс припав на мить до кам’яних плит і величезним стрибком кинувся на Батсура.

Куля зустріла його в повітрі. Барс перекинувся й важко вдарився об кам’яну підлогу біля самих ніг молодого монгола.

— Стріляйте ще, — благав Пігастер.

— Не треба, — сказав Батсур, ховаючи пістолет і нахиляючись до американця. — Він абсолютно мертвий. А що з вами?

— Здається, я весь розірваний на шматки, — зі стогоном прошепотів містер Пігастер, косячись на лежачого поряд барса.

Огляд пораненого показав, що розірвані в основному куртка й штани. Сам містер Пігастер відбувся декількома неглибокими подряпинами на грудях і на голові. Батсур усадовив американця біля стіни, швидко перев’язав подряпини носовичками й шматками сорочки.

Стояти містер Пігастер не міг. Ноги під ним підкошувалися, а голова без сил падала на груди. Все його тіло тремтіло, мов у сильній лихоманці.

Не довго думаючи, Батсур звалив американця на плечі й поніс до машини.

«Куди подівся Озеров? — думав Батсур, пихтячи під вагою американця. — Невже він не чув криків і пострілу?»

Дотягнувши містера Пігастера до машини, Батсур посадив його на заднє сидіння й загнав газик у тінь урвища. Відтак, не звертаючи уваги на протести американця, влив йому в рот для бадьорості неабияку порцію коньяку й пішов у руїни шукати Озерова.

Підбиті металевими шипами черевики Батсура голосно стукали по кам’яних плитах; кроки лунко віддавалися у вузьких напівтемних коридорах. Батсур голосно кликав Озерова. Ніхто не озивався.

«Невже і з ним щось трапилося в цьому клятому місці? — зі страхом думав монгол. — Не можна було нам розділятися…»

Якийсь дивний, човгаючий звук долинув із глибини руїн. Батсур насторожився. Це схоже на повільні кроки босих ніг. Хтось ішов назустріч по лабіринту руїн. Це не міг бути Озеров, у якого, так само як і в Батсура, черевики були підковані шипами. Тоді хто ж?

Незважаючи на спеку, Батсур відчув легкий озноб. Намацавши в кишені рукоятку пістолета, монгол причаївся за рогом. Кроки поволі наближалися.

* * *

Піднявшись на край плато, Озеров і там побачив руїни. Залишки якихось будов, складених з тесаного каменю, були розкидані на великій площі. Тут не було оборонних стін; круті схили плато служили надійним захистом від непрошених гостей.

Місцями чорніли напівзасипані входи в підземні сховки.

«Ціле покинуте місто», — думав Аркадій, бродячи серед руїн.

Він пройшов до північного краю плато. Воно обривалося крутим прискалком заввишки кілька десятків метрів. Внизу простягалася пустеля. Тонкою ниточкою тягнувся через піски й такири слід, залишений колесами газика. Єдиний слід на безкраїх піщаних рівнинах. Слід ішов на північ — туди, де в спекотному серпанку полудня ледь білів гострий пік Мунх-Цаст-Ули.

Розглядаючи урвища плато, Озеров помітив у них декілька вузьких довгих шпар, явно вирубаних рукою людини. Вони нагадували бійниці і, вочевидь, сполучалися з якимись підземними приміщеннями всередині плато. Проникнути в них з боку урвища було неможливо. Та й самі шпари були надто вузькі, щоб крізь них могла пробратися людина.

Озеров повернувся до руїн і почав оглядати напівзасипані входи в підземелля. Один зі входів був засипаний менше від інших, і Аркадію навіть здалося, що хтось розчищав його не дуже давно. Крупні уламки лежали уздовж стін, піску було мало.

Озеров засвітив електричний ліхтар і без вагань зробив крок у підземелля. Ледь відчутний протяг війнув у обличчя. Певно, підземелля мало другий вхід, а можливо, сполучалося з бійницями в урвищах плато. Освітлюючи дорогу сильним променем світла, Аркадій упевнено пробирався вперед. Вирубаний у скелі коридор був настільки високий, що можна було йти не згинаючись. Озеров минув декілька розгалужень; орієнтувався на вітер, подих якого ставав усе виразнішим. Судячи зі стрілки компаса, підземний коридор вів на північ.

Нарешті попереду замріло слабке світло. Озеров вийшов у широку дугоподібну галерею.

У північній стіні галереї знаходилися бійниці, які він помітив з плато. Яскраві смуги денного світла проникали крізь них у підземелля. Проте це не були оборонні бійниці. Прорубані у скелі майже п’ятиметрової товщини, вони мали завширшки не більше двадцяти сантиметрів. Вертикальні стінки їх були гладко відполіровані. І, найголовніше, в ці «бійниці» не було видно підніжжя урвищ і пустелі, а лише небо.

Виходив якийсь ребус… Ціною неймовірних зусиль люди прорубали шпари, відполірували їх краї. А в ці шпари не видно нічого, крім синього неба, що розкинулося над пустелею.

Та все ж дивні отвори служили для спостереження. Навпроти кожного в стіні коридору була вирубана кам’яна лава.

«Стародавня обсерваторія? — промайнуло в голові Аркадія. — Навряд чи! Шпари дозволяли вести спостереження не вище десяти-дванадцяти градусів над обрієм. Видимість світил на такій висоті за відсутності приладів абсолютно недостатня».

Шпар було п’ять. Заглянувши по черзі в кожну, Озеров виявив, що вони не зовсім паралельні одна одній. Крізь східну шпару виднівся увінчаний снігами конус Мунх-Цаст-Ули, в решта дивилося лише небо.

Присідаючи по черзі на кам’яні лави, розташовані навпроти шпар, Аркадій помітив ряди грубих карбів, зроблених у стіні на рівні голови спостерігача. Найбільше карбів було біля середньої лави. Аркадій налічив тут понад триста карбів, розміщених у декілька рядів. Вони, без сумніву, були зроблені в різний час. Верхні карби виглядали дуже старими і майже стерлися. Ніжні здавалися свіжими. Кожен п’ятий карб прикрашав грубий кружечок.

«Ребус, — подумки повторив Озеров. — Цікаво було б його розгадати».

Накидавши в записнику розташування підземель і бійниць та характер карбів, Аркадій заглибився в темний коридор і без зусиль вибрався на вершину плато.

Перш ніж спуститися до руїн, він вирішив глянути на машину і підійшов до південного краю плато. Машини біля завалу не було. Озеров здивовано роззирнувся навсібіч. Газик стояв тепер у тіні урвищ південного борту ущелини, а біля нього бродила довга постать, з ніг до голови закутана в біле покривало. Декілька митей Аркадій насторожено придивлявся. Біла постать продовжувала кружляти навколо нерухомої машини.

— Дуже дивно, — пробурмотів геолог. — Хто б це міг бути?

Діставшись до вирубаних у урвищах сходів, він почав швидко спускатися.

Двір монастиря був порожній. Озеров зупинився в нерішучості.

«Бігти до машини чи розшукати товаришів?»

Раптом за стіною саду почулися голоси. Один голос належав Батсурові, другий — горловий і тремтячий — був незнайомим. Говорили, а вірніше кричали, по-монгольски.

Озеров видряпався по уламках каменів на верхівку стіни і заглянув у сад.

Батсур, люто зблискуючи очима, наступав на якусь дивну, закутану в лахміття істоту. Істота перелякано задкувала і щось бурмотіла, чи то виправдовуючись, чи то погрожуючи.

Озеров зістрибнув зі стіни і окликнув Батсура.

Молодий монгол озирнувся і радісно скрикнув. Він хотів було кинутися назустріч Озерову, але, помітивши, що істота в лахмітті збирається накивати п’ятами, спіймав її за одну з ганчірок і потягнув за собою.

Коли Батсур підвів до Озерова свого бранця, Аркадій побачив маленького, худого, мов скелет, старого. Обривки халата ледве прикривали його обтягнуті шкірою ребра. Ноги були босі й покриті струпами. Клапті сивого волосся стирчали на голому черепі. Зморшкувате обличчя було спотворене злістю і страхом.

— Розумієш, шукав тебе і натрапив на цього гнома, — схвильовано заговорив Батсур. — Гадав, він щось зробив з тобою.

— Він? — здивувався Озеров, уважно роздивляючись старого. — Зачекай, зачекай. Відпусти його. Невже це старий монастирський сторож? Старий, ти впізнаєш мене?

— Він говорить лише по-монгольски, — перебив Батсур.

— Колись він говорив і по-російськи. Подивися на мене уважно, старий. Я був тут дев’ять років тому.

— Я не знаю вас, кляті шайтани, — хрипко пробурмотів по-російськи старий. — Громові духи безжально покарали мене за мою невіру. Дайте мені померти спокійно.

— Це старий сторож, — сказав Озеров. — Я упізнав його. Але, боже, що з ним трапилося!

— Він з’їхав з глузду від самоти й старості, — відзначив Батсур.

— Ні-ні. Ти зрозумів, що він сказав про громових духів? Старий, дев’ять років тому з тобою жив хлопчик. Де він?

У каламутних очах старого зблиснули сльози.

— Все, все відняли громові духи. Вони вбили його. Будьте прокляті ті, що залишили мене тут! Будьте прокляті й ви, що не даєте мені померти спокійно!

— Вочевидь, він збожеволів, — похитав головою Озеров. — Але його маячня, без сумніву, пов’язана з тією трагедією, яка тут розігралася.

— А може, він чув якусь легенду і в хворому мозку вона переплелася з дійсними подіями, — припустив Батсур.

— Хоч би що там було, не можна залишати його тут.

— Звісно. Заберемо насильно. Постережи його, а я спущуся в підземелля, де він жив. Я бачив, звідки він виліз. Може, треба захопити щось із його речей.

— Будь обережніший, — попередив Озеров.

— Ти — також, — відгукнувся Батсур. — У руїнах оселилися барси. Один хотів скуштувати нашого американця.

— Що з ним?

— З барсом? Лежить за сто метрів звідси. Чекає, щоб зняли шкуру.

— А Пігастер?

— Трохи подряпаний. Сидить у машині.

Батсур зник серед руїн. Озеров придивлявся до старого, що сидів на кам’яних плитах. Голова старого ритмічно похитувалася. Сухі безкровні губи тихо шепотіли щось. Озеров підійшов ближче, почав прислухатися. Невиразне мимрення старого могло бути і молитвою і прокльонами.

Батсур повернувся через декілька хвилин.

— Там лише зотліле ганчір’я й бите череп’я… І кістки. Здається, він харчувався кажанами і зміями. Ходімо, — звернувся він до старого.

Старий слухняно піднявся і, продовжуючи бурмотіти, пішов услід за Батсуром.

* * *

Коли вони підійшли до обвалу, що перегородив ущелину, старий зупинився.

— Не треба! — закричав він. — Ви ведете мене до громових духів. Я хочу померти тут…

Батсур силою потягнув його за собою.

Біля машини їх зустрів Пігастер, закутаний у простирадло.

— Даруйте, колего, за цей маскарад, — звернувся він до Озерова. — Невелика пригода. Сорочкою пан Батсур перев’язав мені голову. Коли б не він… — губи американця здригнулися. — Я зобов’язаний вам життям, пане Батсуре… Я…

— Дрібниці, — поспішно перебив монгол. — Погляньте краще, кого ми привели.

— О, полонений, — підняв брови Пігастер. — Може, господар барса, який атакував мене?

— Це старий сторож монастиря, — сказав Озеров, — але здається…

— Треба мерщій розпитати його, — пожвавився Пігастер. — Можливо, він знає… Задля такої зустрічі варто було їхати сюди й навіть пережити пригоду. Дозвольте поставити декілька питань вашому полоненому.

— Здається, він божевільний, — обережно відзначив Озеров.

— Тим краще. З божевільним легше домовитися. — Пігастер запнув простирадло і став потирати руки. — Сподіваюся, ви не будете заперечувати проти цього маленького інтерв’ю?

Озеров знизав плечима.

— Ходи сюди. — Пігастер поманив пальцем старого. — Не хочеш? О’кей!.. Якщо Магомет не йде до гори, гора може підійти до Магомета[214].

Американець, накульгуючи, дістався до старого, що сидів на землі, і сів напроти нього.

— По-перше, скажи, — продовжував він, — ти людина чи привид?.. Мовчиш… Чому мовчиш? Не знаєш?

Озеров з подивом поглянув на Батсура.

— Коньяк! — тихо пояснив молодий монгол. — Довелося дати замість ліків.

— Прошу трохи помовчати, — сказав раптом чистою російською мовою Пігастер. — Ви заважаєте встановити з ним контакт. Не коньяк, а гіпноз…

Озеров і Батсур приголомшено видивилися один на одного, — чи не недочули вони.

— Відповідай, примаро, — повторив по-монгольски Пігастер. — Коли ти востаннє бачив у пустелі людей… чи примар, бо це не міняє справи? Ну говори… Говори… Я чекаю.

Старий, сидячи зі схрещеними ногами навпроти Пігастера, тихо похитав головою. Очі його були заплющені.

— Говори, — наполягав Пігастер, — голосніше.

— Я бачив громових духів п’ять зим тому, — промовив старий, не розплющуючи очей. — У день і годину їх танцю я наважився наблизитися до їхнього сховку. Я мусив учинити так. Шукав онука… Вони покарали. Відняли сили й не повернули хлопчика. Я не відразу дізнався про кару… Вона прийшла пізніше… Старий лама Уерен мав слушність. Він знав правду… Він звелів робити карби…

Голос старого звучав усе тихіше й нарешті замовк.

Озеров завмер, напружено прислухаючись. Схоже було, що старий знаходився в напівгіпнотичному стані.

«Якби американцеві вдалося змусити його заговорити, — думав Аркадій. — Здається, він увійшов у контакт із божевільним. Як довго контакт збережеться?»

— Дурниці, — голосно сказав Пігастер. — Ти говориш не про те. Я не хочу знати, що було п’ять зим тому. Я хочу знати, що було після останньої зими: навесні, цього літа.

— О, — застогнав старий, закриваючи обличчя висохлими руками, — не питай. Я не знаю. Не було сил… Я не бачив громових духів. Я нічого не бачив… Чекав смерті… Дай померти… спокійно…

З-під його коричневих, схожих на кістяні, пальців по зморшкуватих сірих щоках потекли сльози.

— Досить, — різко сказав Батсур, — не треба його мучити. Він старий і хворий…

— Не заважайте, — ображено стиснув губи Пігастер, — я мушу з’ясувати… Можу я допитати хоч божевільного, хоч примару, якщо в цій клятій пустелі немає нормальних, людей? Я хочу знати, чи не бачив він навесні якусь… експедицію.

— Це ж божевільний; хіба ви не переконалися?..

— Саме тому я й добиваюся. Він обов’язково скаже правду. Чи не так, колего? — звернувся Пігастер до Озерова. — Але, можливо, ви, панове, не зацікавлені в тому, щоб дізнатися правду?..

— Продовжуйте, — крізь зуби кинув Аркадій.

— О’кей. Слухай мене уважно, старий. — Пігастер не відривав пильного погляду від напівзаплющених очей старого монгола. — Слухай мене уважно і відповідай. Говори лише правду. Пам’ятай, боги покарають тебе за брехню. Тут, у Гобі, були великі машини з військовими людьми. Багато великих машин, багато людей. Пащі великих машин були націлені туди, дивися, — Пігастер указав кістлявою рукою в зеніт. — Де і коли ти бачив їх?.. Кажи правду!

Тихий сміх, схожий на булькання, почувся у відповідь. Лахміття здригнулося на напіводягнених плечах старого.

— Говори, — загрозливо повторив Пігастер.

Старий монгол продовжував тихо сміятися.

— Говори ж!

— Ти хочеш воскресити померлу легенду, чужоземцю. Запитай вітер Гобі. Він міг би розповісти тобі. Запитай ці піски. Вони пам’ятають. Вони металися в танку вогненних вихорів. Запитай промені червоної зірки. Вони знають про долю прибульців. Сліди великих машин треба шукати там, де народжується сонце. Багато днів шляху… Старий лама Уерен сказав би тобі. Він знав минувшину і майбутнє… Але він давно мертвий. І Цамбин давно мертвий. — Голос старого затремтів і урвався. — Скоро й я піду їх шляхом… Ти хочеш воскресити померлий переказ… Навіщо?.. Злічи всі знаки на стінах підземелля, і ти зрозумієш. Вони не повернуться… Вони давно забули про цей світ. Ми всі обдурені… Лама Уерен обдурив. Бійся гніву громових духів, чужоземцю.

— Але великі машини, — наполягав Пігастер, — де й коли ти бачив їх?

— Дурню! — люто закричав раптом старий. — Дурню й брехуне! Ти не знаєш про померлу легенду і не дізнаєшся ніколи. Я не прожив і дев’яноста зим. Злічи, скільки священних знаків вирубано моїми старечими руками. Відтак злічи усі знаки… Ти заблукаєш у лабіринті тисячоліть. Всі, хто знали, давно обернулися в прах пустелі. Я — останній… Ти не дізнаєшся ніколи… Ха-ха!..

— Але великі машини були тут ще раз зовсім недавно. Чи не так? — вкрадливо запитав Пігастер свердлячи очима старого.

Голова старого монгола безсило впала на груди. Здавалося, він поринув у забуття.

— Сеанс закінчений, — розчаровано пробурмотів Пігастер, встаючи. — Тепер він засне.

— Ви задоволені? — уривчасто запитав Батсур, не дивлячись на американця.

— А чим невдоволений мій молодий друг? Хіба на моєму місці він учинив би інакше?

— Ніколи не шукав підтвердження своїх підозр у маячні божевільного.

— А я вважаю, що слід використовувати всі засоби для досягнення мети.

— Значить, якби старий підтвердив те, що ви намагалися йому підказати, ви оголосили б його слова доказом вашої гіпотези? Оголосили б, що супутник знищений при випробуванні нової зброї?

— Чому так нервово, пане Батсуре? Я не говорив нічого подібного.

— Але сам метод пошуків будь-яких доказів будь-якими засобами…

— Заспокойся, Батсуре, — тихо сказав Озеров. — Далебі, навіть на краще, що розмова пана Пігастера зі старим сторожем відбулася. Тепер сумніви пана Пігастера остаточно розвіяні. Останні місяці й навіть роки старий нікого не бачив. У його пам’яті збереглися лише обривки старовинних легенд… Чи не так, пане Пігастер?

— Майже, — вклонився Пігастер, поправляючи пов’язку на голові.

— Піду зніму шкуру з барса, — оголосив Батсур.

Коли він зник серед каменів завалу, Пігастер, накульгуючи підійшов до Аркадія.

— Мені б не хотілося, щоб у вас виникли хибні уявлення про мій метод, містере Озеров. — Американець нахилився до самого обличчя Аркадія й навіть торкнувся тонкими пальцями ґудзиків його куртки. — Я не намагався підпорядкувати старого своїй волі, лише хотів змусити його говорити. Він мав розповісти про те, що знає. А він поверз якусь незрозумілу чортівню… Можливо, він справді нікого не бачив. Зрозумійте мене правильно. Моя роль з самого початку не була легкою, а в обстановці, що склалася, стала ще важчою. Офіційну версію Держдепартаменту доводиться вважати програною. Ніхто не любить програшів, особливо в політиці. Декому в Штатах моя доповідь припаде не до смаку. Я змушений буду залишити лазівку… для пропозицій. Натякнути між рядків… Ви розумієте? Всієї Монголії я не міг оглянути… Десь тут щось неодмінно заховане. Чи не так?.. А взагалі набридло… Набридло напускати туману, як кажуть росіяни. Все це, звісно, між нами, містере Озеров. Якби ви знали, як я заздрю вам і панові Тумову! Яке щастя — займатися тим, до чого прагне серце й вірити, що твоя робота справді необхідна! Кілька років тому я проводив дослідження атмосферної електрики в Гренландії. Все було б чудово, але мого шефа цікавили майданчики для будівництва аеродромів. Якщо підрахувати, скільки часу я приділив атмосферній електриці… — Пігастер розвів руками й зітхнув.

Озеров мовчки курив.

— Я дуже люблю росіян, — після короткого мовчання продовжував американець, — особливо російських учених. Наприклад містер Тумов. О, — Пігастер багатозначно підняв палець, — це справжній великий учений. Конденсація сонячної енергії базальтовим плато — блискуча думка. Дивно, що росіяни не бояться говорити про свої відкриття до того як опублікують їх.

— Це всього лише робоча гіпотеза, — відзначив Аркадій.

— Певна річ. Але у нас це… не заведено, колего. Розумну думку неважко привласнити й видати за свою. Ах, любий містере Озеров, ваша ідея, без сумніву, також хороша. «Потужне нейтронне випромінювання земних надр». Це ново й сміливо. Втім, буду відвертий. Я не ваш однодумець. Мені, як геофізику, ближчі й зрозуміліші погляди містера Тумова. Сподіваюся, ви не будете ображатися на мене…

Повернувся Батсур, тягнучи свіжозняту шкуру. Пігастер прискіпливо оглянув її й похитав головою:

— Пречудова бестія. Не барс — тигр. Хотів би мати таку в своєму кабінеті.

— Шкура — ваша, — просто сказав молодий монгол.

— О, це царський подарунок. Не в змозі відмовитися. Я удвічі вам зобов’язаний, містере Батсуре.

— Час їхати, — відзначив Озеров.

— А він! — Пігастер указав на монастирського сторожа.

Старий сидів у тіні скель і ритмічно похитував голим, схожим на восковий, черепом.

— Звісно, візьмемо з собою.

— Лише доведеться прив’язати його, щоб він на ходу не виплигнув з машини, — додав Батсур.

Старий залишався цілком байдужим. Очі його були напівзаплющені, губи ледь чутно щось шепотіли. Американець гидливо відсунувся, коли Батсур усадовив старого в машину і закутав брезентовим плащем. Газик неквапливо покотився по прокладеній вранці колії.

* * *

У табір вони повернулися вночі. Пігастер за всю дорогу не зронив ані слова.

Відсунувшись на край сидіння, він гидливо поглядав на свого нерухомого сусіда.

Тумов чекав їх. З обличчя Ігоря Озеров відразу зрозумів, що в таборі щось трапилося. Пігастера й старого здали під опіку експедиційного лікаря, а Озеров і Батсур пройшли в намет Тумова.

За вечерею Аркадій коротко розповів про поїздку. Тумов мовчки слухав. Навіть згадка про те, що Пігастер заговорив по-російськи, здавалося, не здивувала Ігоря.

Коли Озеров закінчив свою розповідь, Тумов мовчки дістав з польової сумки якийсь предмет і поклав на стіл.

Це був досить крупний плитчастий уламок прозорого кристала. У світлі електричної лампи він заіскрився веселковими вогниками.

— Такої величини алмаз! — закричав уражений Батсур. — Звідки?

Озеров узяв кристал і почав уважно розглядати.

— Якщо це справді алмаз, — сказав він нарешті, — то це без сумніву найкрупніший алмаз, який будь-коли знаходили на Землі. Ця плитка важить близько кілограма. Звідки вона?

— Її знайшов сьогодні Жора серед гальки в одному з міжгір’їв плато.

— Вона зовсім не обкатана, — відзначив Озеров. — Усі ребра гострі. Вона була одна?

— Звісно. Такі алмази жменями не трапляються.

Озеров передав виблискуючий кристал Батсурові. Молодий геолог навіть цокнув язиком від захоплення.

— Ну? — запитав Тумов.

— Дивовижний алмаз, — сказав Батсур ламким від хвилювання голосом.

— А ти що скажеш, Аркадію?

Озеров ще раз узяв кристал, довго розглядав його грані й ребра в лупу, відтак, важко зітхнувши, поклав на стіл.

— Я не знаю, що це таке, — сказав він, — але, як на мене, це не алмаз.

Тумов підскочив на стільці. Схопивши однією рукою поблискуючу різноколірними вогниками плитку, а другою сірувату платівку якогось мінералу, він тицьнув їх під ніс Аркадієві й заволав:

— Ось це корунд — найближчий сусід алмаза за твердістю, як тобі добре відомо. Дивися! — Він провів краєм блискучої плитки по платівці корунду. На корунді залишилася глибока різка подряпина. — Бачив! Не алмаз? А ріже корунд, мов масло…

Озеров знову узяв виблискуючу плитку, ще раз оглянув її, дряпнув по корундовій платівці й повернув Тумову.

— Це не алмаз, — рішуче повторив він. — Ця речовина значно твердіша від алмазу. Ще одна загадка…

* * *

Триденні пошуки дивовижного мінералу, який Тумов назвав алмазом, не дали результатів. Ані серед гальки по сухих руслах міжгір’їв, ані в зеленкувато-коричневому піску не траплялося жодної його крупинки.

Озеров першим запропонував припинити пошуки.

— Треба спочатку з’ясувати, що це таке, — твердо заявив він, — а відтак уже шукати. Можливо, ця речовина не має нічого спільного з породами плато.

Містер Пігастер після повернення в табір не виходив зі свого намету. Тумову він передав через секретаря, що готовий підписати протокол будь-якої миті.

Старий монастирський сторож згасав на очах. Лікар не сподівався довезти його живим навіть до найближчої лікарні. Старий відмовлявся заживати їжу й лежав нерухомо, байдужий до всього. На питання він не відповідав і не розплющував очей. Усі спроби Озерова й Батсура змусити його говорити закінчилися невдачею. Перші дні старий ще шепотів щось, відтак він уже не розтулював уст.

На четвертий день після повернення з монастиря припинився тріск у навушниках радіопередавачів. Радистам вдалося встановити зв’язок з Тонхілом і повідомити, що в таборі експедиції знаходиться важкохвора людина, яку необхідно терміново шпиталізувати.

У відповідь уранці була отримана радіограма від Зундуйна Очира з проханням підготувати поблизу табору посадковий майданчик для санітарного літака.

Тумов відразу ж поїхав на пошуки посадкового майданчика.

* * *

Озеров, сидячи в наметі, задумливо гортав сторінки польових щоденників.

Заглянув Батсур.

— Нічого не придумав, — сказав Аркадій у відповідь на питальний погляд молодого геолога. — Купа розрізнених спостережень і фактів. Чимало сумнівних. Не вистачає чогось найголовнішого. Ніколи ще я не здавався самому собі таким безпорадним.

— Якби старий заговорив, — із зітханням відзначив Батсур.

— Найпевніше він забере в могилу те, що знає. І ще питання — чи знає він щось важливе.

— А якщо залишитися тут на тиждень, два, — запропонував Батсур, допитливо поглядаючи на Озерова.

— І що робити?

— Продовжувати роботи на плато.

Озеров із сумнівом похитав головою, встав з-за столу.

— Через кілька годин прилетить літак, — сказав Батсур.

Вони вийшли з намету. Вітру не було. Суха важка спека висіла над пустелею. Жаром дихало каламутнувате блакитнувато-фіолетове небо, жар бив від розжареного кам’янистого ґрунту, жаром тягнуло від близьких чорно-коричневих урвищ.

Лікар з одним із робітників натягували білий тент над санітарним наметом.

— Такої спеки ще не було, — сказав лікар, піднімаючи залите потом обличчя. — П’ю і потію, потію і п’ю.

— Як сьогодні ваш пацієнт? — запитав Озеров.

— Однією ногою він уже там… — На рухливому обличчі лікаря з’явилася виразна гримаса. — Другого кроку не даю йому зробити уколами. Але це питання часу.

— Чому, по-вашому, він помирає?

Лікар зняв капелюх і витер хусткою мокру лисину.

— Я міг би приголомшити вас десятком діагнозів, серед яких на першому місці стояли б старість і загальне виснаження, але… — він затнувся.

— Але… — повторив Озеров.

Лікар збентежено засопів.

— Я не можу зробити необхідних аналізів; це лише припущення, можливо занадто сміливе. Здається, він помирає від променевої хвороби.

Озеров і Батсур перезирнулися.

Тихий стогін долинув з намету. Лікар підняв марлеву завісу і зробив крок у темний прямокутник дверей. Озеров і Батсур увійшли слідом за ним.

Старий лежав нерухомо. Він був настільки худий, що обриси кісток проступали крізь тонку тканину простирадла. Здавалося, на ліжку лежить скелет. Очі старого були заплющені, але губи тихо ворушилися. Лікар узяв мляву руку, намацав пульс. Озеров і Батсур схилилися до самого обличчя хворого, намагаючись розібрати, що шепочуть безкровні губи.

— Здається, він кличе когось? — тихо запитав Озеров, поглянувши на Батсура.

— Тс, — прошепотів молодий монгол. — Ймовірно, це ім’я хлопчика. А що, коли спробувати?..

— Цамбине! — знову прошепотів старий.

Батсур м’яко, але рішуче відсторонив лікаря й Аркадія від ліжка хворого, став навколішки і поклав руки на груди старого.

— Я — Цамбин, — тихо, але виразно сказав він по-монгольски. — Я повернувся до тебе. Ти чуєш мене?

Щось схоже на посмішку слизнуло по обличчю старого.

— Ти живий… Громові духи не вбили тебе, хлопчику?.. Ти спустився в пащу Грімкої ущелини і повернувся неушкодженим… Тепер я помру спокійно… Знайшов ти священні блискучі плити громових духів?..

— Так… — відповів Батсур.

— Нікому не кажи про них, хлопчику. Збережи стару таємницю Гобі від настирливих людей. Якщо дізнаються про таємницю Грімкої ущелини, великі нещастя обрушаться на Гобі… Сховай те, що ти знайшов. Іди в печери Атас-Ула… У підземному храмі поклади свою здобич біля ніг статуї Великого Лами. Біля тієї блискучої плити… Пам’ятаєш? На стіні храму зроби напис… Ти повторив подвиг. Хай збережеться пам’ять… серед обранців… Я відходжу… Ти займеш моє місце… Мине п’ять зим, і ти в день танку громових духів… Ти мусиш…

Голос старого звучав усе тихіше й нарешті замовк. Якийсь час губи ще продовжували безгучно ворушитися. Відтак вони здригнулися. Висохле тіло ледь ворухнулося і завмерло.

Батсур уривчасто зітхнув і піднявся з колін.

Лікар підійшов, схилився над ліжком.

— Усе, — промовив він, випростовуючись. — Ви зрозуміли, про що він марив?

— Я зрозумів слова, але не вловив сенсу, — відповів Батсур. — А ти, Аркадію?

— Я зрозумів не всі слова, але, здається, уловив у них сенс. Що таке Атас-Ула?

— Це скелястий масив у південній частині Заалтайської Гобі, кілометрів за двісті на південний схід звідси. Він майже не досліджений.

— Доведеться заглянути туди, — твердо сказав Озеров. — Якщо не все почуте нами було маренням, можливо, в Атас-Ула ми знайдемо ключ до цього ланцюга таємниць. Інакше доведеться чекати п’ять років — цілих п’ять років, Батсуре.

— Чому п’ять? — здивувався молодий монгол.

— Скажу пізніше… Лікарю, тіло цього останнього жерця загадкових громових духів необхідно відправити літаком до Улан-Батора. Треба за всяку ціну дізнатися, чому він помер. Ходімо, Батсуре. Ми мусимо скласти план подальших дій.

* * *

Літак з’явився високо в небі. Зробивши декілька кіл над плато і табором, він пішов на посадку. Тумов, Озеров і Батсур, стоячи на краю невеликого такиру, напружено чекали.

Тумов нервово покусував кінчик згаслої сигари. Батсур затамував подих, не відриваючи погляду від сріблястої машини, яка швидко наближалася до поверхні такиру. Плоске дно мало в поперечнику не більше трьохсот метрів. Далі починалися піщані бархани.

— Чому не сідає? — крикнув Батсур, бачачи, що літак летить над самою поверхнею такиру. — Не встигне загальмувати перед барханами!

— Перевіряє посадковий майданчик, — спокійно сказав Озеров. — Зараз зробить ще коло і сяде.

— Часу немає на ці церемонії, — процідив крізь зуби Тумов. — Вітер піднімається. Дивіться, як димлять бархани…

Льотчик підняв літак угору і зник за піщаними грядами. Через декілька хвилин літак з’явився з протилежного боку такиру і пішов просто на посадку. Колеса торкнулися рівної глинистої поверхні; літак, підстрибуючи, пробіг через весь такир і зупинився за декілька метрів від піщаного шлейфу одного з барханів.

Тумов і Батсур полегшено зітхнули.

Двері кабіни відчинилися і на землю, похитуючись, спустився Зундуйн Очир.

Услід за ним дві постаті в білих халатах уже виймали брезентові ноші.

— У вас тихо? — здивувався Очир, потискуючи руки зустрічальникам. — Угорі жах, що діється. Гадав, не долетимо.

— Тут скоро теж почнеться буран, — заспокоїв Тумов. — Треба поспішати.

— Де хворий?

Тумов коротко розповів про події останніх днів. Очир мовчки кивав головою.

— Все зроблю, — сказав, він, коли Тумов закінчив свою розповідь. — Тіло старого доправлю у клініку медінституту в Улан-Баторі. Хто з вас летить зі мною? Наскільки я розумію, справи закінчені.

— Спасибі, — сказав Тумов. — Я мушу повернутися з караваном у Тонхіл. А геологи, — Тумов кивнув на Озерова і Батсура, — хотіли залишитися тижні на два тут. У них з’явилися свої інтереси — суто геологічні. Якщо ви не заперечуватимете, я дам їм машину й кількох робітників.

— Будь ласка, — посміхнувся Очир. — Наша республіка від цього лише виграє. Ви можете залишатися тут стільки, скільки захочете. Відрядження і повноваження будуть продовжені.

— Отож, вирішено, — сердито заявив Тумов. — Якщо їм ще не набридла Гобі, нехай залишаються. Від себе тепер можу додати, що вважаю цю затію безглуздою і небезпечною. Вони збираються їхати далі на південь, у цілком недосліджену частину Заалтайської Гобі. Вам, товаришу Очир, ще доведеться організовувати рятувальну експедицію.

— Коли у друзів серця єдині, їм не страшна навіть Гобі, — серйозно сказав Очир. — Їдьте спокійно, товариші. Якщо знадобиться допомога, вона буде надана.

— А ви можете зробити ще одну добру справу, товаришу Очире, — відзначив Тумов. — Захопіть з собою американця. Він ситий принадами Гобі під зав’язку; протокол підписав і що швидше він звідси зникне, то краще.

— Будь ласка, — вклонився Очир. — Лише треба попросити його хутчій зібратися.

— Поїдемо в табір, — запропонував Тумов.

Озеров перекинувся кількома словами з Батсуром і наздогнав Очира.

— Ви не дозволите, поки Пігастер збиратиметься, скористається літаком? Ми з ним, — Озеров указав на Батсура, — хочемо подивитися з повітря одне місце. Це триватиме не більше півгодини.

Очир нерішуче поглянув на пілота. Той важко зітхнув.

— Відверто кажучи, я не певен, чи зумію вдруге посадити машину на цьому п’ятачку. Але якщо це важливо, можу спробувати.

— Це дуже важливо, — сказав Озеров.

— Ризик не такий уже великий, — посміхнувся пілот. — В крайньому разі, на смерть не уб’ємося. Лише вам, товаришу заступник міністра, тоді доведеться вибиратися з їх караваном.

— Лети, — сказав Очир.

Озеров і Батсур бігом попрямували до літака.

— Фанатики, — пробурмотів Тумов.

Очир мовчки посміхнувся.

* * *

Через півгодини містер Пігастер і його мовчазний секретар уже були на посадковому майданчику. Услід за ними до такиру під’їхало ще декілька машин. Провести літак зібралися всі учасники експедиції.

Очир приймав поспіхом написані листи. Тумов тривожно поглядав на небо. Літака ще не було чутно.

Вітер задував різкими поривами; все сильніше курилися бархани. Оранжеве сонце тьмяно світило в запорошеній жовтуватій імлі.

Літак з’явився несподівано. Він пройшов над самими головами присутніх і незабаром торкнувся землі.

Озеров і Батсур вилізли з кабіни. Аркадій, як завжди, був незворушний і міцно стискав у зубах згаслу люльку. Смагляве обличчя Батсура зблідло від збудження.

Озеров мовчки потиснув руку пілотові й підійшов до Очира.

— Бачили все, що треба? — поцікавився дипломат.

— Більш-менш, і дуже вдячний вам за це, — відказав Аркадій, розкурюючи люльку.

— Вантажте тіло, — розпорядився Тумов.

— Дозвольте, панове, — почувся голос Пігастера. — В цьому літаку повезуть мерця? Тоді ми не летимо. Або ми, або мрець.

— Я у відчаї, пане Пігастер, — почав Очир, — удруге літак не зможе прилетіти сюди. — Я також лечу цим літаком і дозволю собі відзначити…

— А я ніколи не літав на катафалку, — скипів Пігастер, — і не полечу. Не забувайте, що я представник Сполучених Штатів.

— Пане Пігастер, — знову почав Очир, — обставини складаються таким чином, що ми мусимо поспішати. Боюся, що через півгодини літак узагалі не зможе піднятися.

— Я сказав своє останнє слово, — відрізав американець. — А ви вирішуйте…

Він сів на валізу і схрестив довгі руки на грудях.

Очир завагався; питально глянув на Озерова, відтак на Тумова.

Мовчазний секретар нахилився до містера Пігастера і заходився шепотіти йому на вухо.

— Ні, — голосно відповів Пігастер, — або я, або мрець.

Робітники-монголи, зрозумівши, в чому річ, почали обурено перешіптуватися.

Пілот стурбовано поглядав то на небо, то на Очира.

— Може, лікарі змогли б провести розтин тут, на місці? — тихо запитав Озерова Очир. — Мені не хотілося б загострювати ситуацію останньої миті.

— Зачекайте, — так само тихо відповів Озеров. — Спробуємо умовити його… Пане Пігастер, — звернувся він по-французьки до американця. — Можу я попросити вас на пару слів?

— Будь ласка, — процідив здивований американець, встаючи з валізи.

Вони відійшли убік.

— Пан Очир волітиме взяти мерця, — тихо сказав Озеров. — Він просив передати вам це. Ви можете, якщо хочете, повернутися в табір…

Пігастер приголомшено відскочив. У нього перехопило подих від обурення.

— Я, я… — почав він по-англійськи.

— Але я гадаю, вам не слід відкладати від’їзд через таку дрібницю, — спокійно продовжував Озеров, не відриваючи погляду від очей американця. — Зворотний шлях на машині довгий і важкий. Мій друг Батсур і я будемо у відчаї від незручностей, які можуть спіткати вас. Тому ми просимо вас летіти. Крім того, у Вашингтоні, либонь, чекають вашої особистої доповіді. Чи варто випробовувати терпіння…

Брови Пігастера нервово підскочили і завмерли. У очах з’явився вираз неспокою.

— Як ви сказали? — перепитав він.

— Я сказав, що тіло старого буде відправлене цим літаком. І мені здається, що у вас також немає підстав відкладати свій від’їзд… Пан Тумов передбачає настання осінніх буранів. Ви добре знаєте, що таке бурани на півдні Гобі.

Пігастер мовчки покусував тонкі губи. Здавалося, він вичікував, чи не скаже Аркадій ще щось.

Озеров, не поспішаючи, розкурив люльку, затягнувся. Вітер свистів усе зліше, здіймаючи в повітря струмені піску з гребенів барханів.

Американець мовчав. Озеров ледь помітно знизав плечима і відвернувся.

— Договорюйте, пане Озеров, — тихо відзначив Пігастер. — Я не зовсім розумію, до чого ви хилите. Відкрийте ж ваші карти або, як кажуть росіяни, дістаньте камінь з-за пазухи.

— Камені для мене — лише геологічні зразки, пане професоре. Розумієте, ваша затятість мене трохи дивує. Ви ж розумна людина… Пригадайте нашу розмову біля руїн монастиря.

Пігастер перелякано закліпав і кашлянув.

— Мені здалося, що там були не просто слова, продиктовані ввічливістю… чи спекою, — виснував Озеров.

Обличчя американця вкрилося дрібними крапельками поту. Проте він знайшов у собі сили посміхнутися:

— Чи коньяком, хочете сказати… О, цей російський коньяк…

— І знову ви не зрозуміли, — заперечив Озеров. — Я зовсім не мав на увазі тієї частини розмови, про яку, мабуть, думаєте ви. Просто мені тоді здалося, що під маскою вченого-політика я розгледів ученого-людину. Для перевірки однієї нашої гіпотези тіло старого треба доправити до Улан-Батора. Лише там можна з’ясувати, чому він помер. Ось я й подумав, що людина іноді може взяти гору над політиком. Але, можливо, я помилився.

Пігастер задумався. Він дістав з кишені велику картату хустку й почав обтирати обличчя, дивлячись на курні бархани.

— Ні, ви не помилилися, — сказав він нарешті. — І вибрали правильний шлях. Я захоплююся вами… Ви небезпечний супротивник, або… просто дуже порядна людина. Втім, дуже порядні люди завжди найбільш небезпечні. Певна річ, я не в силах відмовити в проханні ані вам, колего, ані вашому другу панові Батсуру.

— Дякую. Отож…

— Отож, визнаю себе переможеним. Удруге… Однак роботу з вами згадуватиму зі щирим задоволенням. Сподіваюся, що зможу вітати вас у Америці. Але…

— Але?..

— Бачте, колего, як усі американці, я — людина справи. І… хотів би поставити всі точки над і… Укладемо джентльменську угоду: ви не згадуватимете про мої похибки, а я забуду про те, що? ви передали мені від імені пана Очира. Зізнайтеся, це придумано вами. Пан Очир і тепер не певен, чи не доведеться вивантажити з літака монгольське падло.

— Якщо це для вас так важливо, не стану переконувати у протилежному. Я готовий прийняти джентльменську угоду.

— Вирішено. Значить, ми зараз розлучимося. І зрозумійте мене правильно, пане Озеров: я не супротивник істини. Як сказав ваш монгольський приятель: доріг багато, правда одна. Кожен з нас їхав сюди зі своєю точкою зору. Слушність, як виявилося, мав пан Тумов. Честь йому і хвала. Можете бути певні, що, повернувшись у Сполучені Штати, я не погрішу проти істини.

— А як же з натяками між рядків?

— Невже я базікав і про це? — здивувався Пігастер. — Ай-я-яй, як негарно!.. Одначе у вас вражаюча пам’ять, пане Озеров. Ці «натяки» не для розголосу. Адже кожен служить своїй справі. Проте, запевняю вас, я від’їжджаю… трохи іншим, ніж приїхав. Переконатися у своїй помилці, — це вже багато… для вченого-людини.

До них швидко підійшов Тумов. Брови його були насуплені, очі зло виблискували. Він глибоко засунув кулаки в кишені плаща, немов побоюючись, що може пустити їх у хід.

— Послухайте, — різко почав він, — через п’ять хвилин…

— О’кей, пане Тумов, — перервав Пігастер, — ми тут якраз говорили про вас. Ваша точка зору перемогла. Я від’їжджаю вашим прихильником. Панове, — голосно звернувся він до присутніх, — мій шановний колега переконав мене. Я вирішив летіти. З жалем покидаю ваше приємне товариство. Бажаю всім щасливої дороги.

Перед посадкою в літак Очир міцно потиснув руку Аркадію.

— Ви губите свій талант, — жартівливо відзначив він, поплескуючи Озерова по плечу. — Вам треба йти в дипломати. Бажаю цікавих відкриттів на півдні Гобі.

* * *

Три доби бушував піщаний буран біля підніжжя плато. Вітер зривав намети, перекинув одну з машин. Густа іржава імла огорнула пустелю. Зникло сонце. Блискавиці вилискували в піщаних хмарах; важкі гуркоти грому перекочувалися над плато, будили багатоголосу луну в глибоких ущелинах. Піднятий у повітря пісок нескінченним потоком мчав над табором. Під горами піску були поховані ящики з провіантом і бочки з пальним.

Люди забилися в намети, судомно кашляли в непроглядній тонкій пилюці. Порох сліпив очі, дер і пік горло. Не можна було розпалити багаття, примуси не горіли. Буран розгулявся незабаром після відльоту літака і, здавалося, посилювався з години на годину. Про долю літака в таборі не знали. Буря перервала радіозв’язок.

Тумов, лежачи на ліжку в спальному мішку, сердито умовляв Озерова і Батсура, які розташувалися просто на повстинах на підлозі.

— Куди ви поїдете, непутящі голови! Тепер такі бурани траплятимуться все частіше. Надходить осінь. Жити вам набридло?

— Ще один скорпіон, — відзначив, замість відповіді, Батсур і стукнув молотком по брезентовій підлозі намету. — Навіть їм стало незмога. Так і лізуть у намет один за одним.

— Відмовить мотор, — продовжував Тумов, — що робитимете самі в пустелі за сотні кілометрів від житла і колодязів? — Він судомно закашлявся.

— Не витрачай красномовства, Ігорю, — тихо сказав Озеров. — Питання вирішене: припиниться буран, і ми їдемо. Може, нам у руки дається неповторний випадок. Коли ще експедиція проникне в ці місця? Ми зобов’язані з’ясувати все, що в наших силах.

— Гонитва за примарою! — крикнув Тумов. — Я ладен зрозуміти вас, якби ви продовжували роботу в околицях Адж-Богдо. Але забиратися углиб недослідженої пустелі, віддалятися на сотні кілометрів від плато, яке ви самі вважаєте головним об’єктом досліджень, — це гірше, ніж безумство.

— Іноді буває корисно відійти від об’єкту досліджень на деяку відстань, — відзначив Озеров. — Зблизька за деталями не завжди видно головне.

— Ви їдете не за цим, — перебив Тумов. — Вас захопило марення вмираючого божевільного. Жоден дослідник, що поважає себе, не став би витрачати час і сили на таку нісенітницю.

— Можливо, ми кепські дослідники, — спокійно погодився Озеров. — Ми не змогли так легко і просто вирішити всі питання, як вирішив їх ти. Дай же нам самим розібратися у своїх помилках. Повернувшись, ми, можливо, привітаємо тебе з підтвердженням твоєї гіпотези.

— Або привеземо нову, — в тон Озерову додав Батсур.

— Але чому ви хочете шукати докази ваших так званих «енергетичних вивержень» за сотні кілометрів від вулканів?

— А хто тобі сказав, що ми їдемо шукати докази «енергетичних вивержень»?

Тумов підскочив на ліжку.

— Як, нова гіпотеза?

— Можливо.

— Ще один клопіт!.. У чому вона полягає?

— Тобі не терпиться припечатати наші нові уявлення словом «фантазія», — м’яко сказав Озеров. — Не вийде, друже. І скажу по секрету, ці нові уявлення мені самому ще здаються майже фантазією. Потерпи… до нашого повернення.

— Звісно фантазія! — уперто крикнув Тумов. — Все фантазія! Суцільна фантазія!

— Зелена! — додав Батсур.

Все троє розреготалися і почали кашляти.

— Твої наміри нам зрозумілі, — сказав Озеров. — Спасибі за турботу, але ми все-таки їдемо. Еге ж, Батсуре?

— Звісно! Навіщо чекати, поки роги цапа доростуть до неба, а хвіст верблюда до землі? Ось, здається, й буран починає стихати. Це хороша ознака.

* * *

Вони виїхали вранці наступного дня. Тумов віддав їм найкращий всюдихід. У просторий критий кузов помістили бочки з бензином, продукти, спальні мішки, прилади. Озеров улаштувався в кабіні поряд з шофером — суворим немолодим монголом. Батсур, Жора і Жамбал мали їхати в кузові.

— Шлях у тисячу кілометрів завжди починається з одного кроку, — сказав Батсур і ступив у важко навантажений кузов усюдихода.

Мірно запрацював потужний мотор; всюдихід плавно рушив з місця.

Весь табір зібрався провести мандрівників. Зелена машина піднялася на один косогір, перевалила його, відтак з’явилася на другому, більш далекому. На мить всюдихід затримався на гребені. Востаннє промайнули руки у вікні кабіни і в дверях кузова — і всюдихід зник з очей, немов розчинився в пустелі.

Тумов з важким серцем повернувся в табір. Похмурі передчуття гнітили його.

Наступного ранку караван машин, коней і верблюдів покинув стоянку біля гарячого джерела і довгою вервечкою потягнувся на північний захід, до обжитих місць.

* * *

Табір стояв біля червонуватих скель Атас-Ула другий тиждень. Всупереч прогнозам Тумова, погода трималася стерпна. Вдень доймала спека, вночі — холод, але пилові бурі не повторювалися.

Озеров і Батсур об’їздили масив Атас-Ула в усіх напрямах. Нічого примітного тут не виявилося. Червонуваті башти, зубці й карнизи, створені вітрами в товщі червонуватих пісковиків, були такі самі, як на інших масивах великої пустелі. І так само розстилалися навколо безкраї кам’янисті плато, жовті хвилі барханів, пласкі блюдця такирів, що зблискували від солей.

Монастир тулився в невеликій ущелині. Він був ущент зруйнований і, мабуть, покинутий дуже давно. Лише змії безшумно ковзали по гладких плитах і, зачувши лункі кроки, поспішали сховатися в нагромадженнях каміння.

Вода єдиного джерела була солоною і ледве годилася для пиття.

— Якши[215] вода, — сміявся Батсур. — Суп солити не треба.

— А скоро ми поїдемо звідси? — поцікавився Жора, з огидою відсовуючи емальований кухоль з чаєм.

— Хоч завтра, богатирю. Треба лише спочатку знайти підземелля.

— А їх тут немає.

— Не поспішай з висновками. Підземелля мусять бути. Старий говорив навіть про підземний храм.

— А якщо не тут?

Батсур спохмурнів. Це і йому вже не раз спадало на думку. Що, коли вони з Озеровим не зрозуміли назви, яку прошепотів помираючий? Старий згадав про печери. У одній з них має знаходитися храм з великою статуєю. А тут не було й сліду печер.

— Повернеться Аркадій Михайлович, порадимося, — сказав Батсур. — Щось довго його сьогодні немає. Скоро ніч…

— Цікаво, де тепер наші? — мрійно протягнув Жора. — Либонь, уже в Алма-Ата, а може, і до Москви дісталися.

— А ми все це знали б, — у тон йому проспівав Батсур, — якби один мій знайомий перевірив вчасно радіоапаратуру.

Жора густо почервонів:

— Їй-богу, я не винен, Батсуре. Я ж пояснював… Ви погодилися взяти мене найостаннішої миті, коли все було упаковано. А радіо перевіряв Ігор Миколайович… Напевно, це він замість запасних батарей засунув у ящик з радіоапаратурою свинячу тушонку. Він завжди все плутав і все забував. Таблиці від приладів він міг тицьнути в аптечку, мазь від опіків — до продуктів. Коли ми стояли біля базальтового плато, кухар поклав цю мазь у салат разом з майонезом. І ніхто не здогадався. Всі лише дивувалися, чому салат пахне ліками. А потім Ігор Миколайович попросив мене знайти мазь від опіків, і я знайшов порожній слоїчок разом зі слоїками з-під майонезу. Ігор Миколайович не велів тоді нікому говорити…

— Не можна, богатирю, лихим словом згадувати відсутніх друзів, — сказав, сміючись, Батсур. — Друзі кепсько спатимуть. І ти кепсько спати будеш… Просто Ігор Миколайович трохи неуважний, як усі великі вчені. А я б усе-таки, на твоєму місці, відразу ж перевірив передавач. Тоді ми не втратили б зв’язку із зовнішнім світом. Чого доброго нас ще розшукувати почнуть, як зниклих безвісти.

Заскрипів пісок під неквапливими кроками.

До вогнища, біля якого сиділи Батсур і Жора, підійшов Озеров. Він був сам.

— А де Жамбал? — запитав Батсур, з неспокоєм поглядаючи на приятеля.

— Він залишився там. — Аркадій кивнув у той бік, звідки прийшов. — Ми знайшли вхід до печер. Це кілометрів за п’ятнадцять звідси. Згортаймо табір, і поїхали…

* * *

Всюдихід неквапом котився по темній пустелі. Яскраве світло фар виривало з мороку дрібні брижі горбистих пісків, хирляві гілки напівзасохлої карагани, поточені вітром скелі. Вони несподівано з’являлися, відкидали різкі гострі тіні і, немов примари, розчинялися в мороці. Перетнули плоску поверхню такиру, відтак русло висохлої річки. Слизнула і зникла в темряві велика сіра змія. Червонуваті цятки спалахували, немов іскри, в темних пісках праворуч і ліворуч від машини.

«Шакали», — подумав Батсур.

Він сидів у кабіні всюдихода між Озеровим і шофером-монголом.

Машину вів Аркадій. За якимись лише йому відомими ознаками він орієнтувався в темному лабіринті барханів і скель.

«Огинаємо масив з півдня, — міркував Батсур. — Значить, Аркадій мав рацію: печери знаходяться в західній частині масиву, а не на сході, де розташовані руїни монастиря. Ці руїни ввели нас в оману».

Озеров загальмував усюдихід:

— Зараз буде крутий спуск і потім улоговина. Там знаходиться вхід у підземелля. Я хотів, щоб ви подивилися це місце відразу, як зійде сонце. Хочу перевірити своє враження.

— Щось нове?

— І так і ні.

Попереду далеко внизу спалахнула і згасла яскрава цятка. Відтак знову засвітилася і знову згасла.

— Жамбал сигналить, — сказав Озеров. — Ми майже біля мети.

Всюдихід, прискорюючи рух, ковзнув униз в улоговину.

* * *

Спати вляглися просто в кузові всюдихода.

Жора запропонував було поставити намети, але Аркадій Михайлович якось дивно посміхнувся і сказав, що нема куди забивати кілки. Жора постукав молотком у землю і переконався, що справді під тонким, у декілька сантиметрів, шаром піску знаходиться міцна дзвінка скеля.

Коли Жора прокинувся, у всюдиході вже нікого не було. Жора квапливо вибрався назовні. Ранок був дивовижно тихий. Всюдихід стояв у центрі просторої улоговини з цілком рівним дном. Її дальній західний край був освітлений першими променями сонця, але на широкому плоскому дні ще лежала холодна синювата тінь масиву Атас-Ула. Чисте яскраве небо простяглося над покровом жовтих пісків.

Жамбал і шофер всюдихода, сидячи навпочіпки, розпалювали примус.

— А де Батсур і Аркадій Михайлович? — запитав Жора, мружачи очі від сліпучої синяви неба.

— Туди пішов, — сказав Жамбал, махнувши рукою. — Дірка скеля дивитися пішов. Великий дірка. Ой-ой. Дуже глибокий. Ми вчора знайшов.

— А чому мене не розбудили?

— Навіщо моя питаєш? — здивувався Жамбал. — Батсур запитай. Онде йде…

Озеров і Батсур неквапливо крокували у напрямку до всюдихода.

— Дивно, — промовив Батсур, підходячи. — Дивно, — повторив він і раптом сильно ляснув Жору по спині. — Ти розумієш, що це означає, богатирю?

— Ні, — сказав Жора, потираючи спину.

— І я не розумів, — зізнався Батсур. — А ось Аркадій Михайлович зрозумів; відкриття приголомшливе і майже неймовірне.

— Запропонуй інше пояснення, — сказав Озеров.

— Не можу. І, більше того, гадаю, що ти маєш рацію. Але все-таки не вміщається в голові.

— Ви знайшли підземний храм? — запитав зацікавлений Жора.

— Храм також має бути, — відповів Батсур. — Підемо його оглядати після сніданку. Не він головне.

— А що?

— Те, на чому ти стоїш.

— Пісок?

— Твоя здогадливість, богатирю, не встигає за твоєю допитливістю… Розгреби лапками пісок і скажи, що знаходиться під ним.

— О, — сказав Жора, розгрібаючи пісок.

— Атож! Те ж саме прорік і я півгодини тому. Що це за порода?

Жора постукав молотком по гладкій, немов відполірованій поверхні темно-сірого каменю. Ліг на живіт, розгріб пісок ширше, уважно розглядаючи дивну породу; перебрався на інше місце, копнув там, — виявив ту саму породу.

Він рачкував навколо всюдихода і скрізь під тонким шаром пухкого піску зустрічав тверду, мов криця, гладку поверхню сірого каменю. У ній майже не було тріщин, і молоток відскакував від неї, мов від ковадла. Жора підвівся, відбіг на кількадесят метрів убік, копнув пісок. Те ж саме…

— Скрізь так? — здивовано запитав він.

— По всій улоговині, — відказав Озеров. — Місцями піску трохи більше. Втім, він, певно, не тримається на цій гладкій поверхні. Його систематично здуває вітрами. То що це, по-вашому, Жоро?

— Якби ми не знаходилися в Гобі, я б сказав, що це схоже на полірований бетон, а весь цей майдан нагадує… аеродром.

— Здорово! — сказав Озеров. — Ото не сподівався…

— Оце то Жора! — закричав Батсур. — Бути тобі академіком. Вітаю… Ну й здивував!..

— Та ви мене не зрозуміли, — запротестував Жора мало не плачучи. — І не дали закінчити. Я ж сказав — якби ми не знаходилися в Гобі. А ми в Гобі! Кожному дурневі ясно, що тут не може бути бетону. За кого ви мене маєте? Звісно, я розумію, що це зовсім інше… Ну що? Поверхня лавового покриву. Лава розтікалася по дну улоговини, і вийшло таке… Чого ви смієтеся? Хіба не так?

— Ми не сміємося, — серйозно сказав Озеров. — Лише ніколи не треба відразу відмовлятися від думок, які самому тобі здаються найбільш справедливими. Це трохи схоже на аеродром, чи не так?

— Так, але…

— І я так гадаю. Це, звісно, не лава. Це найпевніше штучний матеріал, схожий на бетон, але значно міцніший. І майданчик цей, можливо, служив чимось на кшталт… аеродрому. Чимось на кшталт… Не поспішатимемо з остаточними висновками. Подивимося, що дасть огляд підземель…

* * *

Дослідження підземелля зайняло цілий день. Батсур, Озеров, Жамбал і Жора поволі пробиралися в лабіринті коридорів і зал. Струм свіжого повітря тягнув уперед полум’я саморобного смолоскипа. Йшли за напрямом руху повітря. Іноді зупинялися, щоб оглянути бічні коридори. Всі ходи й зали були вирубані в масивному сірому пісковику. На гладко відполірованих стінах не було помітно ані написів, ані малюнків. Високі напівкруглі склепіння зал вражали правильністю геометричних форм.

— Дивна споруда, — говорив Батсур. — Якими інструментами вирубано цей лабіринт? Далебі, це не монгольська і навіть не китайська робота…

— Звичайно, це значно давніша споруда, — погодився Озеров.

— Ймовірно, вона створювалася одночасно з майданчиком, який Жора назвав аеродромом. А монгольські ченці значно пізніше перетворили її на підземний храм.

— Хто ж побудував усе це? — дивувався Жора.

— Не поспішай, богатирю. Все дізнаємося! Коли три мисливці єдині у своїх зусиллях, вони зв’яжуть найсильнішого лева.

— Хіба в Монголії є леви, Батсуре?

— Зараз немає, але в минулі геологічні епохи були. Я мав на увазі…

Батсур не закінчив. Попереду почувся якийсь шум.

— Вітер? — припустив Озеров.

— Далебі, ні… Може, вода? Ми спустилися досить глибоко.

Вони обережно рушили вперед. Шум ставав усе виразнішим.

Струм повітря став настільки сильним, що майже задував смолоскип.

І раптом попереду зазоріло слабке світло. Коридор закінчився. Вони опинилися у величезній круглій залі. Світло проникало звідкись зверху і падало на кам’яне обличчя величезної статуї, вирубаної у стіні зали.

— Ось вона — статуя Великого Лами, — тихо сказав Батсур. — Який колос!..

Статуя мала заввишки більше тридцяти метрів. Лама був зображений сидячим, очі його були заплющені, величезні руки з товстими пальцями лежали на колінах. Біля ніг статуї з тріщини в стіні зали било джерело. Сильний струмінь води обривався водоспадом і зникав у глибокому тунелі.

Жора поспішив скуштувати воду на смак.

— Розкішна вода, — оголосив він. — З самого від’їзду із Алма-Ата не пив такої.

— Напевно, священний вода, — припустив Жамбал. — Візьмімо з собою якнайбільше. Чай буде гай-гай який…

Озеров і Батсур піднялися на величезний постамент статуї і, увімкнувши електричні ліхтарі, оглядали купу різноколірного мотлоху, колись залишеного прочанами.

— Історикам тут знайдеться робота, — зазначив Батсур. — Це, певно, один з найстаріших храмів Монголії і, на додачу, покинутий дуже давно. Навряд чи хтось пам’ятає про нього… Судячи з цього ганчір’я, останні прочани були тут років сто тому.

— Все правильно, — перервав нараз Озеров. — Ось шматок священної плити громових духів, про яку говорив помираючий сторож.

У руці Аркадія заіскрився великий уламок блискучого кристала.

— Так я й гадав, — продовжував Озеров. — Це та сама речовина, яку Жора знайшов у міжгір’ї базальтового плато. Ти розумієш, що це означає, Батсуре?..

— Але ж це не мінерал!.. — закричав молодий монгол, розглядаючи переданий йому Аркадієм уламок, — це…

— Звісно, це уламок якогось приладу… Ось тобі й конденсація сонячної енергії чорним базальтовим плато.

— Тут викарбуваний напис, — сказав Батсур, указуючи на постамент статуї.

Аркадій освітив химерні письмена променем електричного ліхтаря.

— Треба обов’язково прочитати його, Батсуре. Тут лежав уламок цієї дивовижної речовини. Напис, імовірно, стосується його.

— Це по-китайски, — пробурмотів Батсур, водячи пальцем по ієрогліфах. — Майже нічого не розумію. Щось про таємницю Грімкої ущелини, про громових духів Адж-Богдо. Доведеться перемалювати і сфотографувати. Потім перекладемо.

Поки Батсур копіював напис, Озеров і Жора, допомагаючи один одному, піднялися на плече Великого Лами.

— Вгорі у стіні зали — такі самі «бійниці», як і в підземеллі монастиря, де жив старий монгол! — крикнув зверху Аркадій. — Ймовірно, всі ці підземелля колись служили для однієї мети. І, судячи з орієнтування, «бійниці» були спрямовані… у бік базальтового плато. Невже і звідси можна було спостерігати танок громових духів над Адж-Богдо?

— Знаєш, Аркадію, — сказав Батсур, коли Озеров спустився до підніжжя статуї, — здається, сплячий Лама вирубаний на місці якоїсь більш давнішої споруди. Статуя оброблена значно грубіше, ніж стіни підземних тунелів і зал, а ось подекуди на постаменті і на ногах статуї збереглися ділянки з досконалішою обробкою каменю.

— Без сумніву, — погодився Озеров, — цей Лама порівняно молодий, а підземеллю багато тисяч років. Багато тисяч, Батсуре.

— Куди підемо тепер? — запитав Жора.

Озеров і Батсур перезирнулися.

— Тепер залишається найголовніше, — урочисто оголосив Озеров. — Всі вихідні дані в наших руках. Старий сторож, як виявилося, мав рацію… Напис Батсур розшифрує по дорозі. Тепер залишається повернутися до базальтового плато, хоч по повітрю дістатися до його центрального вулкана і спуститися в жерло Грімкої ущелини. Якщо, звісно, туди ще можна спуститися. Ми надто багато часу згаяли на Атас-Ула. Тепер дорога кожна хвилина.

* * *

Через два дні зелений всюдихід під’їхав до місця старого табору біля урвищ базальтового плато. Тут запаслися свіжою водою. Жора хотів викупатися, але Озеров не дозволив.

— По дорозі назад, а зараз нема коли. Якщо запізнимося, «злі духи» не пустять нас у Грімку ущелину.

Жора похмуро поліз у кузов усюдихода. Останніми днями він перестав розуміти, коли Аркадій Михайлович і Батсур говорили серйозно, а коли кепкували з нього. Власне, все почалося в улоговині біля Атас-Ула, коли Жора ляпнув про аеродром і про лаву… Тепер Батсур називав «аеродромом» кожен зустрічний такир, а Аркадій Михайлович, говорячи про підземелля Атас-Ула, іменував їх не інакше, як «Підземний лабіринт біля аеродрому».

Батсур усю дорогу бився над розшифровкою китайського напису. Щось у нього не виходило. Трясучись у кузові всюдихода, він бурмотів про танки? громових духів, священні плити і ламу. З розмов, які вели на коротких привалах Батсур і Аркадій Михайлович, також нічого не можна було втямити. Здавалося, що вони обидва серйозно повірили у старовинну легенду, розказану старим монголом і зараз збираються зазирнути до злих духів, що мешкають у центрі базальтового плато, і дуже бояться запізнитися.

На всі питання Жори Батсур незмінно відповідав:

— Потерпи, богатирю. Ще не все ясно. Наразі це гіпотеза…

«Хороша гіпотеза!» — сердито думав Жора. Проте після похибки з аеродромом остерігався висловлювати свої думки вголос. Він поділився сумнівами з Жамбалом і мовчазним шофером. Шофер багатозначно підняв брови, сплюнув крізь зуби і за звичаєм промовчав, а Жамбал несподівано сказав:

— Все правильно! Треба злий дух проганяй з Гобі. Новий життя прийшов. Навіщо нам злий дух! Ченці пішов, нехай злий дух теж пішов. Добре буде…

Табір улаштували під урвищами базальтового плато, кілометрів за тридцять на захід від джерела. Наступного ранку, захопивши радіометри[216] й мотузки, попрямували до центрального вулканічного конуса, який знаходився неподалік. Влітку з боку джерела до нього так і не вдалося проникнути через тріщини. Проте конус виявився недоступний і від нового табору. Глибокі тріщини, що розтинали покриви базальтових лав, незабаром перепинили шлях дослідникам.

— Тут без вертольота не обійтися, — зі злістю сказав Батсур.

— Як радіоактивність, Жоро? — поцікавився Аркадій Михайлович.

— Нормально…

— До центрального конуса близько кілометра. До його кратера кілометра півтора. Далебі, ще рано, Батсуре.

— Якщо випромінювання спрямоване, то мабуть. Але до Грімкої ущелини залишається якихось триста-чотириста метрів. Її вплив має позначитися.

— Не забувай, що розряд відбувся всього кілька місяців тому.

«Про що вони?» — думав Жора, з огидою поглядаючи на глибокі тріщини.

— Аркадію Михайловичу, — запитав він після того, як Озеров і Батсур замовкли, — що ви називаєте Грімкою ущелиною?

— Он ту глибоку ущелину, що підходить до центрального конуса. Ми її добре роздивилися з літака. З цієї ущелини можна проникнути в жерло центрального вулкана. Це єдине жерло, в якому немає лавового корка. І над ним ми спостерігали підвищення радіоактивності.

— А чи не спробувати пробратися до вулкана по самій ущелині? — невпевнено запропонував Жора. — Адже вона напевно доходить до краю плато…

— Це думка, — відзначив Батсур, — якщо, звісно, дно ущелини доступне і якщо ми не заблукаємо в лабіринті тріщин. Із дна нічого не буде видно.

— Треба спробувати, — сказав Озеров. — Тепер ми остаточно переконалися, що поверхнею плато шляху до центрального вулкана немає. А проте, лама, який приніс у підземний лабіринт біля аеродрому уламок священної плити, вочевидь, ухитрився побувати в центральному жерлі. Спробуємо вчинити, як радить Жора.

Лише до вечора наступного дня вдалося знайти в урвищах плато вхід у Грімку ущелину. Він нічим не відрізнявся від усть інших ущелин, які сотнями заглиблювалися у плато. Дно Грімкої ущелини було завалене величезними брилами базальту. По них і довелося пробиратися, ризикуючи на кожному кроці зламати ногу.

Ще декілька днів було витрачено на те, щоб у заплутаному лабіринті тріщин відшукати ту головну ущелину, яка вела до каналу центрального вулкана.

Місцями ширина ущелини складала трохи більше метра. Чорні стіни здіймалися вертикально вгору, і лише вузька смужка блакитного неба, десь на недосяжній висоті, нагадувала про величезний світ, що залишився за межами цього тісного кам’яного лабіринту.

Пробираючись по дну тріщини, Жора намагався не думати про те, що станеться в разі землетрусу. Ці тріщини можуть так само легко закритися, як колись відкрилися. Тоді в частки секунди дослідники будуть розчавлені і відтак перетворяться на скам’янілості, замуровані в багатосотметровій товщі базальтів.

Та ось, нарешті, затремтіли стрілки радіометрів. Очевидно, центральний канал вулкана був близько.

Жора крикнув про це Озерову і Батсуру, які пішли вперед. Луна підхопила вигук і почала перекликатися, то віддаляючись, то знову наближаючись. Здавалося, саме повітря в лабіринті тріщин загуло і завило, мов у трубах величезних органів.

— Істина — не в гучному крику, — пожартував без усмішки Батсур. — Ти розбудиш усіх духів Грімкої ущелини.

Покази приладів з кожним кроком збільшувалися. Жора сподівався, що ось зараз відкриється жерло вулкана, але замість цього ущелина ще раз розгалузилася.

— Куди підемо? — запитав Батсур.

Їх було троє. Жамбал цього дня залишився в таборі.

— Давайте розділимося, — запропонував Озеров. — Ви з Жорою йдете направо, а я наліво. Хто потрапить у зазубень, повернеться до розгалуження, а хто дістанеться до жерла, залишиться чекати біля нього. Жерло має бути близько.

Так і вчинили. Жора і Батсур заглибилися у праву гілку ущелини. Обережно переступаючи з брили на брилу, вони пройшли кількасот метрів. Стрілки приладів коливалися все дужче. Раптом ущелина різко розширилася і Жора ахнув. Біля їх ніг розкрилася темна безодня кратера. Вона вертикально спадала кудись униз. Там, унизу, панувала непроглядна пітьма.

Жора ліг на край ущелини і зазирнув у кратер. Нічого не видно. Жора узяв камінь і хотів кинути вниз, але Батсур застережно підняв руку.

— Ми не знаємо, що там, під нами, — серйозно сказав він.

— Чекатимемо Аркадія Михайловича?

Батсур кивнув.

— Дивіться, які гладкі стіни кратера, — відзначив після недовгої мовчанки Жора. — Немов їх спеціально полірували.

— Чи не здається тобі, що вони схожі на стіни зал і коридорів того підземелля в Атас-Ула? — запитав Батсур.

— Суто зовнішня схожість, — зневажливо махнув рукою Жора.

— Це ще питання, — посміхнувся Батсур.

— Чому ви не хочете говорити зі мною серйозно? — образився Жора. — Кожному дурневі ясно, що там усе зроблено людськими руками, а тут…

— А ось мені, наприклад, далеко не ясно, чи людські руки створили підземелля Атас-Ула, — задумливо сказав Батсур. — І тут, богатирю, теж все не так просто, як здається… Цей кратер більше схожий на величезну шахту. Завтра принесемо мотузки, спробуємо спуститися і тоді вирішимо.

— Ми спускатимемось туди? — запитав Жора, скоса поглядаючи в темну безодню.

— Коли шакала запитали, чи буде він їсти курку, його сміх розібрав. Для цього ж ми сюди й добиралися. Втім, ти можеш не спускатися, якщо не захочеш.

— Я як усі, — похмуро сказав Жора.

Вони довго сиділи на краю кратера і чекали. Озерова все не було.

— Дивно, — сказав, нарешті, Батсур. — Аркадієві час бути тут. Навряд чи та гілка ущелини довша від нашої.

— А може, він також дістався до кратера і чекає нас, — припустив Жора.

— Потримай мене за ноги, — попросив Батсур.

Він звісився в жерло і довго оглядав темні стіни.

— У верхній частині кратера більше тріщин не видно, — повідомив він нарешті, обережно відповзаючи від урвища. — Дивна труба. Вона цілком кругла і нагадує канал ствола велетенської гармати. Звісно, Аркадій має рацію… Проте доведеться дізнатися, де він. Ходімо, богатирю.

Вони повернулися до розгалуження ущелини. Озерова й тут не було.

— Дуже дивно, — пробурмотів Батсур, і Жора зрозумів, що його товариш стривожений не на жарт.

Батсур написав коротеньку записку, поклав на камінь і пригнітив меншим каменем.

— Побачить, якщо розминемося, — сказав він. — Поїхали далі…

Вони попрямували в ліву ущелину. Ця ущелина виявилася настільки вузькою, що місцями важко було протиснутися. В ній було майже темно. Батсур увімкнув ліхтар і поволі пробирався вперед. Жора, важко дихаючи, ліз за ним. Рюкзак довелося зняти і волочити ззаду. З рюкзаком за плечима Жора вже давно застряг би в цій кам’яній пастці.

Та ось прохід знову став ширший. Жора випростався, глянув угору і… нічого не побачив. Навколо була пітьма. Лише світло ліхтаря освітлювало вузький звивистий прохід, що полого спадав униз.

— Батсуре, ми під землею!..

— Ти не помилився. Тепер дивися пильно, щоб не було розгалужень. Тримайся за ліву стіну, а я триматимуся за праву. Ми не маємо права заблукати…

Вони пройшли ще кілька десятків кроків. Прохід усе крутіше йшов униз.

— Це схоже на коридор, Батсуре. Тут східці…

— Подивимося потім. Треба мерщій відшукати Аркадія.

Тепер вони швидко спускалися по широкому похилому тунелю. Чорні стіни були гладко відполіровані. Підлога спадала правильними сходинками. Тунель поступово повертав, окреслюючи плавну дугу.

— Розгалуження, Батсуре.

Вони зупинилися. Від головного тунелю вліво відходив ще один, трохи менший.

— Залишайся тут, Жоро. Я огляну бічний тунель.

— Але…

— Ані слова. Залишайся і чекай мене.

Батсур зник. Жора стиснув зуби й чекав. Час зупинився. Жорі здалося, що минула ціла година, але Батсур запевняв потім, що він був відсутній не більше десяти хвилин.

Батсур повернувся похмурим.

— Там безліч розгалужень. Це цілий лабіринт. Кепсько, якщо Аркадій повернув туди…

— Куди тепер?

— Спробуємо пройти далі головним тунелем.

Вони знову рушили вперед. Тунель вів їх усе глибше.

— Ми спустилися вже дуже глибоко, Батсуре.

— Дарма. До центру Землі ще далеко…

— Знову розгалуження, Батсуре.

Молодий монгол вилаявся крізь зуби.

— Тепер я огляну бічний прохід. Дозволь мені, а ти зачекай тут.

Батсур вагався.

— Я лише до першого розгалуження…

— Ну гаразд, іди… Будь уважний.

Жора повернувся через декілька хвилин. Він уривчасто дихав. Очі його округлилися.

— Там, там…

— Що там?

— Там немає проходу. Він завалений… Але там…

— Що?

— Скелет… людини.

Батсур залишив увімкнений ліхтар біля розгалуження тунелів і подався услід за Жорою. Пройшовши кілька десятків метрів, вони уперлися в завал. З-під каменів виднілися кістки й череп.

Батсур уважно розглядав кістки.

— Це скелет юнака. Майже дитини… Можливо, це Цамбин — онук померлого старого сторожа…

— Його завалило?

— Хтозна? Обвал свіжий. Можливо, він стався пізніше… Поглянь, що показує радіометр?

— О! Він зашкалений. Стрілка відхилилася за максимальний відлік.

— Кепсько. Геть кепсько. У цих підземеллях людині не можна довго залишатися. Ось вони — злі духи базальтового плато. — Батсур указав на стрілку радіометра. — Ми мусимо якнайшвидше розшукати Аркадія. Він необережніший, ніж я думав.

Вони спускалися головним тунелем ще близько години, в бічні відгалуження більше не заглядали; лише відзначали свій маршрут стрілками, які Жора малював крейдою на стінах тунелю. Багато разів Батсур починав кликати Озерова. Жора пронизливо свистів. Але їм відповідала лише далека луна.

— Йому треба задати хорошого прочухана, — схвильовано твердив Батсур. — Хіба можна було самому йти так далеко! Він мав дочекатися нас.

— Дарма ми сиділи біля кратера, — відзначив Жора.

Батсур не відповів. Тунель, окреслюючи дугу, як і раніше вів униз.

Батсур раптом зупинився і вдарив себе по чолу.

— Та це ж спіраль! — закричав він. — Тунель по спіралі огинає центральний кратер. Спускаючись по ньому, ми вже кілька разів обійшли жерло. Це штучний хід у надра вулкана… Молодець Аркадій…

— Вітер, — прошепотів Жора.

— Певна річ… Тут скрізь чудова вентиляція. О, це були талановиті інженери.

— Хто?

— Ті, хто побудував усе це…

— Але хто вони?..

Тунель нараз повернув під прямим кутом, і стіни його розійшлися в боки. Жора і Батсур опинилися у величезній залі. Промені їх ліхтарів відразу ж загубилися в безмежному мороці.

— Що це? — вигукнув Жора.

Батсур не відповідав. Він пильно вдивлявся в пітьму.

— Загаси ліхтар, — раптом сказав він Жорі.

Їх оточила пітьма. Ні, це була не пітьма. Жора розгледів попереду неяскраве зеленкувате сяйво. Поступово його очі звикли до темряви, і він побачив ряди величезних пластин, що ряхтіли блідим, зеленкувато-фіолетовим світлом. Ряди пластин тягнулися кудись удалину.

— Ось воно — серце Грімкої ущелини, — прошепотів Батсур. — Ти геній, Аркадію…

— Що ж це таке? — повторив Жора.

— Це спадок людям Землі, — відповів Батсур. — Аркаді-ю! — закричав він, склавши руки рупором.

Підземелля ожили. Відбитий тисячами величезних пластин заклик Батсура полетів нескінченними залами:

— Аркадію! Аркадію! Аркадію!..

Жорі стало страшно. Підземелля мовби зраділи, почувши людський голос, і тепер повторювали його на різні лади:

— Аркадію! Аркадію!.. дію!

Нарешті луна стихла. Батсур і Жора увімкнули ліхтарі і довго прислухалися. Відповіді не було.

— Може, він не дійшов сюди? — пошепки запитав Жора.

— Він не міг не дійти… Ще до поїздки в Атас-Ула він припустив, що тут має існувати щось подібне… Залишайся тут і не гаси ліхтар. Я піду шукати його. Якщо за годину не прийду, повертайся в табір, але ліхтар залиш тут. Іди назад зі свічкою. Хай ліхтар буде маяком. Відпочивши, повертайся сюди з Жамбалом. Захопіть ноші… Углиб зали не заходьте, ні в якому разі. До пластин небезпечно наближатися. Якщо мене й Аркадія не буде, їдьте всюдиходом до Улан-Батора. Там розповісте, що бачили. А зараз ні слова… У цих залах не можна знаходиться більше півтори-двох годин підряд. Ні слова, Жоро… Обіцяй, що зробиш так, як я сказав. Дай руку!..

Батсур міцно обняв Жору і ступив у пітьму. Промінь його ліхтаря все віддалявся й віддалявся і нарешті перетворився на тонку блискучу голку. Вже здалека до Жори долетів заклик:

— Аркадію! Аркадію!..

Луна підхопила його і знову понесла по залах.

Жора сів на кам’яну підлогу й чекав. Стрілки годинника рухалися поволі. До призначеного терміну було ще далеко.

Іноді навіть добре трохи побути самому. Принаймні ніхто не побачить, що ти плачеш.

* * *

Тумов поволі йшов по спорожнілому бульвару в Сокольниках. Жовте листя вкривало мокрий асфальт. Вітер жбурляв у обличчя дрібні бризки дощу. Ось і знайомий будинок з великими скляними дверима. Звідси півроку тому вони почали свою подорож.

Тумов важко зітхнув.

Що сказати сестрам Аркадія? Що про нього думає Люда?

У нього в бічній кишені лежала телеграма Очира, отримана вже два тижні тому. Два тижні Ігор носив її з собою. Щоранку він обіцяв собі, що увечері поїде в Сокольники, і щовечора малодушно шукав приводу, щоб не їхати. Він запевняв себе, що чекає на другу телеграму. Але у глибині душі був переконаний, що ця друга телеграма повідомить про непоправне.

Вже два тижні він боїться брати телефонну трубку, закинув справи і роботу й чекає… Чого?

Сьогодні вранці йому передали записку Людмили. Вона настійно просила приїхати. Більше відкладати візит було годі.

Узявшись за ручку вхідних дверей, він ще не був певен, що подзвонить у квартиру. Подзвонивши, не знав, чи скаже їм про телеграму з Улан-Батора, чи малодушно промовчить.

Двері відчинила Людмила. Вона серйозно привіталася з ним і сказала:

— Проходьте, будь ласка. Роздягайтеся…

«Може, вони вже знають щось?» — думав Ігор, знімаючи одну калошу, відтак другу, розмотуючи шарф, потихеньку починаючи стягати пальто.

— Та проходьте, врешті-решт! — почувся з кімнати різкий голос Ірини Михайлівни — старшої сестри Аркадія. — Що ви там порпаєтеся?

— Ходіть швидше! — тихо сказала за його спиною Людмила. — Ми дуже тривожимося.

«Не знають», — подумав Тумов і помацав, чи на місці телеграма.

Він пройшов до кімнати.

Ірина сиділа на канапі біля настільної лампи з зеленим абажуром. Її вузьке довгобразе обличчя було дуже бліде і в світлі лампи здавалося зеленкуватим. Різкі зморшки темніли навколо рота. Тонкі губи були щільно стиснуті. Вона мовчки простягнула Тумову вузьку холодну руку і вказала йому місце напроти себе.

Ігор поспішно сів у глибоке крісло, задоволений, що його обличчя залишається в тіні. Людмила, закутавшись у велику пухову хустку, влаштувалася з ногами в кутку канапи, узяла на руки кішку; тихо погладжувала її.

Запанувала напружена мовчанка.

— Ну? — запитала Ірина й закашлялася.

— Що? — розгубився Тумов.

— Сестра останнім часом хворіє, — квапливо пояснила Людмила й зітхнула.

— Не про це мова, — різко сказала Ірина. — Де Аркадій?

— Я н-не знаю, — невпевнено протягнув Тумов, і йому здалося, що телеграма пече йому груди.

— Тобто як це не знаєте, Ігорю Миколайовичу? — високим, дзвінким голосом запитала Ірина. — Ви втягнули його в цю поїздку бозна-куди і казна-навіщо. Самі повернулися мало не три місяці тому. Від нього жодних вістей. Ви не показуєте очей, не вважаєте за потрібне хоча б по телефону ясно сказати, де він і що з ним. Даруйте мені, але порядні люди так не чинять. І він ще називав вас своїм другом.

— Ірино, заспокойся, — тихо сказала Люда. — Вибачте її, Ігорю Миколайовичу. Ми дуже турбуємося про Аркадія. Більше трьох місяців від нього немає ані рядка. Ви давно повернулися і також мовчите.

— Я все збирався, щодня, — бурмотів Тумов, не знаючи, куди подіти очі. — Купа справ, звіти… Довелося відразу їхати у відрядження… Ви пробачте, будь ласка; я, звісно, дуже винен, але…

— Коли ви бачили його востаннє? — запитала Ірина, допитливо дивлячись на Тумова.

— Рівно три місяці тому, двадцять восьмого серпня.

— Чому він не надіслав з вами листа?

— Ми роз’їхалися у різних напрямах. Невідомо було, хто перший дістанеться до обжитих місць.

— Чому ви розділилися?

— Він хотів провести додаткові дослідження трохи південніше.

— А ви?

— Я повертався з караваном на північ.

— Значить, ви кинули його і змотали манатки?

— Не зовсім так… — почав було Тумов, але затнувся й замовк.

Ірина примружилася.

— Або ви… Не хочу вимовляти цього бридкого слова… Або ви щось приховуєте від нас. Потрудіться пояснити, Ігорю Миколайовичу!

— Будь ласка, — додала Люда. — Все краще від такої невідомості.

— Та зрозумійте, я сам нічого не знаю! — майже закричав Тумов. — Нічого!.. Ну, затримався десь. Адже це Гобі… Гадаю, що скоро приїде… — Він мало не вдавився останніми словами. — Також чекаю з дня на день…

— Ні, ви щось приховуєте від нас, — твердо заявила Ірина. — Чому ви весь час шарпаєте кишеню? Що у вас у кишені? Покажіть!

— Н-нічого! — холодіючи, протягнув Тумов. — Лише т-телеграма з Улан-Б-батора… Ось, б-будь ласка…

Ірина вихопила у нього зім’яту телеграму, швидко пробігла її й закрила обличчя руками. Людмила підняла тремтячими пальцями аркуш, що впав. Поволі, виразно прочитала вголос:

— На ваш запит повідомляю км загін Озерова не повернувся Гобі крпк пошуки не дали жодних… — Плечі дівчини затряслися. — Продовжуємо… Повідомлю… — Вона впала обличчям у диванні подушки й голосно заплакала.

Тумов остаточно розгубився. Він важко встав із крісла, зачепив книги, що лежали на краю столу. Книги з гуркотом посипалися на підлогу. Нагнувся, щоб підняти книги, махнув рукою, не підняв і сів на канапу між сестрами.

— Та зрозумійте ж, не все втрачено, — бурмотів він. — Знайдуть… Приїде… повернеться…

— Вже повернувся! — почувся від дверей знайомий голос. — Що тут у вас відбувається?

* * *

Тумов згодом ніколи не міг відновити в пам’яті послідовності подій, що розігралися того вечора. Ірина схопилася, перекинувши лампу. Жалібно дзвякнув зелений абажур. У кімнаті запанував морок. У темряві чувся уривчастий голос Ірини, гучний плач Люди, схвильовані вигуки Аркадія, поцілунки. Під ногами тріщали скалки абажура. Ігор хотів обняти Аркадія і обняв Люду. І вона поцілувала його в губи. Звісно, це була помилка… Поцілунок призначався братові… Ображено нявкнула кішка, якій хтось наступив на хвіст. Усі щось питали, і ніхто не слухав відповідей. Відтак засвітилася люстра. Вочевидь, сама, позаяк ніхто її не вмикав.

Ірина обіймала схудлого, бронзоволицього Аркадія, а Люда плакала і сміялася, притискаючи залите сльозами обличчя до широкого плеча Тумова.

Аркадія всадовили на канапу. Сестри сіли обабіч, міцно тримаючи його за руки, немов боялися, що він знову зникне. Втім, Ірина відразу ж хотіла схопитися й бігти на кухню, але Аркадій не пустив її. Тумов, топчучи широкими підошвами рештки абажура, влаштувався в кріслі навпроти канапи.

— Ну, розповідай, — сказала Люда.

— Лише коротко, — додала Ірина, — бо мені треба готувати вечерю.

— У найкоротшому варіанті це виглядає так, — посміхнувся Озеров. — Три місяці колесили по Гобі, вчора повернулися до Улан-Батора. Я лише встиг вилаяти Очира, що він переполохав вас, сів у літак і годину тому приземлився у Внуково.

— Чому не телеграфував?

— Я сам летів зі швидкістю телеграми. Ще вчора вранці ми були в Гобі, біля підніжжя нашого плато.

— Ви повернулися до нього? — здивувався Тумов.

— Звісно. І ти ще повернешся до нього, Ігорю. Виявляється, нас шукали по всій Заалтайській Гобі, а ми спокійно лазили по плато. У нас відмовило радіо…

— Ну ось, бачите, — сказав Тумов. — Я ж казав…

— Цього ви не казали, — перервала Люда, закриваючи йому рота рукою. — Але тепер це зовсім неважливо.

— Ще б йому не казати! — відзначив Озеров. — Хто підсунув нам замість запасних батарей свинячу тушонку?

— Не може бути, — здивувався Тумов. — О-о! Тепер розумію, звідки в мене опинилися ці батареї… Ах, стара панама!.. Що мені з собою робити?.. Але загалом обійшлося без особливих пригод?

— Більш-менш…

— А скажи відверто, Аркадію, — помовчавши, запитав Тумов, — варто було там залишатися? Знайшли ви щось… нове?..

— Нове? — повторив Озеров. — Ні, нічого нового не знайшли. Все дуже старе.

— Треба відразу було мене слухати, — задоволено сказав Тумов. — Раз зізнався, втішу тебе… Ти, як виявилося, мав слушність. Пам’ятаєш блискучий мінерал, який я називав алмазом? Це не алмаз. Це цілком невідомий мінерал величезної твердості й міцності. Дивовижна сполука бору, кремнію й вуглецю. Він значно твердіший від алмаза й володіє вражаючою здатністю концентрувати різні види енергії. Мінералоги вважають, що це уламок метеорита нового типу.

— Це не метеорит, — сказав Озеров.

— А що?

— Штучна речовина.

— Фантазія, — протягнув Тумов. — Зелена фантазія! У жодній з лабораторій поки що не створено умов, необхідних для синтезу такої сполуки. Її синтез лежить далеко за межами можливостей нашої науки.

— А я не сказав, що ця речовина створена людськими руками, — заперечив Озеров. — Вона була синтезована десятки тисяч років тому розумними істотами, наука яких уже тоді набагато випередила нашу сучасну науку…

— Зачекай, — перебив Тумов. — У вас там не було аварії всюдихода? Ти не того?.. — він покрутив вказівним пальцем біля скроні.

Аркадій мовчки дістав з кишені невеликий згорток, розгорнув. Яскраво заіскрилися в електричному світлі блискучі грані якогось плоского предмета. Це була невелика платівка тієї самої речовини, уламок якої знайшов Жора біля табору. Але ця платівка була тонко інкрустована іншою, ще блискучішою речовиною. Візерунок являв собою складні спіралі, що перетиналися. Достатньо було одного погляду, щоб сказати, що це уламок якогось предмета, створеного розумними істотами.

— Що ж це, уламок міжпланетного корабля? — пошепки запитав уражений Тумов, обережно торкаючись пальцями блискучих граней.

— Ні, це уламок однієї з пластин гігантського конденсатора, що акумулює енергію земних надр. Вулканічне плато Адж-Богдо — це справді величезний конденсатор, але не сонячної енергії, як ти вважав, а ядерної енергії земних надр. Воно порожнисте всередині. Там у колосальних підземних залах стоять нескінченні ряди таких пластин. Спеціальні стрижні сполучають ці пластини одну з одною і з центральним вулканічним каналом. Джерелом енергії, вочевидь, є магматичне вогнище стародавнього вулкана, розташоване на глибині декількох кілометрів під плато. Як вони дісталися до вогнища, поки незрозуміло. Взагалі у всій цій установці дуже багато незрозумілого. Знадобляться десятки років для її вивчення. Ясно одне — це найбільший штучний енергетичний агрегат нашої планети, залишений нам у спадок невідомими прибульцями з Космосу. Можна вважати, що вони з’явилися в Гобі від двадцяти до п’ятдесяти тисяч років тому, коли в Європі і Північній Америці лежав багатосотметровий крижаний покрив.

У невеликій улоговині біля підніжжя Атас-Ула ми знайшли напівзанесені піском залишки космопорту прибульців. На майданчику космопорту збереглися величезні конічні вирви, розташовані правильними шестикутниками. Осадкові породи всередині вирв і поблизу них несуть сліди обпалення й оскління. Ймовірно, ці вирви випалені струменями розжареного газу, що виривалися зі стартових дюз космічних лайнерів. Знайшли ми і спеціальні підземні сховища, з яких можна було безпечно спостерігати за дією енергетичного агрегату, коли він вистрілював запас накопиченої енергії в космос. Між іншим, одне з таких сховищ знаходилося у плато, до якого прилягають руїни ламаїстського монастиря. Розрядка агрегату відбувається раз на п’ять років, у один з днів червня. Цього року енергетичним розрядом був знищений американський супутник, а десять років тому, через декілька годин після розряду, поблизу каналу, що ще виділяв останні порції енергії, пролетів літак Ісарова…

Лами, що жили в монастирі, знали про ці розряди. Вони називали їх танко?м громових духів. А ущелину, що вела до центрального каналу, охрестили Грімкою ущелиною. Так народилася одна з легенд Гобі.

Люди кілька разів проникали в Грімку ущелину. Років триста тому один лама приніс звідти уламок пластини конденсатора. Ми знайшли цей уламок на вівтарі підземного храму в Атас-Ула. Поряд був старий напис, що розповідав про подвиг лами. Напис удалося прочитати Батсуру. Близько до Грімкої ущелини підходив і останній сторож монастиря. Він шукав зниклого внука і потрапив у зону випромінювання. Розтин показав, що він помер від променевої хвороби.

— І ви, ви також спускалися в цю страшну ущелину? — тремким голосом запитала Люда.

— Так. Ми помітили її ще з літака. Вона досягає кратера найбільшого вулкана плато. З вершини конуса спуститися у кратер не можна. Ми проникли туди по дну Грімкої ущелини, яка є тріщиною на південному схилі конуса. Ми навіч бачили нескінченні ряди блискучих конденсаторів, що протягнулися на кілометри. Частина пластин поламана під час землетрусів, але всі блищать так, немов учора виготовлені, хоча їм, либонь, не менше двадцяти тисяч років.

— А випромінювання? — закричав Тумов. — Ви побували в полі дії конденсаторів?..

— Зараз вони майже розряджені. Викид енергії стався всього кілька місяців тому. Випромінювання поки знаходиться в межах, допустимих для людського організму. Втім, коли б не Батсур, зі мною могло бути зле. Я йшов без приладу і трохи зловжив перебуванням у підземеллях. Батсур вчасно витягнув мене звідти… А зараз тримайся, Ігорю! Наші прилади зафіксували нейтронний потік, що йде з надр Землі уздовж каналу. Інтенсивність потоку різко збільшується з глибиною.

Нейтронний потік, що надходить з вогнища вулкана! Чи може бути кращий доказ ядерних реакцій у земних надрах? І це не здогадки. Це покази приладів… Через місяць чи два перебування поблизу каналу і конденсаторів стане небезпечним, а через півроку неможливим. А через чотири з половиною роки жерло Грімкої ущелини знову вистрілить у Космос свій страхітливий заряд енергії. На той час ми опережемо її мережею обсерваторій і спостережних станцій, визначимо силу й характер енергетичного викиду. Коли випромінювання припиниться, ми знову спустимося в глибини Грімкої ущелини і спробуємо перемкнути її енергію для земних цілей. Подумайте, друзі мої, які невичерпні запаси енергії таяться в надрах Землі. Які безмежні можливості відкриваються для енергетиків майбутнього! Адже магматичне вогнище лавового плато Адж-Богдо — це нікчемна крихта того, що вміщено в надрах нашої планети…

Тумов раптом розреготався.

Всі здивовано поглянули на нього. Ірина з обуренням знизала плечима.

А Тумов реготав усе голосніше. Його масивна постать стрясалася від сміху і він тер очі величезними кулаками.

— Що з вами, Ігорю Миколайовичу? — тривожно запитала Люда.

— Даруйте мені… Я пригадав… Що за віслюк!.. Подумай, Аркадію… Наш спільний друг — містер Пігастер, повернувшись додому, негайно опублікував під своїм ім’ям мої міркування про концентрацію сонячної енергії базальтовим плато. Не здогадався, у кого треба було красти… Ну, так йому, шельмі, й треба.

— Як, — здивувався Озеров, — опублікував і без будь-яких посилань на тебе?

— Без будь-яких. Недарма він дивувався, як це ми розповідаємо про свої ідеї, перш ніж зареєстрували їх у бюро авторських прав. Знаючи російську мову, він розумів усі наші розмови і в деталях ознайомився з моєю ідеєю.

— І так твердо став на твою точку зору, що вирішив популяризувати її від свого імені.

— Так йому й треба! Він тепер вирве останні залишки волосся, коли дізнається про ваші відкриття. Поступаюся йому пріоритетом з «конденсатором сонячної енергії». А добре, що я нічого не встиг надрукувати. Виявляється, забарність іноді корисна… Значить, енергетична станція у вулкані!.. — продовжував Тумов після короткої мовчанки. — Вражаюче! Важко переоцінити таке відкриття… Важко… А як, по-твоєму, Аркадію, навіщо знадобилося невідомим прибульцям з Космосу створювати на Землі енергетичну станцію? Як вони використовували цю енергію?

— Цього ми не знаємо, — сказав Озеров. — Призначення установки поки залишається загадковим. Ми мусимо його з’ясувати. Можливо, це своєрідний маяк у Космосі. Можливо, енергетичний розряд створює канал спрямованого випромінювання, по якому з нашої планети передається запис про умови, що панують на поверхні Землі чи в її надрах. Через деякий час цей запис приймають і розшифровують розумні істоти іншої сонячної системи. Можливо, це пристосування служить чи служило для якихось таких цілей, про які ми просто не маємо поняття. Майбутнє покаже…

— Якщо я правильно зрозуміла, — сказала Ірина, — ви з Батсуром зробили декілька крупних відкриттів. Я навіть не знаю, що важливіше: знахідка енергетичної установки, чи доказ ядерних реакцій у глибинах Землі, чи, нарешті, наявність розумних істот за межами нашої планети.

— Наразі зроблено лише перший крок на нескінченно довгому й важкому шляху, — відповів Озеров. — Найскладніше — попереду. А перший крок був зроблений усіма нами — всією експедицією, коли ми їздили навколо Адж-Богдо й лазили по базальтових урвищах. Ми з Батсуром лише підбили підсумки першого етапу. Тепер починається другий етап. Ти готовий до нього, Ігорю?

— Буду готовий через кілька годин, — похмуро сказав Тумов. — Лише з’їжджу додому й спалю свою незакінчену дисертацію.

Переклад В. Геника

Перекладено за виданням: ШАЛИМОВ А. И. Тайна Гремящей расщелины: Научно-фантастические рассказы и повести. — Ленинград: Детгиз, 1962. — 288 с. — (Библиотека приключений и научной фантастики).

ЗМІСТ

Бранець кратера Арзахель

Дивний світ

Музей Атлантиди

Ніч біля мазара

Зустріч на Аості

Зустріч на старій енергоцентралі

Пошук у кільці

Естафета розуму

Коли мовчать екрани

Планета туманів

Зустріч з тиранозавром

Примари Білого континенту

Таємниця Грімкої ущелини

Примітки

1

Нормандія — область на півночі Франції, де в 1944 році висадилися союзники СРСР у війні з фашистською Німеччиною (Великобританія та США), відкривши таким чином т. зв. «другий фронт» у Європі (Тут і далі примітки перекладача).

2

Сейсмограф — прилад для автоматичного безперервного запису та вимірювання коливань земної кори, що виникають під час землетрусів і вибухів.

3

Потужність землетрусів вимірюється за десятибальною шкалою Ріхтера.

4

Пластид — пластична желеподібна вибухова речовина, основне начиння пластикової бомби, міни тощо.

5

Мається на увазі День міжнародної солідарності трудящих.

6

Еверест (Джомолунгма) — найвища вершина земної кулі, розташована в Гімалаях на кордоні Китаю й Непалу. Її висота за останніми даними становить 8844,43 метри.

7

Миля — міра довжини, що дорівнює 1,609 км.

8

Голгофа — місце страждань, мук (від назви гори Голгофи в Єрусалимі, де відбулася страта Ісуса Христа).

9

Кімберліт — вивержена магматична алмазоносна гірська порода чорного кольору з синім чи зеленим відтінками.

10

Перидотит — глибинна магматична гірська порода, що утворилася внаслідок кристалізації ультраосновної магми і складається з олівіну та піроксенів; іноді її використовують як будівельний матеріал.

11

Земна кора — верхня тверда оболонка земної кулі.

12

Мантія— оболонка земної кулі між її корою та ядром.

13

Платина — дуже рідкісний важкий сірувато-білий блискучий пластичний благородний метал, який застосовують у електротехніці, електроніці, для виготовлення прикрас, лабораторного посуду тощо.

14

Кобальт — сріблясто-білий метал із червонястим полиском, твердіший від заліза; його застосовують для виробництва спеціальних сплавів і сталей; сполуки кобальту використовують для виготовлення емалей і фарб.

15

Флуоресценція — один із двох видів люмінесценції; явище короткочасного світіння деяких речовин після припинення їх освітлювання, опромінювання рентгенівським промінням тощо.

16

Тріас — перший із трьох періодів мезозойської ери геологічної історії Землі, що настав близько 235 мільйонів років тому і тривав приблизно 30–50 мільйонів років.

17

Керн — циліндричний стовпчик гірської породи, який одержують під час колонкового буріння свердловин.

18

Ентомологія — розділ зоології, що вивчає будову і життєдіяльність комах, їх індивідуальний та історичний розвиток, розмаїття форм, розподіл на Землі в часі і просторі, взаємостосунки з середовищем.

19

Гумус — складова частина ґрунту, утворена з перегнилих рослинних і тваринних решток внаслідок життєдіяльності ґрунтових мікроорганізмів.

20

Какофонія — немилозвучне сполучення звуків, що справляє естетично негативне враження.

21

Гекатомба — у стародавніх греків — жертва богам; жертва на 100 биків; пожертвування. Тут: побиття; жорстоке і безглузде знищення великої кількості живих істот.

22

Шори — бокові щитки на вуздечці, прикріплені біля очей коня для того, щоб він не лякався. Тут: штучно створена ширма, те, що заважає розуміти суть чогось.

23

Христофор Колумб (1446–1506) — іспанський мореплавець, першовідкривач Америки (Багамських та Антільських островів, узбережжя Центральної та Південної Америки).

24

Васко да Гама (1469–1524) — португальський дослідник і мореплавець, який у 1498 році відкрив морський шлях до Індії новколо Африки.

25

Фернандо (Ернан) Кортес (1485–1547) — іспанський конкістадор, який у 1519-21, завоював імперію ацтеків і встановив у Мексиці іспанське панування.

26

Джеймс Кук (1728–1779) — англійський першовідкривач, навігатор і дослідник. Здійснив три подорожі Тихим океаном, першим з європейців дослідив більшу частину його узбережжя. Відкрив Гаваї та інші острови, першим проплив навколо Австралії.

27

Людовик XІV (1638–1715) — один з найвидатніших французьких королів, «король-сонце».

28

Каравела — три— або чотирищоглове морське вітрильне судно зі складною системою вітрил, що дозволяла пливти не лише за, але й проти вітру; на каравелах іспанці й португальці почали здійснювали перші далекі морські подорожі.

29

Капітель — горішня частина (завершення) колони, пілястри або стовпа, на яку спирається балка чи архітрав.

30

Еллада — самоназва Греції. Елліни — самоназва греків, тут: давні греки.

31

Гераклові Стовпи — стародавня назва Гібралтарської протоки.

32

Давні греки називали Лівією всю Північну Африку (Примітка автора).

33

Тірренія — давня назва Етрурії, країни, що існувала на західному узбережжі Апеннінському півострові до завоювання Римом Італії.

34

Четвертинний період (антропоген) — сучасний період геологічної історії Землі, останній період кайнозойської ери; розпочався 600 тис. — 1 млн. (за ін. даними, 2,5–3,5 млн.) років тому.

35

Острів Корво — західна група Азорських островів (Примітка автора).

36

Зливний кварцит — гірська порода, в якій кристали кварцу «злиті» так щільно, що будь-яка межа між ними стирається.

37

Архітрав — головна балка, що перекриває прогін між колонами.

38

Альков — тут: заглиблення в стіні кімнати, ніша.

39

Миля — міра довжини, що дорівнює 1,609 км.

40

Критська (мінойська) культура — високорозвинена культура бронзової доби на о. Крит (ІІІ-ІІ тис. до н. е.), відкрита в кінці ХІХ ст. англійським археологом Артуром Евансом.

41

Котелок — різновид чоловічого капелюха, поширений у першій чверті ХХ століття.

42

Сафо, Сапфо (630/612 — 572/570 до н. е.) — давньогрецька поетеса, представниця мелічної (музично-пісенної) лірики.

43

Тога — чоловічий верхній одяг громадян у Стародавньому Римі у вигляді плаща без рукавів.

44

Летючий Голландець — легендарний образ капітана Ван Страатена, приреченого на вічне плавання в морі.

45

Помпеї — давнє римське місто поблизу сучасного Неаполя, яке загинуло внаслідок виверження вулкану Везувій 24 серпня 79 року.

46

Перша й остання сторінки рукопису відсутні. Дон Антоніо вирвав їх із зошита і залишив у себе. Тому переклад починається з середини фрази (Примітка автора).

47

Цю одиницю довжини так і не вдалося розшифрувати. Ймовірно, вона відповідає світловому року, але року іншої тривалості, ніж на Землі (Примітка перекладача рукопису дона Антоніо).

48

ЮНЕСКО — спеціалізована установа ООН, створена у 1946; ініціює й координує міжнародну співпрацю в галузі освіти, науки й культури.

49

Мазар — могила мусульманського святого (Примітка автора).

50

Морена — принесені льодовиком уламки гірських порід (Примітка автора).

51

Арча — середньоазіатський вид ялівцю; дуже невибаглива рослина, часто росте в ущелинах скель і кореневою системою поступово розширює тріщину; арчові дерева різноманітні за формою: то вигадливо вигнуті, то прямі, схожі на пірамідальні тополі, то повзучі, іноді кучеряві (Тут і далі, крім обумовлених випадків, примітки перекладача).

52

Кишлак — сільське поселення в Середній Азії.

53

Кок-чай — зелений чай, приготований по-узбецьки.

54

Хауз — ставок (Примітка автора).

55

Салам алейкум! (Мир вам!) — традиційне східне привітання.

56

Ата — батько (Примітка автора).

57

Якши — гаразд, добре.

58

Басмачі — члени націоналістичного руху в Середній Азії під час і після громадянської війни в Росії (1918–1921 рр.).

59

Шайтан — у ісламських країнах — злий дух, диявол, сатана.

60

Киїк (тюрк.) — дика коза.

61

Мулла — нижчий сан служителя релігійного культу у мусульман; часто виконує також функції вчителя і судді; знавець Корану і релігійних обрядів; зазвичай обирається віруючими зі свого середовища.

62

Колектор — тут: особа, що збирає певні зразки чогось (гірських порід, ґрунтів тощо), описує їх і зберігає.

63

Третинний період (палеоген) — перший період кайнозойської ери; розпочався близько 67 млн. років тому, тривав понад 40 млн. років. У цей час рослинний і тваринний світ почав набувати рис, подібних до сучасних.

64

Велике зледеніння — льодовикові епохи, в час яких значна частина Євразії була вкрита льодом; припадають на першу епоху четвертинного періоду — плейстоцен (1,8 млн. років тому — 11,7 тис. років тому).

65

Баранчук (таджик.) — діти.

66

Скарн — особлива гірська порода, яка часто містить руди рідкісних металів (Примітка автора).

67

Шеєліт — мінерал, що містить вольфрам (Примітка автора).

68

Фунікулер — залізниця з канатною тягою для перевезення пасажирів на крутих узвозах і спусках.

69

Іхтіозавр — вид вимерлого морського хижого плазуна мезозою, що жив у морях і мав рибоподібне тіло завдовжки до 13 м.

70

Штуф — зразок гірської породи, обколений у вигляді грубого паралелепіпеда (Примітка автора).

71

Сай — яр, балка (Примітка автора).

72

Сніжник — накопичення снігу чи льоду на земній поверхні, що зберігається протягом теплого періоду року після танення снігового покриву.

73

Тролі — у скандинавській міфології — надприродні істоти, завичай ворожі людям.

74

Дріопітеки — невеликі верхньотретинні мавпи, які вважаються предками сучасних мавп і людей (Примітка автора).

75

Фауна — тут: сукупність усіх видів тварин певного геологічного періоду.

76

Стратиграфічна колонка — креслення, що показує, в якій послідовності залягають осадові породи (Примітка автора).

77

Юрський період (юра) — другий із трьох періодів мезозойської ери в геологічній історії Землі (розпочався 195 млн. років тому, тривав 58 млн. років). Крейдяний період (крейда) — третій (останній) період мезозойської ери.

78

Австралопітек — викопна людиноподібна мавпа, що жила на початку четвертинного періоду; знайдена в південній Африці.

79

Улар — птах родини фазанових; гірська індичка.

80

Кеклик — кам’яна куріпка, птах родини фазановых загону курячих, що все своє життя проводить на землі.

81

Камфора — органічна безбарвна кристалічна речовина зі своєрідним запахом; застосовують при виготовленні целулоїду й кіноплівки, у виробництві вибухових речовин; у медицині використовують в якості загальнозбудливого, серцево-судинного, жарознижуючого, сечогінного і відхаркувального засобу, зовні — в якості протизапального засобу.

82

Сафарі — тут: мисливська експедиція у спеціальному заповіднику (переважно в Африці), де дозволене полювання на диких звірів.

83

Ноосфера — тут: сфера взаємодії природи і суспільства, в межах якої розумна людська діяльність стає визначальним чинником розвитку.

84

Балюстрада — невисока огорожа, поруччя сходів, терас, балконів, галерей тощо, утворене з ряду фігурних стовпчиків (балясин) чи колонок, з’єднаних зверху перекладиною або бильцями.

85

Манто — тут: широке жіноче пальто, переважно хутряне.

86

Мол — захисна споруда в порту у вигляді стіни чи дамби, що виступає в море.

87

ЮНЕСКО — спеціалізована установа ООН, створена у 1946; ініціює й координує міжнародну співпрацю в галузі освіти, науки й культури.

88

Сурик — тут: природна мінеральна фарба оранжево-червоного або червоно-брунатного кольору.

89

Геотермальна електростанція працює на природній парі вулканічної області; такі електростанції вже існують на даний час поблизу вулканів Італії, Ісландії, на Новій Зеландії; потужність цих станцій наразі невелика, але їм належить майбутнє; подібна станція побудована на Камчатці; вона дає електричний струм рибоконсервним заводам.

90

Ньюфаундленд — порода собак.

91

Homosapіens (лат.) — людина розумна.

92

Атавізм — поява у нащадків (людей, тварин, рослин) ознак, що були властиві їхнім далеким предкам.

93

Космогонія — розділастрономії, що вивчає походження і розвиток небесних тіл та їхніх систем.

94

Планетологія — комплекс наук, що вивчають утворення планет, їхні фізичні властивості й хімічний склад; планетознавство.

95

Космолог — фахівець із космології — вчення про Всесвіт як єдине ціле.

96

Депонування — тут: передача власником належних йому праць на зберігання у певну установу.

97

НТР — науково-технічна революція.

98

Біонт — окремо взятий організм (індивід), який пристосувався в процесі еволюції до життя у певному середовищі (біотипі).

99

Шагрень — м’яка козяча чи овеча (початково — віслюча) шкіра з характерним малюнком на нерівній поверхні.

100

Рідкоземельні елементи (рідкісні землі) — група з 17 елементів, що включає лантан, скандій, ітрій та лантаноїди. Всі ці елементи — метали сріблясто-білого кольору, притому всі мають схожі хімічні властивості. «Рідкоземельними» їх названо у зв’язку з тим, що вони, по-перше, порівняно рідко зустрічаються в земній корі і, по-друге, утворюють тугоплавкі, практично не розчинні у воді оксиди (такі оксиди на початку XІX століття і раніше називалися «землями»).

101

Овоїд — овал з однією віссю симетрії.

102

Енцефалограма — графічне зображення біоелектричних імпульсів головного мозку.

103

За давньогрецьким міфом, бог Крон (римський Сатурн), захопивши владу над світом у свого батька Урана й побоюючись, що те саме можуть вчинити з ним його власні діти, відразу після народження ковтав їх.

104

Позитрон — найлегша елементарна частинка речовини з найменшим позитивним електричним зарядом, «позитивний електрон».

105

Електрон — елементарна частинка речовини з найменшим негативним електричним зарядом.

106

Кора — верхня тверда оболонка планети(Тут і далі, окрім обумовлених випадків, примітки перекладача).

107

Нек (жерловина) — стовпоподібне тіло, що виповнює жерло вулкана вулканічним матеріалом — лавою, туфами, вулканічними брекчіями тощо. У поперечному перерізі неки бувають округлими, овальними і неправильних обрисів завбільшки від декількох метрів до 1,5 км. При руйнуванні рухлого вулканічного матеріалу неки, складені зазвичай твердішими породами залишаються, утворюючи характерні стовпи.

108

Кальдера — циркоподібне заглиблення на вершині вулкана, здебільшого круглої чи овальної форми з крутими стінками і більш-менш рівним дном, що утворилося внаслідок провалу вершини вулкана та, у деяких випадках, місцевості, що прилягає до нього; від кратера кальдера відрізняється походженням і більшими розмірами (у поперечнику до 10–15 км і більше); часто кальдера може бути наповнена водою; розрізняють вибухові (експлозивні) кальдери, які утворюються при вибухах вулканічних газів, і кальдери обвалення (гравітаційні), які виникають при осіданні гірських порід по розломах, що облямовують вулкан.

109

Профан — особа, не обізнана в якійсь галузі, некомпетентна особа.

110

Давньогрецьке ім’я бога війни Марса — Арес (Арей).

111

Історична селенологія — історія розвитку Місяця (на даний час існує в зародковому стані) (Примітка автора).

112

Керн — стовпчик породи, в даному випадку льоду, витягнений із бурової свердловини (Примітка автора).

113

Портик — розміщена перед входом у споруду відкрита галерея, утворена колонами або стовпами, що підтримують перекриття.

114

Мішель Ейкем де Монтень (1533–1592) — французький богослов, філософ і письменник, есеїст-мораліст (головний твір — «Досліди»), громадський діяч.

115

Емпіризм — тут: схильність до практичної діяльності на шкоду теоретичним узагальненням.

116

Іоносфера — верхній шар атмосфери, що містить велику кількість іонів та вільних електронів.

117

Гоніометр — кутомірний кристалографічний прилад, що дозволяє змінювати в різних напрямах положення кристала щодо світлового променя (Примітка автора).

118

Паритет — принцип рівності, рівноправності сторін у чомусь.

119

Блеф — тут: обман із метою створення перебільшеного уявлення про свої сили, можливості, значимість і т. ін.

120

Мезозой — мезозойська ера геологічної історії Землі. У абсолютному літочисленні — відрізок часу від 220 до 70 мільйонів років тому (Примітка автора).

121

Атлантида — міфологічна країна, яку начебто поглинув Атлантичний океан.

122

Нестаціонарні — швидкоплинні, вибухового типу (Примітка автора).

123

Мерлін — мудрець і чарівник кельтських міфів, наставник і помічник короля Артура, а до того і його батька Утера.

124

Схоластика — тут: формальні знання, відірвані від життя й практики; мертва, суха наука.

125

Ex nіhіlo nіhіl fіt (лат.) — з нічого нічого (не вийде) (Примітка автора).

126

Панікадило — велика люстра зі свічками або стоячий канделябр перед іконами, зазвичай у церкві.

127

Нунатаки (ескім.) — скельні виступи основи, що піднімаються над покривними льодами в районах зледеніння (Примітка автора).

128

Мантія— оболонка земної кулі між її корою та ядром.

129

Шельф — прибережна частина дна світового океану, в межах якої глибини не перевищують 200 м; материкова мілина.

130

Рецидив — тут: повернення або повторення хвороби в типовій формі зразу після одужання або в період одужання.

131

Архейська ера — найдавніша ера в геологічній історії Землі; розпочалась понад 3,5 мільярди років тому, тривала понад 900 млн. років.

132

Палеозойська ера — третя ера геологічної історії Землі, що настала після протерозойської та змінилася мезозойською; протягом палеозойської ери тваринний світ розвинувся від примітивних морських хребетних до наземних плазунів, серед рослин переважали деревоподібні папороті, плаунові тощо.

133

Субсвітлова швидкість — швидкість, що наближається до світлової (Тут і далі примітки перекладача).

134

Швидкість світла — приблизно 300 000 км/сек.

135

Фотонна ракета — літальний апарат, що використовує для руху явище випромінювання фотонів (частинок світла).

136

Альберт Ейнштейн (1879–1955) — один із засновників сучасної теоретичної фізики, громадський діяч-гуманіст. Автор загальної теорії відносності (1906–1916) та ряду інших фізичних теорій.

137

Земна кора — верхня тверда оболонка земної кулі.

138

Мантія— оболонка земної кулі між її корою та ядром.

139

Лагуна — внутрішня мілка водойма атола, відокремлена від моря неширокою смугою суходолу або сполучена з ним вузькою протокою.

140

Атол— низинний кораловий острів кільцеподібної форми з мілководною лагуною всередині; атоли поширені в тропічній зоні.

141

Пірога — у народів Центральної й Південної Америки та Океанії — вузький довгий човен, обтягнутий корою, шкурами або видовбаний чи випалений зі стовбура дерева.

142

Ямб — у давньогрецькій поезії — поетичний твір, за характером близький до сатири; у силабо-тонічному віршуванніямб — двоскладова стопа з наголосом на другому складі.

143

Атлантида — земля атлантів, тобто велетнів; міфологічний острів, на якому начебто існувала могутня держава, яка підкорила народи Середземномор’я, окрім греків; за велінням Зевса Атлантида була затоплена океаном за надмірну гордість її мешканців.

144

Платон (427 р. до н. е. — 347 чи 348 рр. до н. е.) — давньогрецький мислитель, поряд з Піфагором, Парменідом і Сократом родоначальник європейської філософії; глава філософської школи, відомої як Академія. Саме у діалогах Платона «Тімей» і «Критій» містяться перші згадки про Атлантиду.

145

Ата (казах.) — батько.

146

Якши (казах.) — гаразд, добре.

147

Віктор Амазаспович Амбарцумян (1908–1996) — вірменський радянський астрофізик. Йому належать важливі дослідження в галузі фізики зір та газових туманностей, механіки та зоряних систем, позагалактичної астрономії.

148

Піраміда Джосера — ступінчаста гробниця фараона 3 династії Джокера у Саккарі біля Мемфіса, збудована приблизно в 2670 році до нашої ери за проектом видатного архітектора та вченого Імхотепа.

149

Касти — тут: замкнені суспільні групи, що зберігають свою відокремленість і привілеї.

150

Метафізика — тут: ідеалістичне філософське вчення про незмінні начала світу, що не піддаються дослідженню, які нібито є основою всіх фізичних явищ.

151

Саркофаг — оздоблена, зазвичай кам’яна труна, поширена в Давньому Єгипті, Давній Греції та Римі.

152

Папірус — тут: стародавній рукопис, виконаний на матеріалі, виготовленому з пресованих та висушених стебел папірусу — багаторічної трав’янистої рослини родини осокових.

153

Мумія — труп людини або тварини, штучно збережений від розкладу; ритуал муміфікації (бальзамування) померлих був широко розповсюджений у Давньому Єгипті.

154

Діорит — глибинна магматична кристалічна гірська порода сірого або зеленкувато-сірого кольору; використовується як будівельний матеріал.

155

Іоносфера — верхній шар атмосфери, що містить велику кількість іонів та вільних електронів (Тут і далі примітки перекладача).

156

Іонізація — перетворення електрично нейтральних частинок середовища в електрично заряджені.

157

Термінатор — тут: межа між освітленою Сонцем і темною частинами небесного тіла.

158

Турбуленція — тут: невпорядковані й випадкові зміни напряму і швидкості частинок повітря.

159

«Ревучі сорокові» (англ. Roarіng Fortіes) — назва, дана моряками океанічним просторам між 40° і 50° широти в Південній півкулі, де дмуть сильні і стійкі західні вітри, що викликають часті шторми.

160

Тороси — крижані брили, утворені при стисканні криги в морях, озерах, річках.

161

Вуглеводні — органічні сполуки, молекули яких складаються лише з атомів вуглецю та водню.

162

Шагрень — м’яка козяча чи овеча (початково — віслюча) шкіра з характерним малюнком на нерівній поверхні.

163

Спектрограф — оптичний прилад, призначений для фотографування спектрів.

164

Протуберанці — світні утворення з розжарених газів, що спостерігаються у вигляді яскравих виступів різноманітної форми на краю сонячного диска; збурення сонячної поверхні.

165

Архей — найдавніша ера в геологічній історії Землі; розпочалась понад 3500 млн. років тому, тривала понад 900 млн. років.

166

Радіометр — тут: прилад для розвідування радіоактивних корисних копалин.

167

Унти — хутряне взуття з м’якою підошвою.

168

Миля — міра довжини, що дорівнює 1,609 км.

169

Вохра — природний мінеральний пігмент з гідроокису заліза та глини від блідо-жовтого до червоно-брунатного і коричневого кольорів; застосовують для виготовлення фарб.

170

Склянки — початково — старовинний судновий пісковий годинник. Згодом так почали називати півгодинний проміжок часу, що визначався ударом у судновий дзвін, а також удар дзвона, що означав цей проміжок часу.

171

Феска — зазвичай червона шапочка у формі зрізаного конуса з китицею; належність національного костюма в деяких східних країнах.

172

Одна з євангельських сентенцій Ісуса Христа.

173

Пудинг — національна англійська страва — запіканка з сиру, м’яса, крупи і т. ін. з доданням яєць, молока, прянощів.

174

Геодезія — наука про методи визначення форми, розмірів та гравітаційного поля Землі чи окремих її частин, зображення земної поверхні на планах і картах, а також про методи вимірювання на місцевості під час проведення наукових та інженерних робіт.

175

Вітромір — метеорологічний прилад для вимірювання сили вітру.

176

Нарти — вузькі довгі сани, якими користуються переважно для їзди на оленях та собаках.

177

Ураніт — руда урану, радію і торію.

178

Бувай (англ.).

179

Фосфоресценсія — це люмінесценсія (світіння твердих тіл, газів чи рідин, що під впливом певного джерела енергії не супроводжується тепловим випромінюванням), яка продовжується після зупинки дії збуджуючого фактора.

180

Острога — вилоподібне риболовне знаряддя з металевими, дерев’яними чи кістяними зубцями.

181

Фірн — сніг, який внаслідок частого замерзання й розтавання набув форми крижаних крупинок; ущільнений грубозернистий сніг.

182

Морена — льодовикові відклади, що складаються з валунів і щебеню (Примітка автора).

183

Еверест (Джомолунгма, Сагарматха) — найвища вершина земної кулі (висота за різними даними — від 8844 до 8852 м).

184

Шерпи — монголоїдний народ, що живе в Непалі й розмовляє тибетською мовою сино-тибетської мовної сім’ї.

185

Пітекантроп— рід викопних людей, які вже вміли виробляти примітивні знаряддя праці.

186

Ізотопи — різновиди атомів хімічного елемента, в яких електричний заряд ядра однаковий, а маса різна.

187

Нейтрон — електрично нейтральна елементарна частка, яка входить до складу атомного ядра. Нейтрони утворюються у великій кількості в ядерних реакторах.

188

Саксаул — невелике безлисте дерево або кущ, що росте у середньоазіатських солончакових та піщаних пустелях.

189

Мається на увазі блокада Ленінграда (сучасного Санкт-Петербурга) гітлерівськими військами під час радянсько-німецької війни. Вона тривала 900 днів, з 1941 по 1944 рр.

190

Бек-Пак-Дала (Голодний Степ) — глинисто-солончакова пустеля в Середній Азії.

191

Арат— у Монголії — селянин, що займається кочовим тваринництвом; скотар.

192

Ламаїзм — різновид буддизму, поширений у Тибеті та Монголії. Головне місце в культі ламаїзму належить шануванню лам і хубілганів (тобто «живих богів», якими вважаються Далай-лама і Панчен-лама).

193

Четвертинний період (антропоген) — сучасний період геологічної історії Землі, останній період кайнозойської ери; розпочався 600 тис. — 1 млн. (за ін. даними, 2,5–3,5 млн.) років тому.

194

Пізньотретинний період (неоген) — друга половина третинного періоду історії розвитку Землі; розпочався 25 млн. років тому, тривав 23,5 млн. років.

195

Петит — дрібний друкарський шрифт, розмір якого дорівнює 8 пунктам; застосовується для складання суцільного тексту довідників, словників, журналів, у виданнях з крупнішим шрифтом петит використовується для набору підписів під ілюстраціями, винесень, анотацій, приміток, таблиць, формул.

196

Геофізика — комплекс наук про фізичні властивості Землі й фізичні процеси, які відбуваються в атмосфері, гідросфері та літосфері під впливом внутрішніх сил Землі і космічних тіл.

197

Гіпноз — близький до сну стан людини і вищих хребетних тварин, що виникає під впливом дуже сильних раптових або дуже слабких одноманітних зовнішніх подразників; у людини гіпноз виникає також під впливом словесного навіювання.

198

Спіритизм — тут: спілкування з душами померлих за допомогою різних прийомів (крутіння стола, блюдець і т. ін.) і за посередництвом медіумів.

199

Аймак — район (Примітка автора).

200

Айран — молочний продукт, що нагадує кефір; уживають як прохолоджувальний напій у Казахстані, Середній Азії, Монголії тощо.

201

Тамариск — південна кущова рослина з дрібними лускоподібними листочками й дрібними, зібраними в мітелку квітками; росте на піщаних і засолених ґрунтах; поширені переважно в пустелях, напівпустелях і степах Європи, Азії та Африки.

202

Ефедра — вічнозелена чагарникова або напівчагарникова рослина з коротким лускоподібним листям та їстівними плодами.

203

Карагана — рід рослин родини бобових; кущі або невеликі деревця; поширені в Європі та Азії.

204

Колектор — тут: особа, що збирає певні зразки чогось (гірських порід, ґрунтів тощо), описує їх і зберігає.

205

Піала — поширена на сході кругла посудина для пиття у вигляді невеличкої розширеної доверху чашки без ручки.

206

Кумис — традиційний молочний напій кочівників з кобилячого (рідше верблюдячого або коров'ячого) молока, заквашеного особливими молочнокислими бактеріями та дріжджами; має приємний освіжаючий кислувато-солодкий смак.

207

Шайтан — у ісламських країнах — злий дух, сатана.

208

Кошма (повсть) — тут: шматок виготовленого з вовни шляхом валяння цупкого матеріалу, що використовується як килим, покривало і т. ін.; повстина.

209

Лама — у Тибеті та Монголії — монах-буддист, релігійний учитель.

210

Такири — плоскі блюдцеподібні западини з глинистим дном; тип глинистої пустелі (Примітка автора).

211

Магнітометр — прилад для вимірювання напруженості магнітного поля та інших магнітних величин, зокрема магнітних характеристик матеріалів.

212

Мається на увазі трагедія Вільяма Шекспіра «Гамлет».

213

Ільм — високе дерево родини в’язових із цінною деревиною.

214

Відоме східне прислів’я.

215

Якши — тут: добра.

216

Радіометр — тут: прилад для розвідування радіоактивних корисних копалин.

Content

Шалімов Олександр Дивний світ

Олександр Шалімов ДИВНИЙ СВІТ Повісті та оповідання

БРАНЕЦЬ КРАТЕРА АРЗАХЕЛЬ Науково-фантастична повість

ЗАПИСИ В БОРТОВОМУ ЖУРНАЛІ

НА ЗЕМЛІ

У КРАТЕРІ АРЗАХЕЛЬ

І ЗНОВУ В КРАТЕРІ АРЗАХЕЛЬ…

ДИВНИЙ СВІТ

МУЗЕЙ АТЛАНТИДИ Науково-фантастична повість

НІЧ БІЛЯ МАЗАРА

ЗУСТРІЧ НА АОСТІ

ЗУСТРІЧ НА СТАРІЙ ЕНЕРГОЦЕНТРАЛІ

ПОШУК У КІЛЬЦІ

ЕСТАФЕТА РОЗУМУ Науково-фантастична повість

КОЛИ МОВЧАТЬ ЕКРАНИ Науково-фантастична повість

ПЛАНЕТА ТУМАНІВ Науково-фантастична повість

НА ВИСОКІЙ ОРБІТІ

НА НИЗЬКІЙ ОРБІТІ

СТАРТ

У ВІЛЬНОМУ ПОЛЬОТІ

НА «ЗЕМЛЯНИНІ»

«ВРАНІШНЯ ЗОРЯ ЗЕМЛІ»

ЗНОВУ НА «ЗЕМЛЯНИНІ»

І НА ЗЕМЛІ…

ЗУСТРІЧ З ТИРАНОЗАВРОМ Науково-фантастична повість

ПРИМАРИ БІЛОГО КОНТИНЕНТУ Науково-фантастична повість

ТАЄМНИЦЯ ГРІМКОЇ УЩЕЛИНИ Науково-фантастична повість

ЗМІСТ

Примітки