Шрайєр Вольфганг

П'ять життів доктора Гундлаха

Вольфганг Шрайєр

П'ЯТЬ ЖИТТІВ ДОКТОРА ГУНДЛАХА

Роман

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклав з німецької Юрій Михайлюк

Післямова М. О. Кудіна

Редактор В. П. Царенко

© Militarverlag der Deutschen Demokratischen Republik, Berlin, 1982.

Шарлотті

I. ВИЗВОЛИТЕЛЬ

1

— Пане доктор, — сказала секретарка, коли Гундлах повернувся з обіду, — директор Вінтер просить вас через десять хвилин до себе. Він там для вас дещо передав, гляньте на вашому столі…

— Що ж він хоче?

Секретарка, як завжди, знизала плечима. Ця жінка ніколи не знала більше, ніж їй було сказано.

— Здається, щось термінове, — мовила вона.

Очевидно, знову якийсь «пожежний» виклик — відрядження за кордон, можливо, до того брудного Каїра. Або ж за океан, в Індію, чи в чорну Африку, де завжди щось негаразд… Ой, як йому все це набридло! Рейнське акціонерне товариство промислового будівництва споруджувало електростанції в таких країнах, як Заїр і Малі — несло, так би мовити, світло у царство тьми. А коли де-небудь виникали якісь неприємності, посилали його, Ганса Гундлаха, бо він володів трьома іноземними мовами і мав неабиякий хист вести переговори — з надзвичайною вправністю міг переконати будь-якого співрозмовника. Здебільшого йому давали на допомогу когось з економістів, юристів або інженерів, кого-небудь з проектувальників або навіть з відділу кадрів, — залежно від проблеми. Він був четвертим за рангом у відділі преси й реклами концерну, але на час таких відряджень мусив відкладати свої власні справи на потім. І тут уже нічого не вдієш. Усі знали, що Гундлах усе владнає.

Він узяв газету «Франкфурте альгемайне», яку прислав йому Вінтер. Гундлах сподівався, що там вже лежали заготовлені для нього виїзні документи. Власне, більше ніж мета поїздки й країна, його цікавило, хто цього разу з ним поїде. Аби тільки не сам директор. Вінтер мав років п'ятдесят п'ять, був на двадцять літ старший за Гундлаха, на двадцять кілограмів важчий, двома рангами вищий по службі — ну який з ним можна зав'язати контакт? Колись Гундлах уже супроводжував його, й цього досить, йому здавалося, що Вінтер був невдахою в особистому житті, сексуально розчарований, як і багато інших в такому віці. В цьому Гундлах пересвідчився дорогою назад, коли Вінтер, випивши дві-три чарки коньяку, заходився дратувати стюардес, перекручуючи назви повітряних ліній, кидаючи недолугі дотепи й розповідаючи затерті непристойні анекдоти. Це жалюгідне базікання аж ніяк не сприяло їх зближенню, і кожен кілометр, що наближав їх додому, додавав Гундлаху почуття власної переваги.

Але для чого ж це він передав? Газета була торішня, від 16 жовтня 1979 року. Гундлах перебіг очима оголошення й рекламу, свою галузь. Проте Рейнське акціонерне товариство промислового будівництва в цьому номері реклами взагалі не давало. Зате у літературному відділі Гундлах натрапив на великий, на дві сторінки, матеріал, який Вінтер позначив зеленим фломастером. Під наївним заголовком «До людей усього світу» на семи шпальтах ішов текст із трьома нечіткими фотографіями, звірячі розправи, статистика й емблеми якоїсь одіозної Революційної партії робітників Центральної Америки. Ні, це був не рекламний, а швидше агітаційний матеріал: стаття закликала поставитися з розумінням до повалення уряду в одній з країн Центральної Америки. А втім, на другій сторінці редакція виправдовувалась, що до цієї публікації її змусили шантажем.

Гундлах перебіг очима текст: свинцева пустиня з моторошними оазисами. Надто дивно звучали такі бойові заклики, як «Хай живе право сальвадорського народу на революційно-визвольну боротьбу!» і звинувачення підпілля з далекої тропічної країни на адресу своїх ворогів. Але чому ця публікація з'явилася в Німеччині? Бунтівники, очевидно, не мали доброго журналіста, який гідно представив би їх самих і розмалював відповідними фарбами їхніх ворогів. Усе вийшло бліде, розпливчате, спотворене багатослів'ям і ненавистю. Він, Гундлах, зумів би все це відредагувати, зробити ефектним, адже колись він саме цим і займався. За 53 250 — ціна за друкований аркуш, «Франкфуртер альгемайне цайтунг», тобто за дві газетні сторінки можна опублікувати дещо таке, від чого в читачів мурахи по тілу забігають. Але для чого, власне, Вінтер передав йому цю газету? Може, це має якесь відношення до їхнього проекту перебудови гавані в Сальвадорі?

Вже підіймаючись ліфтом на директорський поверх, Гундлах раптом пригадав, що минулої осені там, на березі Тихого океану, було викрадено двох північноамериканських промисловців; їхні водій і охоронець при цьому загинули. В тій маленькій країні викрадення заложників стало майже звичною справою. Це приносило не тільки величезний викуп, а й пропагандистський капітал. Погрожуючи смертю заложникам, викрадачі зуміли помістити свій маніфест у вигляді великого оголошення і в «Франкфуртер альгемайне», й у «Нью-Йорк таймс», «Лос-Анджелес таймс», «Монд», «Дейлі міррор» та в десятку інших газет. Гундлах пригадав навіть назву потерпілої компанії: «Бекман», фірма приладів з Лос-Анджелеса; оті два заложники були керівниками її філіалів у Сальвадорі.

І цей випадок був не єдиний. Два-три роки тому подібне оголошення помістили в «Зюддойче цайтунг» аргентінські партизани — коштом концерну «Бунге і Борн» з Буенос-Айреса. Викрадення директора фірми «Мерседес», також в Аргентіні, вилилось в цілу низку оголошень, оплачених фірмою «Даймлер-Бенц». А електрогігант «Філіпс» за свого викраденого в Сальвадорі менеджера змушений був фінансувати в тридцяти двох країнах друкування аж на двох сторінках матеріалу, в якому партизани звинувачували режим цієї центральноамериканської країни в демагогії й злочинах, таких, як корупція, таємні вбивства і звірячий садизм; опубліковано було також фотографії замордованих, так само, як і в цій газеті… Неодноразово такі об'яви адресувалися й японським концернам, а зараз, схоже було, черга дійшла й до їхньої фірми.

— Ось така справа, — сказав Вінтер, коли Гундлах сів перед ним у крісло. — Ви зробили правильний висновок, на інше я й не сподівався. Так, цього разу й ми попались. Учора ввечері, точно опівдні за місцевим часом. І просто в центрі столиці.

— Є жертви?

— Здається, поки що — немає. Пан Дорпмюллер, очевидно, дотримувався нашої вказівки не чинити в таких випадках опору. — Ці слова Вінтер сказав тихо, схиливши набік голову і дивлячись униз, можливо, тому, що викрадену, навіть коли вона ще жива, жертву слід поважати й журитися з цього приводу. В нього були маленькі щільно посаджені очі, між бровами залягли дві тоненькі лінії клопотів і розчарувань, які ставали ще глибшими, коли він з ким-небудь не погоджувався. Опущені куточки рота й тоненька верхня губа надавали обличчю неприємного виразу.

— А тепер докладніше, — по хвильці озвався він. — Вимога надійшла нам ще сьогодні вранці, ми повинні сплатити півтора мільйона доларів… Чималу суму заберуть також оголошення в газетах — це теж одна з умов.

— Я повинен узяти це на себе? — запитав Гундлах.

— Та ні, це зробить швейцарське агентство. Як ви могли подумати! Буде складено такий собі патетичний текст, перекладено різними мовами світу й надруковано в різних газетах. Для цієї суто технічної роботи мені вас просто шкода турбувати, — додав Вінтер, намагаючись загладити свій докір. — Це не наше діло, воно надто дрібне.

— Звичайно. Але що ж тоді маю робити я?

— Вам доведеться летіти туди; по можливості, навіть сьогодні.

Гундлах не відповів; новина була надто несподіваною, хоч він і чекав чогось подібного. Гундлах відчув, що Вінтер нетерпеливиться, й поглянув на нього з ледь помітною посмішкою, самовпевненою і разом з тим люб'язною. Гундлах досяг чималих успіхів у своїй професії, що додавало йому почуття власної гідності. Але ж чи варто кидати виклик? Вінтерові очі він ніколи не любив, їхній погляд здебільшого був трохи цинічний. Сьогодні очі були ніби й байдужі, проте хитрі… Гундлахові здалось, ніби Вінтер хоче його налякати. Але Гундлах не дасть йому такої втіхи. Вінтер полюбляв наганяти страх, показувати свою владу, але зрештою хотів мати поряд рішучих і сильних помічників.

— Гаразд, пане директор. Я негайно забронюю місце на найближчий рейс. А як з грошима для викупу?

— Доведеться все сплатити. Будь-яке зволікання ризиковане… Дві третини, між іншим, компенсує страхове агентство.

— Я хотів спитати інше: як туди перешлють гроші і як я їх віддам. Акредитивом чи чеком для нашого банку в Сан-Сальвадорі? Чи, може, там, крім Дорпмюллера, ще хтось має таку суму? Отже, в якій формі…

— Ні в якій. Це вас не стосується. Ми домовились з американським детективним бюро, воно владнає фінансову частину справи, там працюють фахівці, викупи — їхній профіль. З ними ви почнете співробітничати на місці; докладні пояснення знайдете в оцих документах.

Гундлах помацав зелену папку, що лежала на столі шефа, але не наважився її розгорнути.

— Повідомлення агентства, напевне, вже є, думаю, що воно буде надруковано в сьогоднішньому номері «Тагесшау», проте ми повинні дотримуватися секретності, — почув Гундлах хриплий голос Вінтера, — Зрозуміло? Здається, я все пояснив.

— Одна деталь незрозуміла: в чому саме полягає моє завдання, якщо цю роботу виконає детективне бюро?

— Ну, коли говорити відверто, ваше відрядження є своєрідним жестом. У нас там є кілька надійних людей, американські детективи, безсумнівно, добрі фахівці, але ж ми зобов'язані особисто урочисто зустріти потерпілого. І це зробите ви, як представник керівництва фірми. Зрозуміло?

Урівноваженість Вінтера навіть дивувала, він сидів у кріслі, надійно захищений своїм жиром, ніби панцирем, — уособлена непохитність всесвітньовідомого концерну. І хоч як Гундлахові було неприємно усвідомлювати себе й викраденого Дорпмюллера лише як звичайні шахові фігури, але він подумав, що було б нерозумно хвилюватися через це. Такий випадок не повинен впливати на нормальний хід справ. А для Дорпмюллера буде організовано, що належить; більше того: все робиться не похапцем, а розважливо, як звичайнісінька буденна справа.

— А втім, якщо виникнуть ускладнення, орієнтуйтеся самі, ми розраховуємо на вас, — закінчив Вінтер, підводячись і надаючи своїм професійним напучуванням видимої сердечності. — Пам'ятайте, пане Гундлах, ми вважаємо вас певною мірою аварійним майстром, нашим надійним помічником. І при виборі кандидатури ми саме й враховували ваші особисті якості… Отже, бажаю вам і нам, щоб там усе обійшлося як слід. До побачення й щасливого вам польоту!

2

«Знову в дорозі, — подумав Гундлах, коли реактивний лайнер піднявся з аеропорту «Рейн-Майн», — зальотник знову в польоті», — пригадав він репліку свого заступника Фрідріхса. Той мав на увазі, що Гундлах знаходить спільну мову із жінками, навіть на борту літака, чи то з стюардесами, чи з пасажирками. Це тільки допомагало йому скоротити час, а подорожі його ніколи не приваблювали: монотонне гудіння і свист турбін за бортом. Його непокоїло, з ким же він полетить, а тепер виявилося — летить сам. Йому тільки зауважили, що його знання іспанської мови недостатні для переговорів, у яких ідеться про життя або смерть, тож він повинен узяти собі місцевого перекладача. Місія Гундлаха була досить формальна, діяти мали інші: американські детективи викуплять Дорпмюллера, швейцарське агентство розішле оголошення в газети, страхова компанія простежить за фінансуванням… Гундлах летів лише для того, щоб зустріти Дорпмюллера від імені концерну.

А чому ж тоді така квапливість? «Розважливо й без поспіху», — говорив йому Вінтер, ніби даючи вказівку на оптову закупівлю, хоча покупець мав сам за все відповідати. Але Гундлах сумнівався, чи цього разу все мине гладенько, дарма що викрадачів, крім оголошень у газетах, цікавили тільки гроші. Навіть звичайні переговори легко затягуються, але ж тут ідеться про злочин, потрібна обережність. Він багато наслухався про всілякі викрадення й тепер передчував, що навряд чи можна розраховувати на негайне визволення жертви. Хіба що американці досягли в цій справі якихось зрушень і можуть скоротити процес викупу до двох-трьох днів?

Можливо. Випадки викрадення дедалі частішають, і для врегулювання процесу викупу, очевидно, виникла ціла служба сервісу. Стабільний бізнес. У самому тільки Сальвадорі, не більшому за німецьку землю Гессен, викрадачі заложників, якщо вірити документам, протягом останнього року одержали п'ятдесят мільйонів доларів викупу. Гаразд, з грошима Гундлах не матиме ніякої справи. Тих трьох мільйонів марок вони, очевидно, йому не довіряють, бо, що не кажи, це спокуса не тільки для нежонатого чоловіка. І все-таки Гундлах захопився справою, йому хотілося якомога швидше визволити Дорпмюллера, якого бачив один-однісінький раз на будівництві греблі в чорній Африці.

Гундлах добре його запам'ятав. Дорпмюллерові шістдесят років, це дуже рухливий чоловік з майже зовсім лисою головою і трохи витрішкуватими очима.

«Однією нашою технікою тут нічого не зробиш, — говорив Дорпмюллер. — Потрібні люди, які залишаться біля цієї техніки. Потрібен досвід і постійний нагляд. Потрібно багато років, щоб звикнути до такого життя, до роботи, щоб розуміти тутешніх людей. Якось треба погодити наші наміри з їхнім способом життя. Ви тільки погляньте, як впливає підняття рівня води в річках і озерах на сільське населення й навколишнє середовище…» Можливо, Гундлахові запам'яталися ці слова тому, що вони його вразили. Вода принесла з собою, звичайно, не тільки врожай, а й певну дисгармонію навколишнього світу, зокрема, поширилися глисти. Ця страшна хвороба прийшла з залитих водою рисових полів, з мальовничих озер і перегачених річок, у яких купалися діти й брали воду для поливання городів та пиття… Він людина, яка за все вболіває. О боже, як часто буває, що удар дістається не тому, кому належить.

І Гундлах повинен просто потиснути Дорпмюллерові руку від імені керівництва фірми й надати позачергову відпустку, яка в таких випадках, звичайно, гарантована. Не завдання, а нісенітниця. Страви, які подали йому над Біскайською затокою, були звичайні. Обідаючи, щоб прогнати нудьгу, він переглядав схему повітряних ліній.

— Може, ви ще чогось хочете? — запитала стюардеса, забираючи тацю. Вона здалася йому трохи схожою на Сільвію. Гундлах підвівся, в салоні першого класу було мало пасажирів. Пройшовши між рядами, він знайшов стюардесу в бортовій кухні.

— Адже це літак тої ж моделі, на якому минулого року загинуло триста чоловік?

— Все зроблено, щоб таке не повторилося, сер. Це справді надійна машина.

— Але ж п'ять тижнів польоти на ній були заборонені?! Чи не зіпсувався був тоді двигун? Він же важить аж вісім тонн.

Замість звичайних відповідей, — що то була не помилка конструкторів, а звичайна перевтома матеріалу, що трапляється при скороченні контрольних оглядів — стюардеса лише всміхнулася до нього знизу вгору:

— Якщо ви все це знаєте, то навіщо ж тоді ризикували?

— Це не я ризикував, а мій шеф, який, звичайно, вважає, що мені його завдання приносить втіху.

— Ну а що ви думаєте про це?

Вона йому дуже подобалась. Гундлах із задоволенням провів би з нею ніч, якби можна було все влаштувати.

— Ми робимо зупинку у Панамі, — сказала вона. — Ви там сходите? — її слова звучали як пропозиція.

Він похитав головою, промимривши:

— Мені треба до Сальвадору.

— Ви, мабуть, смілива людина; адже там зараз стріляють.

— Нехай собі. Хіба це обходить тих, хто сидить дома?

— А ваш шеф не міг якось інакше спекатися вас?

— Та щоб бути точним: з усієї фірми я єдиний знаю, де знаходиться та країна.

Тепер їй треба було варити каву, й Гундлах повернувся на своє місце. Баляси (із стюардесою) нічого не змінили, й нудьга не минала. Сонце заходило ніби опираючись, бо летіли йому навздогін. Якось Гундлахові навіть здалося, що сонце заходить на сході. Це сталося того разу, коли дзьобатий «Конкорд» за двісті двадцять п'ять хвилин між першим і другим сніданком доніс його з Парижа в Нью-Йорк. Двадцять процентів надбавки за перший клас, бортовий туалет тісний, мов ящик фокусника, в якому тебе наче розпилюють перед глядачами, шипіння і свист у синьо-фіолетовій висоті… Лайнер літав, як і раніше, незважаючи на значне зростання цін на пальне; лише наполовину завантажений пасажирами, пролітаючи над Атлантикою, він спалював по тонні гасу на кожного пасажира; в чотири рази більше, ніж літак типу «Джамбо». Вінтер мало не послав був його летіти «Конкордом» через Каракас, або через Лондон на Мехіко.

Завжди оця навіжена квапливість! Вона й окрилювала, стимулюючи активну діяльність, й водночас викликала в нього почуття спустошення й монотонності, банального марнування життя. Кому потрібна така «реактивна» діловитість? Зрештою, усе, що Гундлах досі робив, його майже не цікавило, лише сприяло кар'єрі. Йому здавалось, ніби між ним і навколишнім світом стоїть холодне скло, якого він не помічає. В студентські роки вони навіть винайшли слово для назви цього поняття: відчуження. Тоді вважалося модним пояснювати все суспільними законами, посилатися на раннього Маркса. Тим часом він віддав перевагу Фрейду, новоявленому Мойсею, цілій школі, на яку спиралося також його ремесло… Ні, ця його жадоба дії й нетерплячка йшли, мабуть, від усвідомлення того, що живе він лише раз. Кожен поспішає зробити якомога більше в своєму житті, якомога більше досягти за ці відпущені йому роки; так, мабуть, і повинно бути.

В усякому разі Гундлах це зрозумів — і все-таки не знаходив виходу. Хто ж наважиться вистрибнути з поїзда на повному ходу? Він цього не зробить. Краще замовить зараз подвійну порцію віскі, щоб заснути. З іншими в таких випадках буває по-різному: одні розкисають і починають думати про своїх рідних удома, показуючи супутникам сімейні фотографії, інші шлють з вокзалів і аеропортів барвисті поштові листівки. На нього, звичайно, також чекали вдома, проте він чітко знав, що все це його мало хвилювало, коли лише іноді згадував прожитий з Франціскою рік. Вони навіть не поспали разом перед його від'їздом — не мав часу, довелося нашвидку пакувати речі, але йому було байдуже. Шкода, що Франціска не може поїхати разом з ним, сказав він на прощання, дивлячись на її сумне обличчя. Вона відповіла, що не має великого бажання подорожувати. Їй досить усвідомлення того, що всі ті країни, де він бував, справді існують…

Він схаменувся аж тоді, коли схожа на Сільвію стюардеса, ніби ненароком, доторкнулась до його руки. Стояла темна ніч. Унизу миготіли сигнальні вогні аеропорту Панами. Потім Гундлах відчув, як літак доторкнувся до землі, зашурхотіли колеса, літак попрямував до будівель аеропорту, і ось вони вже чекають, поки підкотять трап. Потім від розпеченого сонцем бетону на Гундлаха пахнуло гарячим повітрям, довкола миготіли вогні, гуркотіли мотори. В залі для пасажирів, де було приємно прохолодно, він довідався, що літак, на який мав пересісти, сьогодні з технічних причин не полетить. Гундлах подався до каси повітряних таксі. Лишилося ще якихось тисячу кілометрів, не більше, отже, можна долетіти й на повітряному таксі. За це йому вдома ніхто нічого не скаже.

Якийсь японець, виявляється, теж вирішив летіти повітряним таксі, та ще й у тому самому напрямку. Через сорок хвилин обидва пасажири вже були в повітрі. Гундлах напружено дивився в ілюмінатор, проте бачив лише язик полум'я під крилом літака, а далі тяглися панамські джунглі.

— Ви часто туди літаєте? — запитав Гундлах свого попутника.

— Шість разів на рік. — Кругле обличчя в окулярах розпливалось від усмішки. — Ми виробляємо там текстиль, шкіряні речі, а ще синтетичні ланцюги для їзди на автомобілях слизькими дорогами.

— А це зручне місце для такого виробництва?

— Ідеальне навіть, принаймні донедавна.

— А тепер? Певно, багато чого змінилось?

— Побачите самі й самі зробите висновок; мені ви навряд чи повірите.

Гундлах далі не розпитував, знаючи небажання промисловців і комерсантів висловлювати свої думки про ситуацію в країнах, у яких вони працюють. Отже, текстильні боси Японії дають роботу жителям Сальвадору, і це триватиме доти, доки вони не замінять останню швачку роботом «кавасукі». Вони перетинають океан, щоб боротися з безробіттям, яке — за підрахунками Вінтера — становить тут близько тридцяти п'яти процентів. Заробітна плата, приблизно п'ять марок в день, не вища, ніж у Шрі-Ланці, або на Філіппінах…

— А ми, — сказав Гундлах, — збудували тут новий аеровокзал, споруджуємо морський порт в Акахутлі, електростанцію на річці Лемпі.

— Незабаром ми й до вас прийдемо зі своїми ланцюгами для слизьких доріг, — пообіцяв маленький японець. Він несподівано розстебнув свій дипломат і, сяючи, заходився витягати звідти рекламні проспекти. Здавалося, у напханому непотрібним мотлохом дипломаті він мав намір розчистити куточок ринку для своїх товарів.

— Багато шоферів уже пролили немало крові, поту і сліз над вашими ланцюгами, призначеними для їзди по слизькій дорозі, — вів далі японець, тихо, але впевнено. — Повірте мені, тепер цього вже не буде… Наш філіал у Сальвадорі виготовляє не тільки ланцюги, а й захисні жилети з того самого матеріалу для поліції. Досі кулезахисні жилети були або заважкі, бо в них умонтовували металевий панцир, або ж надто незграбні, якщо їх виготовляли на нейлоновій підкладці.

— Отже, ваші жилети теж уписуються в цей ландшафт?

— Ми виготовляємо жилети за ліцензією. Кожен другий з шестисот п'ятдесяти тисяч поліцаїв у Сполучених Штатах уже носять їх, а не менше ніж трьом сотням наші жилети врятували життя. Випробування показали, що такий жилет не пробиває навіть випущена з близької відстані куля дев'яти-міліметрового «магнума», якщо вам це щось промовляє. «Магнум» — найпотужніший з усіх видів ручної вогнепальної зброї; єдине, що він може заподіяти вдягненому в наш жилет, — невеличке садно.

Над озером Нікарагуа саме сходило сонце. Гундлахові несподівано закортіло придбати найперше жилет, і пізніше, ланцюги для слизьких доріг. Він не міг запропонувати японцеві чогось подібного. Адже не так легко когось умовити на побудову ангара або електростанції.

— Уже йдемо на посадку, — сказав пан з Осаки. — Лишилося всього двадцять хвилин… Погляньте, чудовий краєвид! У затоці Фонсека сходяться кордони трьох держав. Невеличке місто отам, на острові, біля кінчика крила, Амапала — єдиний справжній порт Гондурасу на Тихому океані.

Гундлах дивився проти сонця на велику бухту у формі трьох рукавів завбільшки — ну, приблизно, як Ейселмер в Голландії. Два конуси вулканів стояли обабіч входу до бухти. З-за крила літака стало добре видно один з них, можна було навіть зазирнути в кратер. А поряд розляглося сліпучо-блакитне водне дзеркало, що виблискувало сріблом, усіяне скелями й рифами, навколо яких пінились хвилі. Видно було й кілька мілин із зеленою водою. По той бік затоки над пасмом лісистих гір з'явився цілий ряд інших вулканів, які справили гнітюче враження, хоча вже й давно погасли. Попереду відкривався шматочок оголеної природи, яка ніби чимось загрожувала Гундлахові… Його навіть дрож пройняв, це відчуття виявилося зовсім не таким, на яке він сподівався. Гундлах чекав чогось привітнішого. Йому здалося, що цю картину він не забуде до кінця своїх днів.

3

Міжнародний аеропорт Ілопанго лежав, ніби в ранковому сні. Це був єдиний державний аеродром країни, яка не мала внутрішнього повітряного зв'язку. Неподалік злітно-посадочної смуги Гундлах помітив військові машини — легкі бойові вертольоти й літаки-винищувачі типу «Магістр» з Франції, носова частина в них була закопчена пороховим димом бортової зброї. Та незважаючи на це, загальна картина аеропорту справляла враження сільської місцевості, якщо не брати до уваги ще радарної установки, а також блиску скла й алюмінію в залах митниці; це була візитка його фірми.

На Гундлаха вже чекав Гертель — ще зовсім молодий керівник транспортного відділу філіалу Дорпмюллера. Маленький, вертлявий Гертель був убраний, як на весілля. Він сказав, що візи тут не вимагають, рідко коли контролюють багаж, навіть довідок про щеплення віспи не треба; штамп у паспорті дає дозвіл на три місяці перебування в країні. А хто прилітає приватним літаком, того вважають значною персоною й майже не турбують. Всі формальності Гертель уже залагодив.

— Ви довго чекаєте мене?

— З пів на шосту ранку, пане Гундлах. З дев'ятої вечора до п'ятої ранку — комендантська година. — На стоянці за аеропортом Гертель, не перестаючи балакати, кілька разів озирнувся. — Доктор Зайтц чекав на вас іще вчора, він думав, ви прибудете «Іберією» з Мадріда. Але на той рейс ви, мабуть, не встигли. В місті досить спокійно. Ми замовили для вас номер у «Каміно Реалі», там вам буде добре, першокласний готель.

— Спочатку поїдемо до філії, — сказав Гундлах. Вже на широкій чотирисмужній автостраді Гертель сказав:

— Тут усього п'ятнадцять кілометрів, але часто бувають перевірки. — Він подивився в дзеркало заднього виду. — Ліворуч проминули славетне озеро Ілопанго. Колись це був величезний кратер, діаметром чотирнадцять кілометрів… — Гертель прокашлявся, очевидно, щоб подавити тремтіння, яке з'явилось у голосі. — Наприкінці дощового сезону тут здебільшого буває один-два поштовхи землетрусу, епіцентр — точно посеред озера.

— Вас непокоїть це озеро?

— А чому ви про це питаєте? — запитанням на запитання відповів Гертель.

— Бо ви ввесь час озираєтеся.

— Просто мені здалось, ніби хтось учепився за нами. Якийсь жовтий «датсун».

— Заспокойтеся.

— Мені тільки здалось. Тут на таке звертають увагу, — пояснив Гертель.

— Ми з вами не такі й важливі персони, — вів далі Гундлах. Назустріч уже насувалося місто, хаотичне громаддя з мільйонним населенням. Місто було праворуч, воно тулилось до підніжжя гори, яка теж вивершувалася кратером вулкана. — А це дуже незручно — комендантська година?

— Та ми вже пристосовуємося. Сальвадорці — народ імпульсивний, розумієте, їм легше звикнути. За кілька дрібних монет сальвадорець вам з радістю танцюватиме на вулкані. Такі спектаклі-ревю на роликах ви можете побачити навіть у вашому готелі або в сусідньому «Шератоні», щоправда, треба мати спеціальні перепустки. Після ревю — всілякі напої, закуски, танці й суботнє шоу, ночівля, потім чудовий сніданок з шампанським.

— Business as usual?[1]

— Саме так, пане доктор. Та й найстаріше ремесло квітне. На повну потужність працюють розважальні заклади «Гваделупа» в кварталі Сан-Маркос і «Глорія» неподалік «Шератона». Але не вночі, як раніше, а тільки опівдні, до комендантської години. Клієнти «Глорії», якщо беруть таксі, то кажуть водіям, щоб везли їх до «Сінаю». А «Сінай» — це похоронна контора, розташована якраз навпроти, отже, одночасно й там створюється кон'юнктура.

— Дякую за інформацію, але я хотів би почути щось нове про Дорпмюллера.

— На жаль, я не можу випереджати пана доктора Зайтца.

Виходячи з машини, Гундлах помітив позаду, кроків за п'ятдесят, жовтий лімузин марки «датсун», який теж завертав на стоянку. Гундлах нічого не сказав, навіщо зайвий раз лякати Гертеля, котрий намагався видати себе за бувалого в бувальцях, хлопець і так занадто знервований і переляканий. Філія Рейнського промислового концерну, ніби магазин косметичних товарів, містилася на елегантному бульварі де лос Ероес, займаючи цілий поверх висотного будинку. Але доктора Зайтца, начальника канцелярії Дорпмюллера й другої особи філії, ще не було.

Було ще десь біля восьмої години. Секретарка Зайтца, яка теж тільки-но прийшла, зварила для Гундлаха каву. її звали Люцією Біндінг.

— Адже ніхто не знав, коли саме ви прибудете, — ніби вибачаючись, сказала вона, набираючи телефон шефа. Вона мала років тридцять; досить приємна собою, її волосся було зв'язане на потилиці акуратним вузликом, проте Гундлах до такого типу жінок був байдужий. Як завжди в таких випадках, ніби мимоволі, він відразу прикинув, скільки приємних хвилин і радості могла б принести йому ця жінка; результат на цей раз дорівнював нулю.

Пані Біндінг повідомила, що пана Дорпмюллера викрали біля самої його квартири на Ескалоні: заблокували машину, витягли звідти шофера, а Дорпмюллера повезли на його ж автомобілі. Вона згадала ще кілька подробиць, відомих працівникам філії, але Гундлах її майже не слухав. Подробиці тепер не мали значення. Дорпмюллер перебував у руках невідомих людей, головне зараз було знати, чи він живий, які умови обміну, чи озивалися викрадачі — але про це вона нічого не знала, очевидно, доктор Зайтц був мовчазної вдачі.

Нарешті прийшов Зайтц, худорлявий літній чоловік із жовтавим обличчям, колючими очима і, як здалося Гундлаху, справді небагатослівний. Зайтц справляв враження жорстокої властолюбної людини. Дотримуючи всіх правил хорошого тону, він все-таки дав зрозуміти, що чекав людину вищу за чином, аніж Гундлах. Він вважав, що тут було порушено субординацію. Хто тут вищий по службі і хто чиї накази повинен виконувати, молодий посланець з Німеччини його накази, досвідченої людини на місці — чи навпаки? Таку проблему Гундлах завжди вирішував несподіваним наступом, дружніми вказівками, і все швидко ставало на місце, але Зайтц чинив опір.

— Майте терпіння, — холодно порадив він. — Не можна поки що нічого робити, щоб не зашкодити панові Дорпмюллеру. Та й для переговорів ми не маємо достатньої свободи дій. На жаль, нам лишається тільки прийняти умови…

— Ми ж уже прийняли їх. Тільки, як воно буде далі?

— А це справа наших довірених детективів Ворда, Вебстера і Віллоубі.

— Це ви їх підключили?

— Я запропонував їхні кандидатури концернові телеграфом і дістав згоду. В даному випадку це єдиний вихід. ВВВ, тобто Ворд, Вебстер і Віллоубі — фахівці своєї справи. Ми весь час підтримуємо з ними зв'язок, і вони щодня звітують нам про зроблене.

— І що ж вони повідомляють?

— Власне кажучи, ми поки що маємо тільки один їхній звіт. — Доктор Зайтц причинив внутрішні двері, які вели до секретарки, потім дістав із сейфа якісь папери. — Будь ласка, прочитайте самі.

Під помпезною шапкою фірмового бланку (шапку було набрано аристократичним сірим друком у Мехіко) з абревіатурою ВВВ центральноамериканська філія детективної фірми повідомляла, що двічі входила у контакт з викрадачами. Внаслідок цього ті учора повідомили телефоном бюро Рейнського концерну про свої вимоги й надіслали магнітну плівку з голосом Дорпмюллера. Проте запис виявився неякісним, з нього не можна було пізнати голос Дорпмюллера. Решта все не суттєве. Звіт підписав якийсь містер Хілларі, уповноважений філії ВВВ в Сан-Сальвадорі, й містер Пінеро, їхній спеціальний агент, чи щось на зразок цього.

— Оце і справді все, пане Зайтц?

— О боже, а чого ж ви ще хотіли? Зараз абсолютно все диктують злочинці, у чиїх руках перебуває наша людина.

— Але ж обоє повідомлень йшли до вас, незалежно одне від одного, отже, виходить, ВВВ просто підключились до вашого телефону й про все дізналися. Я не бачу їхньої заслуги. Ці високооплачувані люди повідомляють нам лише те, що ми й самі знаємо.

— Будь ласка, не так голосно… — Зайтц приклав праву долоню до нижнього ребра; в нього було жовте обличчя й жовтаві білки очей, усе це свідчило про хворобу печінки й уселяло в Гундлаха надію, що він покладе непокірного буркотуна на обидві лопатки. Гундлах інтуїтивно відчував: причиною надзвичайної обережності Зайтца та його намагання тримати в секреті все, що, напевне, вже знала навіть преса, була не лише турбота про шефа. Це скоріше скидалося на симптом душевної кризи. Зникнення Дорпмюллера, очевидно, вразило його мов шок: уся відповідальність тепер тягарем лягла на його плечі! Тому Зайтц дуже хотів знайти надійних детективів… Можливо, він надто довго вважав себе в безпеці й гадав, що викрадачі не піднімуть руки на великий Рейнський концерн, бо він творить справжні дива, такі як гребля на Лемпі тощо, через те малоймовірно, щоб на представників концерну дивились як на експлуататорів і кровопивць. Зайтц лише не розумів, що подібні дива відкривають зелену вулицю для іноземного капіталу — і не лише з погляду ультралівих. Зайтц також навряд чи припускав, що викрадачі обрали жертву не з політичних міркувань, а лише через суму, яку за нього можна отримати. А з цієї точки зору Рейнський концерн мав, звичайно, досить великі можливості. Очевидно, Зайтц взагалі був не дуже далекоглядний, тому найкраще, коли він не втручатиметься.

— А можна прослухати плівку?

— Вона в містера Хілларі.

— Ви її випустили з рук?

— Ваші запитання, пане Гундлах, вказують на деяку, хоча й зрозумілу, некомпетентність у врегулюванні таких випадків.

— А вам не спадало на думку, що ВВВ, зрештою, може й саме бути замішане в цій справі?

— Що ви хочете цим сказати?

— Можливо, ці люди, яких ви майже не контролюєте, самі все й регулюють — викрадення, переговори, вимоги, викуп.

— Це просто абсурд! У вас надто розвинена фантазія щодо кримінальних справ.

— Але ж такі випадки трапляються. Хочете приклад?

— Я вже нічого більше не хочу! — Зайтц підніс до рота хустинку, потім розслабив краватку, здавалося, ніби він задихається від люті. — Запитайте в нашому посольстві… Запитайте кого завгодно й де завгодно — в американських фірмах, у японців або французів, які живуть у цій країні, майже всі вони користувались послугами ВВВ й лишились цілком задоволені.

— І не дивно, пане Зайтц. Так має бути завжди, коли все в одних руках, а ВВВ є тільки інкасаційною конторою викрадачів.

На мить Гундлахові здалося, що він переконав свого співрозмовника. Але помилився — він просто недооцінив Зайтца. Хоч той аж побілів од люті, проте й не думав відступати.

— А якби й справді було так? — сказав Зайтц. — Адже все одно гарантується успішне завершення операції!

— Отже, ви припускаєте таке? І все ж погоджуєтесь на цю сумнівну допомогу?

— Я нічого не припускаю. Я тільки відмовляюсь розмовляти далі в такому тоні. Сказати відверто, якої я зараз думки про вас? Мені здається, ви хочете будь-що перебрати цю справу до своїх рук, хочете показати керівництву фірми, який ви спритний і здібний чоловік — і якими бовдурами виявилися решта. Ви намагаєтесь вислужитися й заради цього відразу після прибуття провокуєте скандал! І ще одне я вам скажу: якщо вам хочеться вислужитись коштом Дорпмюллера, тоді робіть це, будь ласка, без мене.

— Я зовсім не зазіхаю на вашу репутацію, — сказав Гундлах. — Адже це суперечить здоровому глуздові. Звичайно, ми мусимо активно діяти, щоб виконати своє завдання, але в жодному разі не коштом Дорпмюллера. Про це не може бути й мови. А втім, я зрозумів, що ви погоджуєтесь передати справу ВВВ або ж мені. Ви маєте адресу детективів?

Зайтц сидів спантеличений, здавалось, він уже не спроможний ні на який опір і дуже боїться, щоб його й далі не мордували; він витратив увесь свій запал.

— Адресу вам дасть пані Біндінг, — просичав він, розгортаючи тремтячими руками носовичок. Озирнувшись з-за порога, Гундлах побачив, що Зайтц накриває собі хустинкою обличчя. Це справило на Гундлаха дуже дивне враження, адже так прикривають обличчя мерцям… А, може, саме так цей чоловік витирав з обличчя піт після кожної сутички.

4

Звичайно, то була провокація. Гундлах і не допускав, що ВВВ перебуває в спілці з викрадачами. Гроші переведено на детективне бюро ще вчора, навіщо б їм тоді зволікати зі звільненням Дорпмюллера? Щоб приховати дійсний стан справ? Це здавалось нелогічним. І все-таки Гундлах мав таке враження, ніби ВВВ веде нечесну гру. До цієї думки він прийшов, ураховуючи ту незвичайну славу, якою користувалося детективне бюро. Надто впадала у вічі своєрідна монополія ВВВ в справах з викраденими людьми. Виконуючи найрізноманітніші доручення фірми, Гундлах виробив у собі особливе почуття — нюх до всього сумнівного, до всіляких напівлегальних махінацій, що маскувались під тінню законності.

Стояв ясний ранок. Сан-Сальвадор, щедро залитий сонцем, здавався затишним і чистим, пишаючись широкими алеями, мармуровими статуями, ошатними крамницями, ресторанами й нескінченним потоком автомашин. Ніяких слідів громадянської війни. Шурхотіли віяла пальм. Вісімсот метрів над рівнем недалекого звідси моря надавали кліматові помірності. Гертель знову показував Гундлахові визначні місця, а той не переставав думати. Він обмірковував свій план: як йому, практично не маючи ніякого прикриття, спекатись американських детективів? Можливо, цим він перевищить свої права, але ж Вінтер говорив йому: «Якщо виникнуть ускладнення, орієнтуйтеся самі, ми розраховуємо на вас». Коли викуп Дорпмюллера затягується, то, виходить, вже виникли ускладнення, згідно з якими він зобов'язаний діяти; саме це він зараз і робить.

Детективне бюро містилося на бульварі Рузвельта. Тут було трохи спокійніше, але так само гарно, як і на де лос Ероес. Зовсім поряд виднілось швейцарське посольство, а над ним розташувалось агентство бразільської авіакомпанії. Над входом в детективне бюро красувалась велика вивіска «Фірма Італія». Гундлах подумав, що сюди більше личила б назва «Фірма Мафія». Його скепсис був небезпідставним і зростав по мірі його знайомства з цією конторою. Тут-таки золотими літерами на чорному склі було виведено прізвища власників фірми: Ворд, Вебстер і Віллоубі. Цей скромний напис чомусь нагадував Гундлахові вивіску похоронної контори, хоча, може, це було не дуже далеко від істини. Гертель розповідав йому про надзвичайні заходи безпеки в бюро. І справді, вже на першому поверсі довелося зупинитися перед переговорною установкою, яка була з'єднана з двома вічками телекамер. Можливо, Гундлах зміг зайти до будинку лише завдяки тому, що пані Біндінг попередила про його візит. Охоронець для форми вибачився й блискавично обшукав його, чи немає в нього зброї. «ВВВ захищає насамперед себе», цей девіз був написаний невидимими літерами на других, броньованих, дверях у порожньому коридорі, що являв собою чудове поле обстрілу.

Якщо зовні демонструвалась професійна безпека, то за сталевими дверима, схожими на двері сейфа, все сяяло розкошами й красою. Фірма купалася в золоті й грошах; та воно й не дивно, коли врахувати її річний прибуток — тридцять мільйонів доларів, а також те, що майже дві третини цієї суми становили гроші, отримані за викрадених осіб. Тільки шеф бюро, містер Хілларі, здивував Гундлаха. Гундлах уявляв собі його худим і довготелесим, спритним янкі, який пройшов через вогонь і воду, щось середнє між біржевим маклером і сектантським проповідником, а опинився перед солідним, навіть простодушним чоловіком, який наказав подати гостеві з ФРН сніданок, оскільки той ще не снідав. Неприємне враження справила на Гундлаха лише непроникність обличчя Хілларі, ввічлива міміка якого не дозволяла розгадати, про що він думає: американська школа самовладання. З'ївши з апетитом сандвіч, Гундлах так нічого й не довідався, Хілларі здавався йому неприступним, мов граніт.

— Ми пояснили панові Зайтцу, щоб він вимагав точного підтвердження, — сказав Хілларі після кількох незначних слів. — Найкраще — звичайно, фото, на якому жертва була б зображена з сьогоднішньою газетою в руках. Зараз ми чекаємо телефонного дзвінка і зробимо монтаж розмови. Ми підключились до лінії вашої контори; це був наш перший крок.

— А хіба магнітної плівки не досить?

Рішуче заперечивши, Хілларі пояснив, що гудіння зіпсованого кондиціонера так сильно глушило голос, що зрозуміти можна лише кілька речень, та й то не зовсім; між іншим, там є таке місце, де Дорпмюллер — якщо це був справді він — запевняє, ніби з ним усе гаразд і він переконаний, що за півтора мільйона його звільнять…

— Пан Зайтц не зміг упізнати Дорпмюллера з голосу. Та плівка дійсно може виявитися сфабрикованою людьми, які знають, що сталось, і хочуть отримати гроші, не маючи Дорпмюллера.

Ці повчання ставали нестерпними.

— Про суму викупу газети не писали; незважаючи на це, їм вона відома.

— Таке трапляється.

— А хто першим прослухав плівку? — запитав Гундлах. — Ви чи пан Зайтц?

— Він доручив це нам, бо касета не підходила до його магнітофона й він боявся пошкодити плівку. Адже в нас із ним тверда домовленість — без нас нічого не робити.

— Він сам приніс вам касету?

— Ні, пан Пінеро ходив по неї. Саме він і веде цю справу. Ми ніколи не йдемо на ризик.

Почуття недовіри в Гундлаха зростало. «Невже викрадачі такі простаки?» Як правило, вони завжди уникають робити будь-які записи, котрі могли б виказати місце перебування викрадачів, але невже вони такі дурні, що не зуміли виготовити фотографію, яка не видасть їх? Друга загадка: Дорпмюллер говорив англійською мовою, очевидно, за вказівкою викрадачів, які хотіли розуміти все, що він скаже; проте дуже дивним здавалося, чому Хілларі й Пінеро спочатку прослухали плівку без Зайтца. Вони дуже легко могли поліпшити якість запису, зробивши копію й зменшивши сторонні шуми. Але лишається неясним: що це їм дало б? Гундлах думав, дожовуючи сандвіч. Звичайно, з трьох мільйонів марок можна брати майже тисячу марок прибутку щодня; а коливання курсу на біржі давали, крім всього, ще й спекулятивні прибутки, але для детективів такого гатунку то дрібниці. Не інакше, як ці два пани просто наповнюють власну кишеню; тоді, виходить, їхні мотиви зрозумілі.

— А сума вже лежить напоготові?

— Звичайно.

— А чи не могли б ви показати мені ті гроші?

Хілларі мовчав. Обличчя, як кажуть, дзеркало душі, але в обличчі Хілларі нічогісінько не віддзеркалювалось, воно лишалося незворушним, як маска, як зображення на картах для гри в покер. Мить тривала напружена мовчанка, нарешті Хілларі сказав:

— Гроші ми поклали в банк.

— На свій рахунок? — глянув на нього Гундлах, усвідомлюючи, що питання досить пікантне; у своїй фірмі він лише в крайньому випадку зважився б на таке приниження співробітника. Але тут належало розставити всі крапки над «і», чітко з'ясувати, кому, власне, належать гроші й хто ними повинен розпоряджатися. Саме настав той крайній випадок.

— Ні, в сейфі,— відповів Хілларі по певній паузі.— Десять тисяч банкнотів по сто доларів і десять тисяч — по п'ятдесят доларів, у двох валізках, як обумовлено вимогою. Може, хочете самі пересвідчитись?

— Пізніше. І краще тут. Гроші повинні лежати напоготові. Адже тут для них теж надійне місце.

— Трохи ризиковане.

— Заради визволення вашого клієнта треба, звичайно, йти на такий ризик. Я мав можливість бачити частину вашого захисного обладнання, воно справляє враження… А поліція в курсі справ?

— Яка саме поліція?

— Як то «яка»?

— Ну, в Сальвадорі, власне, вісім різних служб, які відповідають за порядок та безпеку. З котрою саме, на вашу думку, ми повинні співробітничати?

— Це вам краще відомо.

— Відверто кажучи, я трохи здивований. Найчастіше, ми працюємо самостійно. В нормальних випадках цього від нас навіть вимагають і обумовлюють договором.

Гундлах кивнув, вирішивши облишити цю тему. То був один з прийомів його тактики. Під час суперечки він намагався спантеличити партнера несподіваними запитаннями. Тепер він відчував, що йому пощастило трохи втомити Хілларі й змусити до відступу. Справжній бій попереду, він ще дасть йому ні» носі, як любив висловлюватись батько, котрий служив під час другої світової війни в чині капітана.

— Після обіду ми повернемося до нашої розмови, — сказав він, а вже біля дверей почув слова Хілларі:

— Може, прислати людину для вашої особистої охорони? Пана Зайтца ми також охороняємо.

— Ні, щиро вам дякую.

— Як хочете, сер.

— Адже викрадачі не зважаться двічі доїти одну й ту саму корову.

— На вашу думку, супротивник не дуже численний і діє згуртовано?

— А хіба ліві сили діють не досить раціонально? — перепитав Гундлах.

— За машиною, яка везла вас із аеропорту, їхав жовтий «датсун». Хочу відразу внести ясність: то було не наше авто… Ніхто не думає про небезпеку, аж поки вдарить грім, але тоді вже пізно.

Йдучи сходи ми вниз, Гундлах подумав, що ті слова Хілларі нагадують приховану погрозу. Проте, коли він знову сидів у автомашині, то намагався переконати себе, що це в нього від гризот сумління — адже він поводився з ними досить різко. Ні, чесний початок — завжди добра прикмета. Всілякі жорстокі непорозуміння треба владнати насамперед, як казан Макіавеллі. Та горила поводиться досить нахабно, набиває собі ціну, а пропозиція надати охоронця — то вже справжнє знущання.

— До готелю? — запитав Гертель.

— Спочатку в посольство. І будь ласка, надалі не розповідайте нікому, якщо вам здаватиметься, що за вами назирці хтось їде. Це викликає всілякі непорозуміння… А як шеф транспортного відділу, ви взагалі не зобов'язані супроводжувати мене особисто.

— Відділ розвалиться й без мене.

— Дайте мені машину, план міста — і все буде гаразд.

— Пане доктор, ми добре знаємо свої обов'язки.

Гундлах засміявся, йому сподобався тон розмови, їздити самому, без начальства, звичайно, зручніше. Тут є свої переваги, бо під час закордонних відряджень їхні співробітники не завжди дотримувались субординації і опікали один одного незалежно від посади, яку вони займали по службі.

5

На посольство Гундлах не покладав особливих надій. Воно містилося трохи вище на Ескалоні, де починалась вулиця Поніенте. Обабіч парадного входу росли великі декоративні кущі з яскравими квітками, кущі навіть заважали ходити, та й персонал посольства зараз був невеликий. Через хитку політичну ситуацію в країні посол Нойкірх разом зі своїм штабом був тимчасово відкликаний. За відомостями Вінтера, в керівних колах Федеративної Республіки Німеччини точилася дискусія щодо Сальвадору, і там досить скептично дивились на тутешній наскрізь прогнилий режим. Міністр економічного співробітництва заморозив допомогу, виділену для розвитку країни на суму двадцять мільйонів, в той час як міністр закордонних справ за порадою США гальмував розрив стосунків із Сальвадором. Внаслідок цього зійшлись на середньому: дипломатичну діяльність у цій країні зведено майже нанівець, хоч до цілковитого розриву й не дійшло: обов'язки посла ФРН виконував тепер генеральний консул та повірений у справах ФРН.

Гундлаха прийняв радник посольства Вальман, дебелий русявий чоловік з голубими очима. Його обличчя і тіло, здавалося, мають схильність розпливатись. Незважаючи на люб'язність, він видався дуже несимпатичним, навіть бридким. В його відсутності співробітники називали його то Ляльмаиом[2], то Швальманом[3].

— Ми саме чекали на вашого представника, — мовив він, трохи підвівшись, але його важка туша знову плюхнулась у крісло. — Що ж ми можемо для нас зробити? Боюсь, дуже мало… В цьому трагічному випадку ми, на жаль, майже безпорадні. Наш пилив на уряд з кожним місяцем зменшується. Не кажучи вже про те, що цей уряд, хоч як би ми до нього ставились, не відповідає за дії повстанців. Та цього й не можна від нього вимагати.

Вальман намалював досить невтішну картину. Його гладенькі руки, натреновані як на заперечливих, так і на лагідних, заспокійливих жестах, безцільно лягли на стіл.

— А ви не маєте контактів з повстанцями? — запитав Гундлах.

— О боже, як ви собі це уявляєте?!

— Зрештою, представники так званого Фронту національного визволення їздять по країнах Європи, домагаються матеріальної й моральної підтримки, їх приймали навіть у Бонні.

— Можливо. Але тут, у цій країні, нам ніхто б не подарував таких контактів.

— Ну, я думаю, Фронт не залишився б у боргу. Принаймні вони б хоч не чіпали наших людей.

В очах Вальмана раптом з'явився якийсь божевільний переляк.

— Це було б цілковитим порушенням міжнародних правил. Ми можемо говорити лише з представниками того уряду, в якого ми акредитовані.

Гундлах іншого й не сподівався почути. Допомога Дорпмюллерові була поза межами повноважень посольства. Залишався один вихід. Гундлах розповів про підключення до справи американських детективів, про поки що невтішні наслідки їх роботи і попросив Вальмана навести довідки про фірму ВВВ: чи можна їй довіритись? Вальман кивнув і, трохи заспокоївшись, щось занотував, оскільки ж у приймальні не виявилося секретарки, він викликав чергового й передав ним записку в якийсь відділ посольства.

— Ваше завдання нелегке, — пробелькотів Вальман, щоб заповнити паузу. — Будівництво на річці Лемпі припинилось. Там тепер дуже небезпечно. Ми, звичайно, в курсі справи… Та я хотів би, зрештою, щоб ми могли…

— Пробачте, що б ви хотіли?

— Покинути все отут і повернутися додому. Аби якнайдалі звідси! Ви знаєте, що в цьому місті вже викрадено понад два десятки дипломатів? А нещодавно — послів Південно-Африканської Республіки й трьох сусідніх держав. Це тут зайшло дуже далеко. За представників фірм вимагають грошовий викуп; таку умову легко виконати. А за дипломатів ставлять інші вимоги: уряди повинні передавати по радіо й з телеекранів їхні відозви, випускати на волю заарештованих, хоч це й дуже шкодить їхньому авторитету! Проте вони змушені на це йти. А що вдієш?!.

Гундлах міркував, чи чекають від нього співчуття до високооплачуваних державних службовців, яким за кордоном жилося зовсім непогано, але жаль до них не прокидався в його душі. Прихід посильного звільнив його від мук сумління.

— Репутація Ворда, Вебстера й Віллоубі бездоганна, — сказав Вальман, прочитавши принесений йому папірець. — Очевидно, досить кваліфіковані люди. Їхнє бюро від Мексіки до Аргентіни владнало п'ятдесят інцидентів з викраденням.

— Це що, відомості з комп'ютера?

— Ні, це довідка співробітника американського посольства, ми з цим чоловіком часом консультуємось у таких питаннях… Сподіваюсь, пане Гундлах, що я певною мірою вам допоміг. Мені здається, вам не залишається нічого кращого, як співробітничати з ВВВ. Бажаю успіхів!

Сідаючи в машину, Гундлах сказав:

— До готелю.

Автомобіль повільно котився згори.

— Бачите оту дівчину на розі, перед кафетерієм? — запитав Гертель. — Раніше вони збиралися в центрі, а тепер підходять аж до посольства… — В голосі його вчувалися нотки вдоволення; як і багатьом чоловікам, Гертелеві подобалося дивитись на таких жінок. — Представниць касти середньої ціпи розпізнають за сумочками; типовими вважаються сумочки з лакованої шкіри. Коли дівчина заходить до свого постійного ресторану, бармен забирає від неї сумочку, а коли виходить з клієнтом, дівчина повинна відкупити сумочку за двадцять колонів, це приблизно сімнадцять марок. Отже, ресторани мають на цьому чималий зиск, і, незважаючи на все, «бізнес» існує й далі.

«Каміно Реаль» стояв у величавій самозакоханості старовинного іспанського стилю серед цілого ряду готелів, таких, як «Хілтон» і «Ріо-Гранде», ніби скопійованих один з одного.

— Пообідаймо разом, — запропонував Гундлах; йому хотілось розпитати в Гертеля про події на берегах Лемпи та в інших районах країни. Але в того, напевне, були якісь інші плани, чи, може, він не хотів викликати невдоволення Зайтца, який понад усе цінував васальну відданість свого підлеглого.

Піднявшись до себе в номер, Гундлах став під душ. Щоб прийти в форму перед другим раундом, він мусив трохи перепочити й добре попоїсти. Номер вражав помпезністю; масивні меблі з кедрового дерева чудово гармоніювали з облицьованими стінами і, здавалося, пахли ніжніше від квітів у вазонах. Тут, певне, саме чекали приходу високого начальства. На догоду вередливим янкі — найчастішим тутешнім клієнтам, кахлі аж ряхтіли бірюзою, величезний рушник, мило та зубна щіточка були запаковані в целофановому пакеті.

Внизу, в ресторані, Гундлах замовив перед супом склянку сухого мартіні. Чекаючи потім на смажену баранину, він перезирнувся з високою чорнявою дамою, яка з соломинкою в зубах сиділа за два столи від нього, напівзакрита квітчастою перегородкою. — Він відчував, як тілом приємно розходиться алкоголь. Настрій, трохи зіпсований розмовою з Вальманом, поступово піднімався. До смаженого м'яса з молодою картоплею та зеленими бобами він замовив півпляшки рожевого шампанського; за це йому ніхто не зважився б дорікнути після всього, що він пережив після Франкфурта… Даму затулив кельнер. Широким жестом подаючи зеленкувате фісташкове морозиво, він намагався показати все своє мистецтво й таким чином підняти собі ціну, а заодно й суму чайових. Поверх усього він приправив морозиво свіжими полуницями, привезеними літаком з Каліфорнії; ці екзотичні ягоди він спритно обрізував срібними щипчиками, опускав кожну окремо в крижану воду, щоб потім змочити тонким шаром вершків. Коли кельнер відійшов і Гундлах знову глянув на те місце, де сиділа дама, там уже нікого не було. Замість кави Гундлах випив чарку віскі, підписав рахунок і зібрався зателефонувати Гертелеві.

У вестибюлі, біля телефонних кабін, Гундлах знову побачив ту даму. Зупинившись, він зважував, чи досить тверезий і чи зможе мобілізувати свій бідний запас іспанських слів, щоб зробити комплімент цьому чудовому створінню. Гундлаха трохи спантеличило, що дама теж зупинилась. Майже поруч. На ній була елегантна світла сукня, крізь яку просвічувала засмагла шкіра. Чи жінка ледь помітно всміхнулась а чи йому лише так здалося від випитого віскі, та вона раптом спитала:

— Чи не мені ви хотіли зателефонувати?

Гундлахові аж подих перехопило. Хоч вона й схожа була на повію, його ніби електричним струмом ударило йому страшенно захотілось побути з нею, й негайно, цю ж мить! Він лише спромігся сказати:

— Я думаю, що моя кімната вам сподобається… — Гундлах був такий збентежений, що нічого кращого йому не спало на думку.

Жінка якось особливо всміхнулась і попливла поперед нього. На зріст вона була приблизно така сама, як і він. Гундлах пожадливо спостерігав за рухами стрункого жіночого стану в елегантній сукні й з приємністю думав, що вона вже майже належить йому. Їй було років двадцять п'ять — тридцять, її темне волосся, зв'язане в тугий «кінський» хвіст, вільно спадало на спину. Ввесь її вигляд хвилював його й збуджував, хоч, як йому здавалося, знадливість цієї жінки не була штучною, професійною. Ще не цілком вірячи своєму щастю, він спритно прослизнув услід за нею до ліфта, мов той мисливець, що боїться проґавити здобич; при цьому він намагався бути коректним і, наскільки дозволяв йому випитий алкоголь, тримався солідно.

Вгорі він одімкнув перед нею двері. В голові роїлись найневірогідніші думки: «Може, через комендантську годину вони змушені займатися своїм ремеслом в обідню перерву?..» його дещо здивувало, що, ввійшовши до кімнати, вона не почала одразу роздягатися.

— Що питимемо? — запитав він, глянувши на телефон.

— З вас уже досить. Я до вас у справі… Мене просили переказати вам, що в ваших інтересах, а надто в інтересах вашого земляка ви повинні триматись якомога далі від американців.

Гундлах слухав, нічого не розуміючи. Минуло кілька довгих секунд, перш ніж до його свідомості дійшов зміст сказаного. Все довкола затягло туманом, Гундлах уже не бачив стрункого знадливого стану жінки, перед ним лишилось тільки її серйозне обличчя: в очах у неї жевріли водночас сум і суворість, ніби вона зібралася видерти в нього з рук гроші, яких там не було; в тих очах полум'янів бойовий заклик і приреченість зацькованої людини. У всякому разі такі думки снували в його притуманеній алкоголем свідомості.

— Але чому? — промимрив Гундлах.

— Агенти ВВВ діють спільно з американським посольством. Вони хочуть нас вистежити. Тримайтесь якнайдалі від цих людей, інакше Дорпмюллера більше не побачите.

Вона кинула на стіл конверт і швидко вийшла з кімнати, й за нею зачинилися двері. Все відбулося блискавично й приголомшило Гундлаха, як і та, сказана нею у вестибюлі, фраза. Неспроможний відразу все збагнути, він важко опустився в крісло, потім різким рухом розірвав конверт. Звідти вислизнула фотографія. Дорпмюллер був зображений з розгорнутою газетою в руках. На газеті було чітко видно її назву «Діаріо Латіно» і сьогоднішню дату.

6

— Ми повинні якомога швидше відмежуватись од тих людей, — сказав за двадцять хвилин по тому Гундлах у кабінеті шефа філії Рейнського акціонерного товариства. — Я відразу помітив, що з цими детективами не все гаразд.

— Відразу? — перепитав доктор Зайтц.

— Це було неважко зробити. Фірма ВВВ за рік уладнала шістдесят процентів справ з викупом викрадених у цих краях осіб. Такого успіху ніхто не спроможний досягти без попутного вітру. За фірмою стоїть американське посольство — воно сприяє їй і прикриває її діяльність, яка допомагає Сполученим Штатам утримувати тут ключові позиції. Пан Вальман може вам це підтвердити. Звичайно, все робиться не безкорисливо. Схоже, американське посольство передає роздобуті фірмою ВВВ дані службі безпеки Сальвадору.

— Це ж звичайнісінька спекуляція.

— Повстанці вже відчувають це на собі. Ми, власне, теж відчуваємо. В такий спосіб американці допомагають місцевому урядові в його боротьбі проти лівих сил, але хочуть зробити все за наш рахунок. Отже, Дорпмюллера ми повинні звільнити без агентури ВВВ. Вважатимемо, що для нас вона не існує.

Зайтц, худий і зблідлий, сидів з фотографією Дорпмюллера в руці — то було кольорове фото, надіслане викрадачами. Від Зайтца чекали рішення, якого він волів би не приймати. Про це свідчив увесь вираз його обличчя й сердита поза. Хворобливий переляканий чоловічок чіпко тримався за свої права керівника.

— А як сталось, що оцю річ передали вам, замість того, щоб надіслати сюди? — спитав Зайтц.

— Вони їхали за автомашиною Гертеля в аеропорт і з аеропорту, тож, очевидно, здогадались, ким я є насправді: вповноваженим з Німеччини.

— Про ваші повноваження мені нічого не відомо.

— Ми повинні анулювати договір з детективами. До того ж негайно, якщо ми хочемо діяти активно.

— Не поспішайте, пане Гундлах, на це ми не маємо права. На такий крок можна зважитись лише з дозволу центру. — Зайтц підніс фотографію до світла і почав уважно обмацувати її пальцями, немов банкноту, справжність якої викликала сумнів. Увесь його вигляд свідчив, що він вірить далеко не кожному слову Гундлаха. Фотографія була єдиним доказом, і Зайтц, здавалося, зважує, чи не підроблена вона. Щоб позбутися зайвих клопотів, він охоче переслав би її детективам. Підробка! В добре обладнаній лабораторії фахівці змогли б підставити Дорпмюллерові газету так, ніби він тримає її в руках, але таке було б можливе лише за умови, що в них є його фотографія. Однак, якщо зважити всі обставини, таке припущення здавалося досить безглуздим, і якщо воно в нього виникло, то лише через те, що він і досі почував себе ображеним: адже Гундлах намагався перед обідом вибити його з сідла. Не полишаючи думки про помсту, Зайтц знову взявся рукою за печінку й схилився на бік.

— Це нічого не допоможе, пане Зайтц. Ми повинні бути готовими платити. Зателефонуємо до дирекції або дамо телеграму!

— Воно можна б, але ж там зараз десята година вечора: кого з керівних працівників ми застанемо на роботі? — Поки пані Біндінг замовляла телефонну розмову, він, глянувши на Гундлаха, доказав — І ще одна проблема. Хто ж, коли не агенти ВВВ, передасть гангстерам гроші?

— Ну, це можу зробити і я.

Зайтц кивнув головою, ніби знайшовши підтвердження своїх здогадів. Здавалось, він тепер не довіряв не лише фотографії, а й самому Гундлахові! Чи не вважав він його здатним загарбати призначені для викупу півтора мільйона доларів і втекти? В це було важко повірити, але саме таку підозру можна було прочитати в очах Зайтца.

— Сьогодні вранці, — сказав Зайтц, — ви підозрювали детективів у спільництві з викрадачами, а зараз уже твердите, ніби вони, навпаки, — допомагають поліції. Це звучить не дуже переконливо.

«До чого ж обмежена людина! — думав Гундлах. — Міркує досить тверезо, але на рівні завідувача поштово-телеграфної каси, який намагається впіймати злодія, що засунув руку до нього в касу». Звичайно, Гундлах сам винний, він повинен був би врахувати чутливість цього чоловіка, пошкодувати його честолюбство; не завжди пряма дорога є найкоротшою.

Нарешті трансатлантична служба зв'язку з'єднала їх з Кельном. До телефону підійшов хтось з керівництва фірми. Покректуючи від хвилювання, Зайтц так скупо й мляво пояснював суть справи, що Гундлах на превелику силу стримував себе від спокуси вирвати в нього з рук трубку. Проте так і не наважився, це завело б надто далеко. А за кілька секунд він уже пошкодував, що не зробив цього.

Гундлах зрозумів, що до думки Зайтца у Кельні надто прислуховуються. Зайти, повагом поклав трубку й сказав:

— Директор Люпп не хоче сам вирішувати цієї справи. Він винесе запитання на завтрашнє засідання, а о дванадцятій нам повідомлять.

— Завтра о дванадцятій може бути запізно. Дозвольте, я з ним поговорю.

— Будь ласка.

Зайтц відвернувсь, а пані Біндінг, розшифрувавши його рух, відразу ж сказала, зв'язок поновити неможливо, бо директор Люпп розмовляв по телефону-автомату, а більше нікого з керівництва нема. Вона, між іншим, повідомила, що в приймальні чекає пан Пінеро зі звітом про роботу детективів протягом дня.

— Скажіть, нехай увійде, — наказав Зайтц.

Пінеро був дужий кремезний молодик з коротко підстриженим густим волоссям. Він увійшов пружинистою ходою, на обличчі його немов застигла сяюча усмішка, оголивши білі блискучі зуби. Гундлахові не відразу впало у вічі, що в рисах Пінеро є щось йому дуже добре знайоме, аж потім він пригадав: молодик схожий на Гаррі Гранта зі старих фільмів, або на полковника Каддафі. Пінеро тримав у руках невеликий папірець, і це свідчило про дріб'язковість справи, у якій він прийшов. Після пишномовного порожнього вступу в звіті зазначалося, що викрадачі десь близько одинадцятої години запитали Зайтца по телефону, чи готові гроші для викупу; їм було поставлено вимогу дати ще одне підтвердження того, що Дорпмюллер живий… І ось вони дали це підтвердження. Все відбувалось саме так, як і передбачав учора Вінтер.

— Фотографія вже в нас, містере Пінеро. — Зайтц затнувсь, ніби він не наважувався казати далі. – Але гангстери, здається, заперечують проти вашого посередництва.

— На якій же підставі, сер?

— Вони пояснили панові Гундлаху, що ваша фірма має зв'язки з американським посольством.

Пінеро лишався підкреслено люб'язним.

— Це що, націоналістична упередженість? — запитав він.

— Мабуть, не тільки, — мовив Гундлах. — Вони бояться пастки. Між іншим, чи зазнавали ви останнім часом якихось невдач, чи не пробували ви ошукати своїх партнерів?

— Навіщо? І як би ми могли це зробити?

— Як? Наприклад, з допомогою радіопередавача в автомашині, що перевозить гроші для викупу, або з допомогою мініпередавача в самому мішку з грошима. А навіщо — то ваша справа. Люди не хочуть ваших послуг — і цього досить.

— Це важке звинувачення, сер. Чи не змогли б ви пройтися зі мною до містера Хілларі, щоб він міг дати вам відповідь?

— Сходіть, Гундлах, — сказав Зайтц. — Ми просто зобов'язані це зробити. Пан Хілларі повинен сказати свою думку.

Гундлах знову сів до Гертеля в машину, й вони поїхали вслід за Пінеро в напрямку бульвару Рузвельта.

— Детектив як з Голлівуда, — мовив Гундлах.

— Ви недооцінюєте його, — відповів Гертель. — Пінеро — експерт. Раніше він працював на британську детективну фірму «Контрол ріскс лімітед», співробітничав із страховою компанією «Ллойд», захищав високопоставлених осіб від викрадання й шантажу. Тепер його завербувала фірма Ворда, Вебстера і Віллоубі. ВВВ, звичайно, знали, на що він здатний. Пінеро носить чорний пояс.

— Я й не звернув уваги.

— В нього п'ятий дан, це ступінь майстра з карате.

— Це він вам розповів? Надто пишна реклама? Видно, що він силач, навіщо ж йому ця писанина, звіти? Але тепер його вже звільнять від цієї роботи.

За броньованими дверима бюро стояли напоготові дві валізи з грішми.

— Звинувачення безпідставне, — мовив Хілларі. — Дехто з наших, можливо, й заходить до посольства; зрештою, ми американські громадяни й повинні залагоджувати свої особисті справи там. Але ми діємо тільки на благо наших клієнтів, у рамках закону.

— Тут уся сума?

— Хочете перерахувати?

— Звичайно. Ми з містером Гертелем упораємося до закриття бюро. А потім ми заберемо їх з собою. Приготуйте, будь ласка, розписку.

Кам'яне обличчя Хілларі ніби враз ожило.

— Це виключено, — рішуче сказав він. — Просто так ми не маємо права. Нам потрібне підтвердження керівництва вашої фірми, телеграфом, або…

– В Німеччині зараз ніч.

— Дуже шкодую.

— Ви ще більше пошкодуєте, якщо заважатимете мені. Доктор Зайтц може підтвердити, коли вам не досить підтвердження містера Пінеро. Ми із Зайтцом діємо за вказівкою нашої дирекції, як її повноважні представники в цій країні. Для вас досить нашого слова.

— Нам не досить вашого слова. Сума надійшла з Німеччини, й тільки звідти можуть ЇЇ переадресувати.

— Ні, сума знята з тутешнього рахунку нашого концерну, а ним розпоряджається Зайтц.

— Але ж не такою великою сумою…

Вони сперечались про юридичні деталі. Та Гундлах перепинив цю суперечку:

— Ви й справді стаєте нам на перешкоді й ставите на карту життя людини?! Щомиті може надійти вимога про сплату грошей, а ми не можемо цього зробити, бо ви вчепилися за букву договору! Повинен вам сказати, містере Хілларі, ваші дії змушують мене виступити перед громадськістю.

— Що ви сказали, сер?

Гундлах з відляском кинув на стіл пачку з грішми.

— Я негайно звернусь до преси, радіо й телебачення. Розповім широкій громадськості про вашу поведінку.

— Ви це серйозно?

— Можете не сумніватись.

Їхні погляди немов схрестились у двобої над купою грошей, що лежали на столі. Нарешті Хілларі сказав:

— Гаразд, забирайте. Але щоб потім не шкодували. Це робота не для початківців. В цьому місті вам доведеться попріти з оцим вантажем на плечах.

— Хочете знову запропонувати мені особисту охорону?

— О ні, ми умиваємо руки. Хочу тільки сподіватись, що ви не пошкодуєте, зважившись на такий крок.

7

Коли вони нарешті ввіпхнули дві валізи з грошима до багажника, була шоста година вечора. Двадцять тисяч банкнот перерахували двічі, першого разу не вистачало 750 доларів, а потім ще півсотні. Очевидно, їх хтось забрав, сподіваючись на те, що за такої великої суми на ту дрібницю ніхто й уваги не зверне, і що ця мізерна нестача не зможе зірвати операцію. Гундлах змусив Хілларі відшкодувати нестачу грошей. Але куди ж тепер з такими грішми? Всі банки вже були зачинені. В сейфах готелю навряд чи можна їх залишати. Гундлах тепер і не радий був — то здавалось Пірровою перемогою. Він виявився жертвою власної рішучості.

— Найкраще їхати до фірми… — мовив Гертель, сидячи за кермом. — Ця машина ще ніколи не була такою дорогою, як оце сьогодні.

Доктор Зайтц уже чекав на них. Він відчинив дверцята сейфа, але той виявився надто малим для обох валіз. Тоді вони втиснули туди, скільки можна було, а решту заховали до канцелярської шафи.

— Ми з Гертелем охоронятимемо їх цілу ніч, — сказав Гундлах. — Тільки залиште мені ключі на той випадок, якби довелося сплачувати гроші до дев'ятої ранку, а то, може, навіть о п'ятій.

Віддаючи ключі від сейфа, Зайтц скривився, мов полководець, що віддає свою шпагу. Нової суперечки він уже не починав, проте, виходячи, докинув:

— На вашу відповідальність!.. Але ж ви, здається, неозброєний? Я поставлю за дверима вартового.

— А хто захистить нас від нього? Будь ласка, тільки щоб ніхто нічого не здогадався.

Коли Зайтц пішов додому, Гертель приніс із автомашини пістолет.

— Може, й вам такий знадобиться? — запитав він. — Я можу купити на чорному ринку.

Гундлах похитав головою. Така річ потрібна фізично слабкій людині для самовпевненості, а йому зброя тільки заважала б. Він любив захищатися зброєю обачливості, найпершим його засобом оборони була діловитість і холодний розум. Завдяки цьому Гундлах уже багато чого досяг, хоча, звичайно ж, йому того здавалося замало… Шість років мусив витратити на те, щоб забулося його минуле, коли він активно підтримував лівих, зрештою домігся в концерні кар'єри середнього службовця, до того ж у неймовірно складній галузі. Коли він розмірковував над цим, то завжди доходив висновку, що продає себе надто дешево. Те, що він робив, не відповідало ні його здібностям, ані його мріям. Але що ж його вабило? Влада й блиск? Цього Гундлах ще й сам не знав; хотілося в дечому випробувати свої сили; одне було йому ясно: людина з видатними розумовими здібностями може багато чого досягти, але, щоб зробити кар'єру, одного цього замало. Треба мати ще й чутливе серце, людське тепло. Це в очах інших людей вважалось недоліком. Іноді він і сам погоджувався з таким висновком; його розум міг досить тверезо оцінювати все, що стосувалось його особисто й мало для нього певне значення.

Невже він потрапив у безвихідь? Це могло довести до самотності. Його надмірна раціональність і елегантна напористість не раз відштовхували від нього інших, бо люди не могли збагнути причин і суті цих його якостей, вважали Гундлаха холодною, пихатою й хворобливо честолюбною людиною. Коли йому давали слово на зборах чи засіданнях, усі захоплювались його виступами, гостротою ідей, чіткістю формулювань і діловитістю пропозицій. А коли це миттєве захоплення минало, люди знову намагалися триматись од нього на відстані або вдавали, ніби не помічають його. Гундлахові випало зазнати й поваги та захоплення, і недовіри. Якщо він приходив з новими ідеями, його запідозрювали в тому, що він намагається вислужитись. Коли виступав у пресі зі статтями про суспільні взаємини, його звинувачували, ніби він удається до нападів на окремих осіб. Навіть якщо торкався приватних питань, у яких, на його думку, він добре розібрався, то це також часто сприймали з недовірою. Чому ж так виходило? Гундлах був щиросердою людиною, все в нього виходило до ладу, крім одного: він думав швидше й точніше, діяв рішучіше, ніж більшість інших. А це вселяло в них острах, почуття неповноцінності, люди замикались у собі. Через те Гундлах мусив іноді поступатися, щоб не розривати стосунків. Чому б і зараз не почати саме з цього? Адже йому не раз щастило, міг би й тут спробувати.

Коли Гертель приніс бутерброди з найближчого кафетерію, Гундлах поцікавився його ім'ям; той звався Петером.

— Як ви, Петере, почуваєте себе на цій купі доларів?

— Трохи незвично. Таку силу грошей навряд чи доведеться ще раз побачити, пане доктор.

— Називайте мене просто Гансом. Уявіть собі, що комусь пощастило б забрати в нас ці гроші — як би він звідси вибрався?

— Ви маєте на увазі країну?

— Так. Адже тут зараз гарячі часи — йде війна. Мабуть, жоден злодій не зважився б у таких умовах скористатись своєю здобиччю.

Гертель вагався, здавалось, він не встигає за думками Гундлаха. Хлопець навіть уявити собі не міг, щоб така сума грошей раптом пропала. Гундлах уловив на собі його погляд, який ніби промовляв: «Чому ти про таке питаєш?» Адже це дуже цікаво уявити собі, що могло б статися з грошима. Про щось же треба говорити — то чому б і не про гроші. В Гундлаха виходило завжди так. Для нього це також була тема для розмови, як і будь-яка інша, а людей вона лякала, їх раптом проймав жах, для них існували всякі табу, і їхня обмеженість ставала перешкодою для нормальних стосунків, заважала Гундлахові здружитися з ними.

— Аеропорт виключається, — мовив нарешті Гертель.

— Ну, країна ж маленька. Якихось півтори години автомашиною — й ти вже за кордоном.

— А прикордонний контроль… Гансе?

— Чи є тут у вас бодай вертольоти?

— Є два, тільки немає дозволу літати ними. Починаючи з літа, на кожен виліт треба брати спеціальний дозвіл, обгрунтувавши його причину.

— Залишається ще морський шлях. Можна найняти човен і втекти до Гондурасу! Там здати всю суму в канадський банк і з акредитивом у кишені полетіти собі в Монреаль.

Вони перебрали безліч різних варіантів, аж поки Гундлах сказав:

— Ви повинні дивитися на це простіше, Петере. Можливо, надійнішим було б спочатку закопати грошики…

Тепер уже й Гертель увійшов в азарт. Розмова перейшла від можливостей утечі до замітання слідів: зміною прізвища і прийняттям громадянства іншої країни. На чорному ринку Сан-Сальвадора неважко було купити паспорт будь-якої країни. Під новим прізвищем злодій може скористатись навіть послугами аеропорту, найняти повітряне таксі, а вже дорогою змінити маршрут.

Гундлаха раптом пройняло невиразне почуття спокуси, але це тривало лише мить. Гундлах сказав про це Гертелю, згадавши, що й у доктора Зайтца з'явилась була підозра, ніби він, Гундлах, здатний привласнити собі гроші. Зайтц припускав, що кожен може втратити розум. Певною мірою він, можливо, й мав рацію — адже комерційна й злочинна уяви існують по сусідству, іноді вони навіть переливаються одна в одну. Гундлах сам дивувався, що уявне часом починало несподівано переплітатися з реальністю, в жартома сказаних словах звучали нотки серйозності. Але таке відбулося тільки з ним. Для Гертеля розмова лишалася грою фантазії, справжньою мильною бульбашкою. Гертель навіть з пістолетом не зміг би стати партнером, якби задум був реальним. Хлопець злякався звичайного телефонного дзвінка. Гертель захоплювався сміливістю Гундлаха й навіть, набравшись мужності, виявив бажання супроводжувати його під час передачі грошей. Проте на аферу, на злочин, він за ним не пішов би… Хоч багато чого в житті, та й саме життя, особливо зараз, було досить непевним! У вчинках Гертеля переважали здоровий глузд, інстинкт самозбереження. Можна сказати, в його психології брало гору прагнення до міщанської зручності. Нелегко схилити такого на свій бік, завоювати його довіру, але на кого ж іще міг би покластись Гундлах.

Гертель вартував першим. До того, як лягти на диван, Гундлах вирішив уладнати деякі справи. Насамперед відправив додому телеграму, яка мусила переконати директора Вінтера в доцільності й вимушеності вжитих ним, Гундлахом, заходів, його все-таки непокоїло, що він самочинно взяв на себе відповідальність за таку суму грошей. Зайтц і той не давав згоди, аж поки Гундлах учинив сварку. Тепер, шукаючи виправдання, знайшов і придатний для телеграми вираз: «Необхідність змусила вдатись до негайних дій». Гундлах усвідомлював — для виконання навіть правильного рішення необхідна певна підтримка.

Після прильоту з Панами він майже не відпочивав, тому відразу міцно заснув. Йому приснилося, ніби детективи з помічників поліції перетворилися у спільників викрадачів. Прокинувшись на мить, він сам себе спантеличено запитував, чи таке вже було з ним, чи може, то віщування?.. Потім його знову здолав сон. У видіннях, які його мучили, з'являвся містер Пінеро, який, мабуть, здогадувався, де лежать гроші. Пінеро переслідував його човном, коли він перепливав бухту, потім гнався суходолом, дерся за ним на гору — аж до кратера якогось вулкану. Нарешті рішучим ривком наздогнав Гундлаха за порогом якихось дверей і, застосовуючи прийоми карате, бив його й вимагав віддати ключі від сейфа. Саме на цьому місці, трясучи Гундлаха щосили, Гертель ледве збудив його. Кімнату освітлювало червонувате мерехтіння неонових ламп великого магазину чи кінотеатру. Було десь близько третьої ночі. Гертель сказав, що він задрімав біля столу й почув якісь звуки.

Десь далеко пролунало кілька пострілів, і Гундлах запитав, чи не стрілянина розбудила Гертеля. Але той заперечив: адже до таких звуків тут усі звикли. Вони вийшли в коридор. Двері поверху були замкнені, але в шпарині з внутрішнього боку стирчав запасний ключ; це було необачністю, адже ззовні його можна було вхопити спеціальним інструментом і обернути. Другий замок був справний, засув — також. Лишалось вікно. Гундлах і Гертель оглянули всі кімнати, всюди ходили тільки вдвох, нарешті несподівано наштовхнулись на телетайпний апарат, в якому стирчала передана з Німеччини телеграма. На ній був зазначений час відправлення: 9 годин 55 хвилин. Отже, якщо відняти сім годин різниці в часі, то вона тільки-но надійшла; Гертеля, напевно, збудило цокання телетайпа.

Гундлах жадібно відірвав стрічку, де мало бути схвалення вжитих ним дій, проте був розчарований. «Не робіть необачних кроків… — прочитав він, відчуваючи, як у ньому підіймається гіркота образи. — Дії без участі ВВВ вважаємо недоцільними й безвідповідально ризикованими. Ми перевіримо ситуацію. Чекайте вказівок. Вінтер. Закордонний відділ Рейнського акціонерного товариства промислового будівництва». От і все. Приголомшливий абсурд! Не дії без участі ВВВ, а навпаки — дії спільно з ними, а також зволікання були б безвідповідально ризикованими!

Гіршого він навіть не міг собі уявити. «Якщо виникнуть ускладнення, дійте на власний розсуд, ми розраховуємо на вас», — говорив йому на прощання Вінтер, а тепер відмовився від своїх слів. Те побажання й досі стояло в нього у вухах, але ж воно ніде не записане… Поступово гнів Гундлаха влігся. Від такого типа, як Вінтер, іншого й не можна було сподіватись. Людина без розмаху. Певно, хотів застрахувати себе, як оце Гундлах, але ж Вінтер не належить до керівництва концерну. Не інакше як директор Люпп вплинув учора ввечері на нього. Отже, тепер вони обговорюватимуть це на правлінні — їм однаково, що тим часом може статися з Дорпмюллером, сидітимуть собі за овальним столом і ділитимуть відповідальність так, щоб зрештою ніхто з них її не ніс. Вони схвалюватимуть, звичайно, і його дії, особливо якщо вони виявляться успішними.

А якщо ні?.. Пославши все до біса, Гундлах засунув телеграму в кишеню; він не збирався показувати її Зайтцові. Таке треба приховати, він тепер має покладатись лише на себе. Щоб відігнати неприємні думки, зателефонував Францісці. В Німеччині було вже чверть на одинадцяту, вона мала скоро вийти з дому. Їх з'єднали напрочуд швидко, але коли Гундлах розмовляв з Франціскою, дзвінкий голос якої дуже чітко долинав до нього чи трансатлантичним кабелем, чи через супутник зв'язку, він помітив, що до телефону й досі підключені підслуховуючі апарати детективів. Можливо, Ворд, Вебстер і Віллоубі зараз і не підслуховували його, але їхні прилади все записували.

— Так, все йде, як і повинно бути, — сказав він, вражений несподіваним здогадом. — Цю справу ми владнаємо, Франціско, не турбуйся.

— Ти просто заспокоюєш мене? Щойно радіо передавало зовсім інше про події в тій країні… Сутички в столиці… Хіба ти не помічаєш там нічого?

— Та ні, тут абсолютно спокійно. Якби й справді таке діялось, то чи зміг би я зараз взагалі з тобою говорити?

— Будь обережним — обіцяєш мені? Я дуже боюся, Гансе.

Йому перехопило дух. Він так виразно її чув, а сама вона була так далеко, і, як і завжди, якась трохи чужа. Найбільш близькими вони почували себе лише тоді, коли між ними пролягало кілька тисяч кілометрів. Йому вчулось, ніби вона схлипнула; мабуть, він їй все ж таки потрібен, як і вона йому. З її попередницею він ніколи не був упевнений, що не почує в трубку сторонніх звуків; одного разу з його ж квартири йому відповіли чоловічим голосом. Якщо Франціска й справді наставляла йому роги, то робила це досить розумно, дбаючи про його спокій; підходила до телефону завжди сама.

— Я ще подзвоню тобі… — сказав він, кладучи трубку. Жінок Гундлах розрізняв за їхніми додатковими якостями. У Франціски він любив м'яку теплу шкіру, запах, її п'янкі обійми, решта була для нього другорядним. Вона ніколи не розуміла його проблем, та й її переживання залишались для нього неприступними. «Можливо, колись усе це зміниться», — подумав він сумно, але уявити собі такої зміни він не зміг.

Після п'ятої години надворі все ожило. Ще огорненим досвітніми сутінками бульваром де лос Ероес уже носились автомашини. Гундлах вважав передсвітанкові години найнебезпечнішими. Оскільки Гертель ще спав, Гундлах спробував сам відімкнути од телефону додаткову лінію; проте його знання в цій галузі були досить обмежені, він побоювався, щоб апарат не відключився зовсім, адже зараз цього аж ніяк не можна було допустити.

Незабаром телефон справді озвався.

— Сума приготовлена? — запитав жіночий голос. Можливо, це була та сама, з готелю, хоча Гундлах не був цього певний. — Тримайте всю її разом.

— Коли й куди вам її доставити?

— Сьогодні передачі не відбудеться. Чекайте мого дзвінка завтра о цій же порі в готелі «Каміно Реаль». — І на лінії знову запанувала мертва тиша.

О восьмій годині з'явився доктор Зайтц.

— Ось тобі й маєш, — буркнув він. — Нова халепа: сиди на купі грошей і чекай… Схоже, банки сьогодні не відчиняться. На околицях міста, кажуть, готується заборонена демонстрація, через те жодна установа не працюватиме.

— Не думаю, щоб клієнтів нашого рівня обмежували годинами прийому. Якщо хочете, я організую транспорт.

— Будь ласка.

Гундлах сів до телефону й кілька разів набрав номер банку, з яким працювала їхня фірма, проте там ніхто не відповідав Мовчав і домашній телефон керуючого. Гундлах записав адреси службовців банку, щоб з'їздити до них і домовитись на місці.

— Спочатку краще з'їздіть до готелю, — порадила пані Біндінг, даючи йому план міста. — Банки в першу чергу обслуговують старанно поголених клієнтів.

— Маєте рацію, — погодився Гундлах. — У бій треба йти при всьому параді.

Вона йому всміхнулась, і хоч її усмішка не зачарувала його, та все ж додала мужності.

8

В готелі «Каміно Реаль» на Гундлаха чекала звістка, котру він, як виявилось, уже знав. О 5 годині 58 хвилин черговий записав телефонограму: «Сьогодні передача не відбудеться. Чекайте дзвінка завтра в цей самий час». Очевидно, телефонували ще до того, як подзвонили в контору філіалу. З цього можна було зробити висновок — протилежна сторона змушена була перенести день зустрічі через сьогоднішні події. Дорогою до готелю Гундлах не помітив нічого надзвичайного, і все-таки напруження відчувалось. На проспекті Кускатлан і вулиці Рубена Даріо вітрини, які не мали жалюзі, були позабивані дошками. Власників, очевидно, попередили.

Гундлах вирішив теж бути обережним і не кататися містом без діла. Нарешті він додзвонився до директора банку. Той говорив зі свого власного будинку на околиці міста, в аристократичному районі Сан-Беніто. Директор сказав, що, на жаль, для транспортування цінних речей (Гундлах для маскування сам придумав такий вислів) — ситуація зараз дуже непідходяща… Очевидно, він мав рацію. Коли вже викрадачі протрубили відбій, то нехай гроші залишаються там, де вони лежать…

Гундлах зателефонував до Зайтца й натяками переказав йому думку директора.

— Я знав, що так воно й буде, — відповів Зайтц.

Тепер Гундлах мав вільний час, уперше в цій країні. Прийнявши ванну і поснідавши, він прочитав матеріали зеленої папки Вінтера. Там було дещо про політичну ситуацію в країні, проте головного він так і не міг второпати. Все якесь абстрактне, заплутане, незрозуміле й не хвилювало. Звичайно, він умів читати досьє, розбиратись у складеному спецвідділом його шефа сухому аналізі першопричин, але все це мало його цікавило. Коли йшлося про те, щоб для втілення проекту будівництва здобути прихильність того чи того високопоставленого африканського службовця, то там належало знати, як він одержав посаду, хто його вороги, де він навчався і які його політичні погляди. Але ситуація в цій країні, вважав Гундлах, не мала суттєвого значення для його завдання. Вона лише гальмувала, оскільки ж нічого не можна було змінити, то й вивчати її не варто; концерн і так поступово згортає тут свою діяльність.

Гундлах вийняв кишеньковий калькулятор. Він завжди брав у відрядження цей досить дорогий прилад, частково як допоміжний засіб для розрахунків, а частково просто як символ цивілізації. Вчора, наприклад, він вирахував з допомогою калькулятора тривалість польоту й денний прибуток за вкладення в банк трьох мільйонів марок. Зараз Гундлах зайнявся набагато складнішими проблемами, суто особистими, — хотів угадати свою долю. Іноді в години дозвілля він пробував з допомогою калькулятора зазирнути в майбутнє. Бо за інструкцією фірми, що випускала ці прилади, стан людини можна визначити, якщо дату свого народження ввести до однієї з зазначених в інструкції формул, закодованих назвами виготовлюваних у Техасі текстильних виробів. Коли вірити інструкції, внутрішній стан кожного індивідуума визначається трьома складовими: фізичною, емоційною та інтелектуальною, які змінюються за синусоїдальним законом, причому криві цих характеристик мають різний період коливання й відраховуються з моменту народження людини. На основі цього з допомогою математичних розрахунків мінікомп'ютер і визначає стан людини.

За п'ятнадцять хвилин Гундлах уже знав, що його інтелектуальна крива спадає до нуля. Фізична оцінюється на плюс чотири і теж має тенденцію до спаду, тим часом емоційна лінія почуттів підіймається стрімко вгору. Отже, на нього чекали глибокі почуття, що приведуть його в якийсь дім, адже такі почуття можливі лише в жіночому товаристві, а зараз тут для цього непідходящі умови. Інші показники були гіршими. Не дивно, що він у такому агресивному стані переміг за очками своїх супротивників, а тепер його акції падають. А може, все це дурниці, якась астрологія. Гундлах часто думав так, коли наслідки обчислень виходили не дуже втішними, хоч Фрідріхс і запевняв його, що біологічним кривим можна вірити. Фрідріхс дійшов до того, що записував дати народження впливових людей, щоб перед важливими засіданнями врахувати їхні біоритми. Це допомагало обрати правильну тактику. В свої двадцять дев'ять років він дослужився до посади заступника Гундлаха, і ця стрімка його кар'єра, звичайно ж, дозволяла зробити висновок, що в усіх цих розрахунках дійсно щось є.

Об одинадцятій сорок п'ять Гундлах вийшов з готелю.

— Будьте обережні, — попередив його портьє. — З передмістя наближаються три колони, понад сто п'ятдесят тисяч чоловік… Такого в нас тут ще не бачено.

— Що то за демонстрація?

— Кажуть, нібито ліві партії об'єдналися. Вони називають цю демонстрацію «Маршем єдності».

Гундлах вирішив оглянути центр міста. Центр уявлявся йому серединою шахової дошки, на якій він завтра гратиме. А тепер вабила ще й демонстрація. Тут приховувалась загадка, яку хотілось розгадати, бо в паперах Вінтера було затуманено характер режиму, який називався там то «хунтою реформ», то «молодими офіцерами» чи «військовою молоддю». Гундлах був певен, що тут справжнісінька військова диктатура. Для фірми режим був партнером, вона описувала його з прихильністю. Але диктатори дозволяють марширувати тільки своїм поплічникам, решту демонстрацій і мітингів вони терпіти не можуть, розганяють їх, нерідко із застосуванням зброї… В Гундлаха раптом пробудилась цікавість, кортіло почути відгомін далекого грому, який був частиною його власного минулого. Гундлах пригадав похмурий листопадовий полудень 1968 року, коли він виколупував з бруківки західноберлінського району Шарлоттенбург каміння й кидав ним у поліцаїв, атака яких незабаром захлинулась. Він відчув якусь дивну полегкість, коли один з кинутих ним каменів влучив у поліцая. Згодом Гундлахові здавалося, що, беручи участь у тих вуличних боях, він протестував проти рідного батька, надолужуючи хлоп'ячу свободу перехідного віку, якої він був позбавлений надто суворим вихованням.

План міста був схожий на решітку, як і в більшості населених пунктів Нового Світу. З півночі на південь тяглись проспекти — «авеніди», їх зі сходу на захід перетинали вулиці-«кальє», суворо перпендикулярні й рівні, мов струна. У тому місці, де аве-ніда Кускатлан сходиться з кальє Дельгадо, й був центр, хоч само «серце міста» — площа із статуєю вершника-визволителя — лишалася трохи на схід. Далі був парк. Свободи з пам'ятником Незалежності. Над білим мармуром здіймалось блакитне небо. Всюди все було біле та блакитне — національні кольори країни.

Автомобілів на вулицях ставало дедалі менше, зникла поліція. Гундлах повернув під палючим промінням назад, у напрямку церков та соборів, де, за його розрахунками, мало бути серце міста. Перша церква його розчарувала. В неї були товстелезні стіни й низькі дзвіниці, очевидно, через часті землетруси. Між кам'яних мурів застрявало відлуння далекого гомону. Ринкова площа за славетним Національним палацом була пустельна. Це дивувало. Адже тут мало бути черево міста, а Гундлах побачив лише кілька перекупок, які в кошиках і на хистких прилавках виставили овочі й плоди. Була саме пора сієсти — пообіднього відпочинку, — може, через неї так спорожніли вулиці, а може, ця пустельність була провісником подій, що наближалися з невиразним гомоном. Гундлах купив пупусів — начинених м'ясом та бобами кукурудзяних пиріжків, бо вони, як йому казали, дуже корисні і є тут національною стравою.

Не встиг він з'їсти пиріжка, як побачив голову колони й відійшов до будинків. Гундлах вирішив піднятись на сходи якогось великого палацу — муніципалітету чи, може, театру — й звідти спостерігати за всім, а при потребі сховатися за колонами. Натовп, розлившись на всю вулицю, з прапорами й транспарантами, наближався досить організовано. То там, то там лунали вигуки. Посилених гучномовцями закликів Гундлах не розумів, проте йому пощастило прочитати транспаранти: «Покінчити з терором!», «Справедливої заробітної плати!», «Роботу для всіх!». Демонстранти вимагали розподілу землі, сформулювавши цю вимогу лунким гаслом: «Tierra o sangre!», тобто «Земля або кров!» Це гасло грізною луною котилося над колоною, повторюючись на численних картонних транспарантах.

Гундлах спокійно стояв під портиком, звідки все було добре видно. Люди поводились дисципліновано, колона справляла досить мирне враження, можливо, через те, що не бачила ворога. Занепокоєння викликали хіба що шеренги юнаків у голові та з флангів колони. На головах у них були легенькі капюшони й карнавальні маски, що затуляли половину обличчя, або просто смужки тканини з прорізами для очей. Це багато промовляло Гундлахові. Ось кілька хлопців, одділившись від колони, спритно, мов коти, збігли сходами палацу нагору. З плечей у них звисали звичайні господарські сумки, в яких було щось важке, навряд чи продукти, швидше за все зброя. Гундлах запитав одного з фоторепортерів, які гасали довкола, і той розповів, що молоді люди попереду та обабіч колони охороняють учасників демонстрації від можливого нападу фашистів… А де ж поліція? Вона завжди з'являється, коли натовп підходить до урядових будинків. За планом міста в цьому районі згруповано принаймні чотири важливі об'єкти: резиденція уряду, замок архієпископа, головпоштамт і муніципалітет; десь тут мали бути й міністерства.

Була перша година дня. Поки Гундлах роздумував, чому уряд боїться дивитись у вічі своєму народові, від неоковирного, обставленого риштуванням собору на площу вийшла ще одна велика колона. З площі пролунали вітальні заклики, й колони з радісними вигуками злилися в єдиний потік; усі були в захваті від цієї ніби несподіваної зустрічі, хоча зустріч, звичайно, планувалася заздалегідь; колона тріумфувала, вируючи радістю і об'єднаним тепер бойовим завзяттям. Поряд з Гундлахом хтось крикнув: «Тепер нас уже ніхто не втримає!» Гундлахові раптом здалося, ніби кроків за п'ятнадцять від нього майнуло обличчя тієї жінки з готелю, яка сьогодні вранці телефонувала йому. Він міг би заприсягтися, що то була вона. Гундлах зійшов униз, протиснувся в колону й наддав кроку. Попереду раз у раз мелькало то її темно-каштанове, зв'язане «конячим» хвостом, волосся, то її стрункий стан, яким він тоді так милувався; вона була в тій самій тонкій сукні.

Гундлах ніяк не міг протиснутися до жінки. Та й що йому від неї треба? Заговорити до неї, приголомшити власною появою, як це вчинила вона в готелі? Сказати, що ладен зробити все, щоб викуп минув гладенько; ладен забути навіть її обличчя, хоч цс й здавалося просто неможливим. Адже тут, серед натовпу, вона нічим не ризикує, та й він почуватиме себе в безпеці, як її діловий партнер. Проте наблизитись до неї не щастило. Він не наважувався розштовхувати людей, намагався лише обережно обходити їх, пробираючись до неї. Поряд ішли, очевидно, селяни, за поясами в них стриміли мачете[4], дехто був босий. Гундлах не втрачав жінку з поля зору лише завдяки її зростові. Якийсь хлопець неподалік від неї ніс шибеницю, на якій висіла лялька з написом «Дядечко Сем». Гундлах подумав: коли б Хілларі або ще хтось із детективного бюро побачив його в цій колоні, то відразу послав би в посольство донос, що містер Гундлах брав участь у демонстрації, спрямованій проти Сполучених Штатів. Між іншим, не виключено, що він таки потрапив в об'єктив когось із репортерів і його фото з'явиться в пресі або ж осяде в якомусь досьє.

Він пройшов у колоні ще зо сто кроків, і тоді в нього виникло неприємне почуття ніяковості. «Як нерозумно бігти разом із цією юрбою, — подумав він. — Я роблю не те, чого від мене сподіваються». Йому здалось, ніби він потрапив у самісінький центр циклону, в точку відносного затишшя, й ось-ось ударить спустошливий шквал, що принесе за собою хаос. Повернутись назад не було змоги, ззаду напирала юрба, а дрейфувати в натовпі йому було неприємно. Гундлах співчував злидням цих людей, проте нічим допомогти їм не міг. Та й яке він мав до них відношення? Раніше прагнув таких вражень, хвилюючого відчуття ліктя, «купання в масі», це додавало впевненості, лікувало від дріб'язковості й самоти. А сьогодні він уже не міг більше всього цього витримувати, людська маса гнітила його… А втім, розмова з тією жінкою нічого не дала б, швидше зашкодила б. Показники його основних біокривих спадали тепер униз, дійшло навіть до смішного: він біжить вслід за жінкою, у відповідності з синусоїдальною кривою, яка піднімається круто вгору.

Гундлах зупинився, але, відчуваючи, що зараз на нього ззаду наштовхуватимуться люди, вирішив протиснутися до тротуару. Намагаючись випорснути з суцільного потоку демонстрантів і сплетіння багатьох рук, він прямував у бік спорудженого в стилі ренесансу Національного палацу, перед парадним входом якого, ніби на чатах під блакитно-білим прапором, стояли кам'яні статуї Колумба й Ісабели Іспанської. В цю мить на балконі щось заблискало і усіх боків пролунали постріли, навіть з риштувань собору градом посипалися кулі. В натовпі почулись розпачливі крики, люди кинулись урозтіч. Гундлах побіг за юрбою переляканих людей. Спіткнувшись об якогось чоловіка, що лежав на бруківці, він упав, потім схопився й чимдуж побіг далі від ляскання пострілів, від куль, які тьохкали над головами, ніби хтось розриває шовкову тканину, або, рикошетивши від каміння, дзижчали джмелями. Задихаючись, Гундлах насилу добіг до дверей церкви й разом з охопленими панікою людьми, весь мокрий від поту, пірнув у тьмяну прохолоду храму і, як йому здавалося, в надійний захисток.

9

Гундлах уже був свідком державного перевороту в Сомалі і вбивства на Фернандо-По, відтоді давно не потрапляв у небезпечні для життя ситуації, хіба що під час дійсної служби в бундесвері. Він бачив спалені ферми в Зімбабве, коли ця країна ще звалась Родезією, бачив згарища Бейрута. Але тут, у Сальвадорі, все було по-іншому, як сказав директор Вінтер, — заворушення в столиці. Там, за кованими дверима й розбитими вікнами церкви спалахнув справжній бій, що тривав кілька годин. Юнаки-охоронці тримали тепер у руках зброю, яка раніше була в сумках. Один хлопець стріляв по даху протилежного будинку з автомата, ствол якого закінчувався розтрубом, і за кожним влучанням бурхливо радів.

За спиною в Гундлаха в півтемряві склепіння з'юрмилось понад тисячу людей, серед них жінки і діти, були й поранені. Щоразу, коли починалася стрілянина і в церкві тхнуло пороховим димом, обложені присідали, ховалися за колонами, у вівтарі, за чашою із свяченою водою або сиділи, зіщулившись, на лавах, інші, вклякнувши, молились, благаючи в бога ласки. Перед світом насильства разом з іншими впав навколішки й він, Гундлах, а коли страх трохи минув, сталося щось дивне: Гундлах мав таке відчуття, ніби в ньому тріснула шкаралупа, в якій досі перебувала його душа. Він помітив це з того, що несподівано для себе почав дослухатися до мимовільних сусідів, хоча й погано розумів іспанську. Він навіть сам заходив у розмову з людьми, до яких раніше ставився байдужно. Досі він вважав їх не вартими уваги, непотрібними йому, бо не міг розраховувати на їхню допомогу. Зараз також ніхто з них не міг йому допомогти, адже вони сиділи в пастці: довкола панував кривавий психоз, їх звела докупи неволя, й, мабуть, саме це тягло його до них. Горе зближує… Поговоривши з кількома чоловіками, Гундлах збагнув, у якому становищі опинився й де перебуває. Церква звалась Ель Росаріо, тобто Трояндовий вінок, вона була дуже стара й висока, бо споруджувалась без урахування сейсмозахисних вимог. Гундлах ковзнув поглядом по колонах до склепіння головного нефу, пофарбованого в біле. На стінах видніли великі тріщини, взяті скобами й зацементовані. Гундлах дивився на розкішно оздоблену кафедру, позолочений вівтар і криласи. Зараз там на ковдрах лежали поранені, їх доглядали одягнені в біле черниці. Хтось показав Гундлахові ризницю, тепер вона правила за перев'язочний пункт, потім його провели до саркофага отця Дельгадо — одного з перших борців за визволення країни. Гундлах прочитав, що 1811 року Дельгадо вдарив у дзвони, закликаючи народ на боротьбу проти іспанського колоніального гніту; на той останній бій, який щоразу виявлявся передостаннім. Біля самого входу лежала бетонна надмогильна плита, під якою минулої осені було поховано 20 жертв вуличних боїв.

— Коли ми зібрались були винести їх звідси, щоб поховати на кладовищі, — сказав Гундлахові священик, — снайпери взяли вихід на мушку й не випускали нас із церкви. За два дні ми поховали вбитих отут… Таке в нас часто трапляється.

За останні півтора року це, здається, була вже четверта чи п'ята кривава розправа в центрі столиці. Перед Великоднем якісь невідомі застрелили у маленькій капличці під час богослужіння архієпископа країни Оскара Арнульфо Ромеро, бо той захищав інтереси бідного люду. Під час поминальної меси по архієпископові теж сталась трагедія: з десятків тисяч її учасників, що зібрались на площі Барріос, п'ятдесят чоловік загинуло й сотні були поранені. А коли кардинал Мексіки в оточенні двадцяти трьох сановитих священнослужителів з'явився на сходах собору й у своїй промові закликав можновладців до справедливості, молився за любов між людьми, за мир і братерство, з вантажного автофургона пролунали постріли. Стріляли навіть з Національного палацу, як і сьогодні. Навіть бомби кидали, сказав священик, очевидно, маючи на увазі ручні гранати.

Які абсурдні імпульси штовхнули Гундлаха сюди, змусивши стати учасником таких подій, розділити долю людей, що юрмляться тепер у цьому храмі? А що спонукає їх знову й знову повертатися на те саме місце, де з ними вже не раз траплялося подібне? За чотири години перебування в церкві Гундлах, здавалось, уже знав відповіді на ці запитання. Хунта «молодих офіцерів», яка цілий рік утримувала державну владу, проголосила реформи, спрямовані проти широких народних мас. Селяни домагалися землі, а отримали свинець, бо великі землевласники захищали свої інтереси. Людей привели сюди не гасла, за які люди розплачувались власною шкурою, і не «марш миру», який скріплював союз їхніх вождів. Людей гнали голод і розпач, страх перед анонімним свавіллям землевласників. Те, що терпіли вони тут, під ненадійним захистом церкви, об'єднувало їх, бо було їхнім спільним лихом. Мали надію, що засоби масової інформації не мовчатимуть. Люди сподівались — режим побоїться осуду з боку інших країн.

Гундлах мусив будь-що вийти звідси до початку комендантської години, щоб не проґавити вранці телефонний дзвоник. А в людей, що тулилися поряд, були свої проблеми: кожен хотів живим дістатись додому, на околицю міста та в навколишні села. «Кого ще сьогодні спіткає лиха доля?» — говорили між собою люди. Вони боялись вертатись додому. В провінції панувала анархія, розкладене суспільство було в руках напівневігласів, які посилали банди найманців прочісувати й грабувати села, спустошувати країну… Як італійські найманці часів Макіавеллі; подібний хаос діявся і в Німеччині в період Тридцятилітньої війни. Люди з жахом говорили про різанину в селах, про помсту, що на них чекає, як тільки-но вони розійдуться. Гундлах замислився; хоч усе це його мало обходило, але він відчував: серце б'ється тепер зовсім по-іншому, ніби в його душі з'явилося щось досі йому зовсім незнайоме. Гундлах багато чим відрізнявся від людей, з якими звела його доля; тут усе було далеко не так, як тоді в Західному Берліні, коли він сам бунтував, виступаючи проти ненормальних суспільних взаємин. І все-таки…

Але потім, було вже пів на шосту, в ньому прокинувся новий імпульс, який штовхав до рішучої дії, спонукаючи вирватися звідси на власний страх і ризик. Гундлах приєднався до британського репортера на прізвище Мак-Лін, худого довгов'язого чолов'яги з блідим обличчям. За його ж словами, він писав для трьох газет різних політичних спрямувань, був досить спритний і всюди знаходив вихід із скрутного становища. Мак-Лін сказав, ніби тут є таємний хід у будинок священика, звідки можна зателефонувати, наприклад, у посольство; треба тільки якось прослизнути повз вартових…

Гундлах вирішив спробувати.

Їм справді пощастило вибратися чорним ходом з церкви, й вартові пропустили їх, після того як Гундлах пообіцяв підняти на ноги ввесь дипломатичний корпус. Прохід між колонами у внутрішньому дворі був своєрідною нейтральною зоною й прострілювався: і обох боків. Пригинаючись, вони перебігли до будинку священика. Двері легко відчинились, але на сходах у коридорі сиділо двоє солдатів з воронованими штурмовими гвинтівками північноамериканського виробництва. Гундлах підняв руки, а Мак-Лін розмахував над головою носовичком, вигукуючи:

— Ми іноземні журналісти!

— А, вам потрібне інтерв'ю? — спитав один солдат, тримаючи палець на спуску автоматичної гвинтівки. З-під військової зеленої сорочки виглядала футболка з написом «Лас-Вегас». Важко було зрозуміти, який смисл він уклав у своє запитання. Солдати були схожі на перебраних у військову форму мафіозо.

— Ми просто хочемо добратись додому, — крикнув Мак-Лін, — до готелю.

— Тут не готель.

— З нас уже досить, хлопці! Ми не герої!

— Ми також не герої, — сказав солдат.

Гундлах простяг йому п'ятдесятидоларову банкноту. Солдат миттю сховав гроші в кишеню, обшукав обох європейців і пропустив у дім.

— Добре вийшло, — сказав Мак-Лін. — Так робитимемо й надалі: я говоритиму, а ви будете платити… Оті двоє — з батальйону, розташованого в казармах Сан-Карлоса, отже, діють під командуванням полковника Махано. — В цю мить Мак-Лін був схожий на справжнього мисливського пса, який узяв слід.

Гундлах не став питати, хто такий Махано. В будинку почулися голоси. Телефон стояв на маленькому столику в коридорі. Набираючи номер свого посольства, Гундлах крізь напіврозчинені двері побачив священнослужителя — той саме розмовляв з кількома черницями. Він був у мереживній білій рясі, з блискучою шовковою шапочкою на голові й в окулярах із товстою оправою. Одяг свідчив про високий сан.

— Ми врятовані, — прошепотів Мак-Лін. — Це архієпископ!

— А хіба його не вбили?

— Це наступник того…

Телефон посольства був увесь час зайнятий. Мак-Лін відразу збагнув, що тут відбувається: архієпископ прибув зі свого палацу для переговорів про припинення вогню. Проте Гундлах ніяк не міг уторопати, хто ж тут репрезентує ворожі сторони; навряд щоб оті черниці могли бути представницями лівих партій… Коли по-іспанському розмовляли повільно, він усе розумів: черниці скаржились своєму пастиреві, а той пишномовно заспокоював їх. Мова його була риторична, пересипана словами з Біблії. І все ж вони сперечалися з ним.

— У Чалатенанго ніхто вже не ходить до церкви, — сказала одна черниця. — Бояться солдатів. Сестри не можуть відвідувати навіть свої сім'ї. Люди не наважуються вітатися з ними на вулиці. Постійні обшуки, під час яких крадуть речі. І це ще не найгірше, монсеньйоре… В цілій провінції лишилося тільки два священики!

— Сказане вами варте вдумливого аналізу. Але в яких парафіях справи найгірші? Саме в тих, які мають зв'язки з народними організаціями…

Гундлах не вішав трубку. Нарешті на лінії щось клацнуло й він почув:

— Другий секретар посольства слухає.

Гундлах пояснив йому ситуацію.

— Ми чули про події в центрі міста, але з поліції нам повідомили, що всі військові частини перебувають у казармах. Нас у цьому запевнив сам шеф поліції.

— Отже, коли вірити властям, нічого не відбувається?

— Звичайні збройні сутички між екстремістськими угрупованнями.

— І сили правопорядку терплять усе це й ні в що не втручаються — навіть щоб захистити нас?

— Ніхто не хоче збільшувати напруження, кожен просто утримується від будь-яких дій. Військові частини теж не введено в дію.

— Я щойно розмовляв із двома солдатами з батальйону, дислокованого в Сан-Карлосі.

— Мені дуже жаль, пане Гундлах. Лишайтесь у будинку священика, зараз саме тривають переговори про припинення вогню. Як показує досвід, все повинно з'ясуватись протягом ночі.

— Тоді для мене буде надто пізно.

— Було б вам все-таки не виходити з готелю.

Гундлах поклав трубку.

— А ви не спробуєте зателефонувати своїм? — спитав він.

Мак-Лін приклав до губів указівний палець. У сусідній кімнаті велася дискусія, а він стенографував.

— В нас у Тепекойо, — крикнула одна з черниць, — спалили будинки церковних служок, трьох взагалі вбили. В Колоні солдати ескадрону смерті зґвалтували й замордували двох служок парафії тільки за те, що ті роздавали бідним продукти. Наша амбулаторія ще працює, але поліція шпигує за кожним, хто приходить на прийом. Озброєні молодчики знущаються з людей, які ходять до церкви або монастиря. Раніше в кінці тижня на месу сходились тисячі людей, а сьогодні наважується прийти, може, сотня. Проте свавілля чинять не тільки типи в цивільному, а й поліція та солдати національної гвардії; грабують, плюндрують, забивають худобу… А уряд переслідує нас і нашу церкву дедалі жорстокіше!

— Ми не відчуваємо підтримки нашого архіпастиря, ми ніби полишені напризволяще… — сказала інша черниця, й голос її змусив Гундлаха прислухатись уважніше; він не міг бачити цієї жінки, хотів був підійти до дверей, але Мак-Лін його втримав. Для репортера головне було зібрати матеріал. Гундлах ставився до нього без особливої симпатії: Мак-Лін був представником тієї преси, яка колись нещадно розгромила прогресивну газету, в якій він співробітничав і на яку покладав надії.

— А що ми тепер мусимо самі про себе дбати, — почувся той самий жіночий голос, — то кажемо: зараз було б безглуздям відступати, оскільки це означало б іти на вірну смерть. Нас дуже здивувало, монсеньйоре, що ви заявили перед іноземною пресою, ніби уряд не переслідує церкву.

— Церква увійшла в контакт з політиками. — Архієпископ уже махнув рукою на вишуканість мови. — Тому нас і б'ють як політиків. Ми, звичайно, в слушну хвилину виступимо вам на захист, але тепер ситуація складна.

— Ви, монсеньйоре, навіть не знайшли часу вислухати нас, бо ваш час регламентує хунта…

Цей голос… Де він його чув? І раптом Гундлах здогадався, хто там говорить.

— Ви нічого для нас не зробили, — сказала жінка.

— Ми робили, що могли.

— Нас переслідують, мій чоловік загинув…

— Він удався до зброї!

— Бо ви нас не захищаєте.

— Якщо хунта з підозрою ставиться до церкви, то в цьому винна сама ж церква, самі парафіяни!

— В тому, що служить своєму народові?

— Не старайтеся перекидати провину на інших, якщо ви розчарувались у житті. Я молився й роздумував над тим, чи можна продовжити лінію монсеньйора Ромеро… Так, я намагаюся йти на компроміс, вибираю той шлях, на якому церква досягне більшого, ніж коли б одверто виступила проти існуючого ладу, повірте мені!

Архієпископ ніби аж благав зглянутись над ним, мов людина, притиснута до стіни, а не церковний владика, який вимагає послуху. Видно було, що його співрозмовниця набагато сильніша за нього. В цю мить до коридору ввійшов офіцер, а вслід за ним, гупаючи ногами, ще четверо чи п'ятеро військових чинів. Вартові солдати рвучко розчинили перед ними двері, схоже було, ніби тут чекали на цих гостей. Мак-Лін прошепотів:

— Полковник Махано! Я так і знав.

Махано поцікавився їхніми особами. Він був чорнявий, середній на зріст, віком приблизно такий же, як і Гундлах. Скельця його окулярів були вгорі затемнені и надавали поглядові похмурого, загрозливого виразу. Проте коли Гундлах назвав свою фірму й мету приїзду, полковник полагіднішав.

— Я чув про той інцидент і бажаю щасливого розв'язання, — мовив Махано півголосно й майже співчутливо. — Ви нам потрібні, ми надаємо великого значення вашій діяльності, — закінчив він, підбадьорливо посміхаючись і по-дружньому доторкнувшись на прощання до його руки. В розчинених дверях на нього вже чекали учасники переговорів: попереду архієпископ, а поруч із ним, у тонкій квітчастій сукні, та жіночка з готелю.

Гундлах утупився в неї очима. Вона примружилась, також упізнавши його.

— Полковнику, ви могли б мені допомогти? — спитав Гундлах і побачив на її обличчі раптове напруження, немов у людини, загнаної в глухий кут. Очевидно, жінка вирішила, що він зараз її викриє й передасть у руки властей.

— Будь ласка, я слухаю.

— В тій справі я конче мушу повернутися до готелю! Мені мають зателефонувати.

— Візьміть це на себе! — звелів Махано лейтенантові зі свого почту. Потім, ледь торкнувшись пальцями козирка, сказав Гундлахові:— Отже, приємно було з вами познайомитись.

Гундлах намагався ще раз заглянути в очі жінки, ніби хотів переконатись, яке враження справив на неї своєю великодушністю, хоч насправді його вчинок був продиктований лише здоровим глуздом. Адже заложників не звільнюють шляхом видачі тих, в чиїх руках вони перебувають. Але молода жінка вже дивилася на архієпископа, який, очевидно, мав бути посередником між нею та Махано.

Внизу Гундлахові та його товаришу кивнули на «джип», Мак-Лін невдоволено буркнув:

— Хіба не можна було трохи потерпіти? Я зробив тільки півділа!

— Зате самі ще цілі.

— Ви відшкодуєте мені цю втрату, якщо розповісте свою історію!

Гундлах відмовився. Вже сутеніло, з півночі, десь із узгір'їв, долинало торохтіння автоматичної зброї. Вони проїхали кілька безлюдних кварталів, але наступні вулиці були дедалі неспокійніші. На авеніді Кускатлан гуркотіли автобуси, з дверей у них звисали цілі грона пасажирів. Люди, які в п'ятницю поверталися з роботи, мусили будь-що до комендантської години дістатись додому, хоч хай би як далеко мали їхати. В душі Гундлаха наростало роздратування проти Мак-Ліна в міру того, як вони віддалялися від арени бойових дій. Він подумав про обложених у церкві Ель Росаріо людей. «Тепер, — міркував він, — отой жвавий полковник і змучений ваганнями архієпископ виторгують перемир'я».

— Я живу в готелі «Шератон», — сказав Мак-Лін, злазячи з «джина». Якщо захочете обмінятися думками — я до ваших послуг!

Гундлахові не хотілось його навіть бачити. Мав таке відчуття, ніби цей чоловік застукав його на чомусь непристойному. Гундлах ішов до готелю «Каміно Реаль», що, виблискуючи склом, здіймався над сусідніми ресторанами.

Він твердо вирішив не встрявати більше в жодні авантюри. Зараз прийме душ і добре попоїсть, щоб викреслити з пам'яті всі неприємності. А потім чекатиме телефонного дзвінка від жінки, врешті-решт зобов'язаної йому тим, що перебуває на волі.

10

Сидячи пізнього вечора в номері готелю, стіни якого пахли кедровим деревом, Гундлах побачив на екрані телевізора свого рятівника, полковника Махано, який вів діалог з репортерами. Ті згадали вісімдесят убитих і двісті поранених, говорили про десятки тисяч демонстрантів, які, шукаючи захисту, сховались у стінах університету, де їх тепер «охороняють» солдати. Репортери в надто чемній формі поставили запитання про винуватця сьогоднішніх подій, і це дало можливість Махано козирнути цілою пачкою фотографій:

— Ось тут, панове, ви бачите тих, хто починав… — На фотографіях були зображені юнаки в напівмасках, ті хлопці з сумками, які супроводжували колону, а потім прикривали її вогнем.

Гундлах вимкнув телевізор і взяв пластмасову папку Вінтера. Його зацікавила особа полковника. Він не покладав особливих сподівань на політичні довідки, складені двома науковцями з його ж відділу; один з них був істориком, а другий політологом, зовсім випадково обидва мали однакове прізвище Кох[5], проте кашу зварили несмачну. Їхню писанину іноді навіть важко було зрозуміти. Самі вони в цих краях не були, не мали про них ані найменшого уявлення, а висновки робили на підставі агентурних донесень, повідомлень преси, дещо брали з архівів концерну, якими заправляв доктор Цорн. В архівах» були звіти закордонних філіалів фірми, в цих звітах часом об'єктивно описувався стан справ; проте ці документи відразу лягали під сукно, бо здебільшого містили скарги на несприятливі умови для виконання замовлень. А репортери, навпаки, все драматизували, полюбляючи сенсації, які підносили їхній престиж. Тож Кохи все це перемісили й підретушували, присмачивши оптимістичними висновками й прогнозами, додавши надміру світлих фарб, і внаслідок їхньої писанини складалося враження, ніби дивишся крізь гарну гардину на рівнинний краєвид.

В їхньому опусі було навіть безліч похибок мовного характеру, про політичні й казати нічого. Вони, наприклад, пишуть, що 15 жовтня 1979 року у Сальвадорі відбулась революція через те, що в армії було скасовано генеральське звання. Малась на увазі, очевидно, зміна влади, перехід її в руки «молодих офіцерів», а саме в руки двох полковників; піднявши путч, вони, як уже повелося в цьому регіоні, усунули кількох генералів, не претендуючи на те, щоб цей військовий чин відразу присвоїли їм. Така відмова створювала видимість прогресивних, радикальних нововведень. Це формулювання нагадувало Гундлаху фрази з правил вуличного руху, згідно з якими на вулиці сутеніє, коли засвічуються ліхтарі. Або ще речення з закону про службовців: «Якщо службовець помирає у відрядженні, то службове відрядження на цьому припиняється».

Але про Махано Кохи написали досить чітко. Він був керівником «військової молоді», що, очевидно, значило «молодих офіцерів», і здобув посаду не без допомоги посольства й держдепартаменту США. Але яку посаду? Керівника військової хунти, яка в складі п'ятьох чоловік заступила диктатора й стала над міністрами? До складу хунти входили й троє цивільних: один — соціал-демократ, професор, другий — член християнсько-соціальної партії, ректор університету, й третій — позапартійний підприємець; а з військових, крім Махано, сюди входив ще ставленик Пентагону полковник Гутьєррес. Більше Гундлахові вже й не треба було читати. І так було ясно, що протягом року внутрішньої боротьби за владу Махано, якщо він справді симпатизував лівим, утратив позиції. І саме про це, про втрату влади полковником Махано, детально описувалось у документі. Ліберальних офіцерів з його оточення було поступово відтиснуто на задній план або просто підкуплено. Вже за перші три місяці їм видано на хабарі добрих 15–20 мільйонів доларів. У травні 1980 року вплив Махано був настільки підірваний, що його суперник полковник Гутьєррес прибрав до рук усю повноту військової влади, ставши верховним головнокомандуючим збройних сил. До вересня решту ще не підкуплених учасників перевороту було усунено з командних постів. Тепер тільки батальйон з казарм Сан-Карлоса охороняв посаду й життя Махано. Полковника використовували для переговорів з демонстрантами або посилали на телебачення, де він мусив захищати тих, хто випихав його на задвір'я.

Гундлаху стало жаль цього чоловіка, що не зміг утриматись на висоті. Гундлах прочитав історію стрімкого злету й падіння. Він цікавився подібними людьми, намагався простежити їхню долю, знайти ту точку, в якій відбувався злам: угорі чи ще внизу? Він знав, без грошей у країнах «третього світу» далеко не зайдеш і високо не підлетиш, хіба тільки в армії. Армія — ніби ліфт між класами, хто знайде потрібну кнопку і вчасно натисне на неї, може вмить опинитися вгорі. Але хто ловитиме гав і замість того, щоб діяти, захопиться ілюзіями, відірвавшись од реальності, той неодмінно полетить униз. Добрі наміри самі по собі ніде й ніколи не цінувались! Невтішна правда, проте Гундлах її добре засвоїв. Він міг би навіть дати тому чоловікові пораду щодо техніки користування владою, міг би бути радником цього державного діяча. Досить приваблива ідея.

Перед тим як заснути, Гундлах знову в уяві побачив ту струнку жінку. Коли він бував у відрядженнях, то часто думав про жінок, але ця особливо його приваблювала. Вона привернула до себе його увагу насамперед несподіваністю зустрічей з нею, щоразу вона з'являлася в таких досить різних ролях. Спочатку він подумав, що то поважна дама, потім — повія, а врешті виявилося, що вона партизанка. І ось у своїй квітчастій сукні вона опинилась серед одягнених у біле черниць, як повноважний представник підпілля. В колоні йшла разом з усіма, навіть без маски, хоч це й необачно, адже могла потрапити в об'єктив чийогось фотоапарата і її могли б упізнати. Вже вчора в ресторані вона привернула до себе його увагу, йому важко було навіть уявити її в ролі бійця. Він зараз охоче поспав би з нею в ліжку. І така можливість, мабуть, не виключена. Адже їм так і не вдалося поговорити ближче. Зараз їх зв'язують мільйони; можливо, йому колись і усміхнеться щастя. Він прагнув її як жінку. Серед його знайомих ще не було подібного створіння. Чудово було б заповнити цю прогалину.

Він прокинувся від мелодійного дзвінка, коли надворі ледь починало сіріти. Йому здалося, що ще надто рано, але, піднявши трубку, почув жіночий голос:

— Рівно о сьомій ви повинні бути з обома валізами біля Науково-дослідного інституту тропіків. — Цього разу голос її звучав по-іншому, був різкішим, ніж учора, й нагадував грубий наказ.

— А де саме? Там є головний під'їзд?

— Праворуч є телефон — підійдете до будки і чекатимете нашої вказівки. Зрозуміло?

Розмова закінчилась. Гундлах подзвонив у фірму й тільки сказав:

— Починається.

Тоді глянув на годинник і розгорнув план міста. Інститут тропіків був на північно-західній околиці, неблизько. Він нашвидку вдягся і, навіть не поголившись, узяв таксі біля готелю й поїхав на бульвар де лос Ероес. «Точна назва», — подумав він з гірким гумором, бо минулої ночі йому там довелось не солодко. Сьогодні гроші стерегли Зайтц і Гертель, сидячи над ними, як дракони над скарбом. Дорогою Гундлах нарікав на свою слухову пам'ять. Все побачене ним майже фотографічно закарбувалось у свідомості, а от звуки і їх відтінки не так. Гундлах карався сумнівами, чи з нею він щойно розмовляв. По телефону він важко впізнавав голоси.

Зайтц зустрів його холодно.

— Директор Зерінг незадоволений, — сказав він. — Ми вже дві ночі сидимо на купі грошей!

— Зараз ви їх позбудетесь.

— Пан Зерінг сказав, що страхове бюро не схвалює ваше рішення діяти без детективів… — Зайтц не зміг приховати в'їдливості, якою були просякнуті його слова. — Сподіваюсь, ви розумієте, що це означає?

Гундлах не міг про це не думати. Зерінг був фінансовим директором концерну, а страхове бюро попередило, що відмовиться відшкодовувати страхову суму, якщо гроші пропадуть. Звичайні махінації… Вчорашні події відвернули увагу Гундлаха від основного завдання, а за цей час його супротивники обабіч океану встигли згуртуватися.

— Сума солідна, — сказав упівголоса Зайтц, — то чи не пустити на певній відстані за вами нашу машину?

— Краще не треба. Це може все зіпсувати.

— Воля ваша…

Певно, Зайтц пропонував це не через те, що мав якусь підозру чи його дуже непокоїла доля грошей; швидше за все він вирішив зробити відповідний запис у протоколі й у разі необхідності прикритись ним.

— Інститут тропіків, — сказав Гертель, коли вони поклали в багажник машини обидві валізи з грішми, — з їхнього погляду ідеальне місце. Але, можливо, то лише перша з п'яти або шести зупинок. Нас ганятимуть від одного місця до іншого, щоб перевірити, чи немає за нами хвоста.

Гертель говорив як людина, що має певний досвід. Гундлах погодився. Вони під'їхали до університетського містечка; перед учбовим корпусом Гундлах побачив два танки. Все це викликало тривогу, хоч він і не міг збагнути причини того неприємного відчуття. Можливо тому, що мусив зараз підійти до телефону? Очевидно, тут викрадачі припустились помилки, давши досить часу для того, щоб детективи підключились до телефону біля інституту тропіків і підслухали, куди їх звідти спрямують… Але він одмахнувся від цієї думки, просто він зараз надто знервований. Утримуючи в себе Дорпмюллера, викрадачі можуть бути впевнені, що їх не ошукають.

Гертель їхав тепер зеленими околицями. Дорога вела вгору, і попереду вже було видно інститут тропіків. Його біла споруда височіла на голому пагорбі; викрадач, який там, очевидно, чатував, має можливість тримати в полі зору всі підходи. Трохи віддалік над долиною здіймався вулкан з двома жерлами кратерів.

— Вони називаються Бокерон і Пікачо, — сказав Гертель; голос його ледь відчутно здригнувся. Він був тепер насторожений і, як тоді в аеропорту, намагався за балакучістю приховати свій страх. — Інститут зразковий, має досить пристойні лабораторії ботаніки, хімії, зоології, вулканознавства, метеорології… Він отримує допомогу з Бонна. Вчені багатьох країн мають тут можливість досліджувати проблеми тропіків.

— Облишмо поки що ці проблеми…

Але Гертеля не можна було зупинити. Якби викуп затягся, то він, як гід на екскурсії, розповів би про все місто. Напружене мовчання сотало його нерви.

І раптом їх зупинили. Неподалік від інституту, біля якогось садівництва солдати махнули їм, щоб спинилися на узбіччі. Гундлах вийшов з машини і, як робив це вдома, порушивши правила руху, спокійно і ввічливо дістав паспорт і документ із посольства. Та й чого йому турбуватись? Після вчорашньої сутички з солдатами, яка закінчилася знайомством із полковником Махано, він почував себе впевнено, йому здавалось, що, давши вчора хабара солдатам у будинку пастора, він купив прихильність усієї армії.

Солдати звеліли підійти до начальницького «джипа», який стояв на території садівництва, між ділянками гвоздик, гладіолусів і гортензій. На передньому крилі машини, звісивши ноги, сидів невиспаний лейтенант у польовій уніформі. Солдат передав йому знайдений у машині Гундлаха пістолет.

— Навіщо ви його возите з собою? — запитав лейтенант.

То був пістолет Гертеля, вони відразу його знайшли в скриньці біля щитка приладів. Що за ідіотське запитання, адже тут багато хто носить зброю. Тут просто необхідно носити зброю, пояснював Гундлах, хоч би для захисту від нападів, тільки минулого тижня викрадено шефа їхнього філіалу, й зовсім поряд, в Ескалоні.

Лейтенант ізсунувся з «джипа» так, що аж радіоантена загойдалась, і просто грядкою пішов до їхньої машини.

— А що в багажнику? Також зброя?

— Ділова документація, пане лейтенант.

— Будь ласка, відчиніть.

— Це секретні фірмові папери.

— Тільки не для мене, сеньйоре.

— Тоді прошу з'єднати мене з полковником Махано.

— Що вам ударило в голову? Як же я це зроблю?..

— Ми перебуваємо під його особистою охороною.

Лейтенант замислився. Він або не хотів наражатись на неприємності, або ж просто був стомлений, бо вирішив не зв'язуватися з німцями. Гундлах отримав назад свої документи й навіть Гертелів пістолет. Удихнувши пахощів європейських квітів, — а на них він добре знався, — Гундлах знову сів у машину.

— Поїхали, Петере! — сказав він. — І викиньте, будь ласка, кудись оцю залізяку.

Рушаючи з місця, Гертель дав занадто багато газу, так що аж скати пробуксували.

— Ці хлопці ще не зажили сумної слави, — мовив Гертель. Він кахикнув, бо від страху аж захрип. — Коли я побачив нашивки на їхніх рукавах, то відразу збагнув: солдати з батальйону Сан-Карлоса, цих нічого боятись.

Гундлах не відповів. Зупинившись біля інституту тропіків, вони зразу побачили відкритий телефонний апарат, куди можна було дзвонити з міста; над апаратом нависав лише невеличкий козирок із плексигласу. Було за дві хвилини сьома. Вони чекали біля телефону. Надворі стояла приємна прохолода. Від них у промінні ранкового сонця падали на асфальт кумедні довгі тіні.

— Неначе в кіно, — мовив Гертель.

— Тільки не дуже веселому, — байдуже відказав Гундлах. «Я вже третій день у цій країні», — подумав він і раптом збагнув, що його так збентежило недавно та й зараз бентежить. Майже на кожному перехресті стояли поліцейські й армійські патрулі — відгомін учорашніх подій; викрадачі йшли на великий ризик. Та й Гундлахові з Гертелем не минути контрольних постів, а вони ж не мали супровідного листа чи підтримки полковника. Якщо викрадачі діяли вчора так обережно й відклали викуп, то чому так ризикують сьогодні? Ось що насторожувало Гундлаха — їхня легковажність.

Нарешті різко задзвонив телефон, і Гундлах зняв трубку. Чоловічий голос наказав:

— Тепер їдьте до парку Бальбоа, там повернете на південь, об'їхавши озеро Ілопанго, дістанетесь дороги номер п'ять і повільно рухатиметесь нею в напрямку Ілобаско. Якщо вам блимне фарами «ленд-ровер», зупинитесь, одчините багажник і чекатимете, поки ми все зробимо. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — відповів Гундлах і повісив трубку. Гертель заховав пістолет у багажник, щоб під час наступної перевірки уникнути неприємностей. Досить смішний маршрут околицями вигадали викрадачі, мабуть, лише для того, щоб на не забитих транспортом вулицях переконатися, що за ними не стежать. Парк Бальбоа був край долини біля південних відрогів гори. Отже, доводилось їхати назад майже через половину міста, ширина якого з півночі на південь була, на щастя, меншою, ніж його протяжність зі сходу на захід. За парком вони проїздили кварталом, який дуже нагадував дачну місцевість, — футуристичні бунгало з басейнами, газонами й породистими псами.

— Вони глузують з нас, — буркнув Гертель. — Дорога номер п'ять веде до нашого будівельного майданчика на Лемпі.

— Через повстанський район?

— Удень тут порядкують урядові війська, але повстанці чатують завжди поблизу.

Гундлах кивнув, задоволений відповіддю. Йому було не до жартів. Він міркував. І тепер йому здалося, ніби все стало на свої місця. Викрадачі діяли в своєму районі, це цілком логічно. Парк Бальбоа, розташований на висоті тисяча метрів над рівнем моря, був майже порожній. У ньому були концертний павільйон, оглядове колесо, копії статуй майя, дерев'яні столики і місця для вогнищ. Тут стояв непоганий ресторан «Лос Планос де Рендерос». Планосом називався гірський хребет, підніжжям якого розтяглось велике передмістя з віллами й розкішними садками. А що означало «Рендерос» — Гундлах ніяк не міг пригадати, він знав лише близькі за звучанням слова «рендімьєнто», що означало «прибуток», «віддача», і «рендісьйон», тобто «передача», «капітуляція», «приборкання»; саме ці слова найбільш пасували для такої ситуації.

— Сюди треба приїхати ввечері, — мовив Гертель. — Отой отвір угорі, ніби ворота між скелями, називається Пуерта-дель-Дьябло, тобто Ворота диявола, там стародавнім індіанцям якось явився диявол власною подобою.

— Не лякайте, то їм, мабуть, увижалося.

— Крізь ті ворота видно все місто, мов у рамі, — улюблений мотив для фотографій. Долина передгірних лук, так назвали іспанці цю місцевість, та й у наші дні, особливо навесні й улітку, долина нагадувала велике пасовисько, і незважаючи на це, вони поставили посеред неї місто Сан-Сальвадор… А ліворуч — гори Гондурасу, де вибухнула так звана «футбольна війна», що тільки недавно офіційно припинилась.

Найближчі два ресторани серед розкішних дерев називались «Белла Віста» й «Монтеррей». Машина їхала повз тенісні корти й гольфові майданчики. Тут був аристократичний район міста. Віддалік ресторану «Монтеррей» стояв перевтомлений поліційний патруль. У Гундлаха й Гертеля, як і на першому контрольному пункті, перевірили документи, пістолета цього разу не знайшли, але попросили вийти з машини; Гертель передбачливо замкнув рульову колонку й витяг ключ. Їх підвели до гладкого офіцера, який не радив їхати далі: за вулицею номер п'ять уже небезпечно — бандити.

— На жаль, мусимо, — сказав Гертель. — Ми не катаємось, капітане! На Лемпі наша фірма споруджує об'єкт.

— Може, вам дати супровід до Ілобаско?

— Дякую, дуже люб'язно з вашого боку, але…

Поки вони розмовляли, під'їхав поліційний автобус і заступив собою їхню машину. Гундлах занепокоївся, хотів уже йти.

— Дайте ваше посвідчення, — сказав капітан. — Документ з посольства, сеньйоре! Ми повинні поставити штамп.

— Навіщо?

— Для підтвердження перевірки. Тоді вас не перевірятимуть на наступному контрольному пункті. Матимете зелену вулицю.

Він був аж занадто ввічливий. Гундлах послав Гертеля до машини, а сам залишився тут, проте не зводив погляду з поліційного автобуса. На дверцятах кабіни був намальований яскравими фарбами великий державний герб з написом довкола: «Департамент Сан-Сальвадор — сільська гвардія». Посеред герба було п'ять вулканів у промінні сонця й червона санкюлотська шапочка, як символ визволення, а також дата 15 вересня 1821 року… Все це чітко закарбувалось у пам'яті Гундлаха. Подякувавши, він взяв проштампований документ і, обминувши автобус, попрямував до своєї машини, яка вже стояла з заведеним мотором. Вони відразу ж рушили, щоб надолужити прогаяний час, адже попереду лишалась найвідповідальніша операція. Але знову сталась прикра випадковість.

За другим поворотом, знехтувавши осьову лінію, просто на них летів білий «сітроен». Гертель різко натиснув на гальма, з-під коліс бризнуло щебенем, і машина зупинилась біля самого кювета.

— На волосинку… — проказав Гертель. Пахло смаленою гумою. В дзеркалі заднього виду вони побачили хмару куряви. Звернули також увагу, що в них відчинився багажник. Гундлахові стало млосно: навіть від різкого гальмування багажник не повинен відчинятися! Він сам замкнув його біля інституту тропіків, після того як Гертель сховав туди пістолет.

Коли Гундлах виліз із кабіни, його ніби ножем різонуло. Багажник був порожній, якщо не брати до уваги запасного колеса, сумки з інструментами й пістолета.

11

Перше, що Гундлах почув, було жалібне схлипування. Біля нього стояв, зігнувшись і спершись на бампер, Гертель і гірко плакав; взяла гору схильність до сентиментів у його душі, і прорвавшись тепер, вибухнула істерикою.

— Немає, нічого немає! Тепер усе пропало, кінець…

О боже, чому кінець — адже все тільки-но почалося! Гундлахові ніби молотком гатило в скроні, здавалось, голова розколюється. Раптом він побачив на дні багажника дві завбільшки з кулак грудки коричневої тістоподібної маси. Очевидно, вони були приліплені до кришки відімкненого багажника й тримали її прочиненою, а від різкого гальмування відклеїлись і впали вниз… Під їх вагою кришка й трималась зачиненою після того, як у ній протягом якихось секунд був зламаний замок. То була пластикова вибухівка, на щастя, як показав детальніший огляд, без детонатора. Враз, мов блискавка, в Гундлаха промайнув здогад. Якась банда гангстерів була в курсі справи, очевидно, підключилась до готельного телефону й усе слухала. Вдало зроблений хід, добре обдуманий і вбивчий.

Вбивчий? Лише приголомшливий, але це проходить. Побачимо ще, хто тут виграв. Гундлах узяв у руки пістолет, просто інстинктивно, він не збирався стріляти — та й у кого ж, власне? Йому просто хотілось бути озброєним. Адже Гертель так перенервував, що йому й на думку не спало б у разі необхідності взятися до зброї.

Коли вони розверталися, здаючи назад, піднята кришка багажника закривала видимість. І ось вони вже знову на тому самому місці, з якого п'ять-шість хвилин тому рушили, не підозрюючи, що їх пограбовано.

Пост зник. Довкола не видно було жодного поліцейського. Контрольно-пропускного пункту також уже не було на місці. Очевидно, то був пересувний пункт контролю, до якого входило дві автомашини і кілька озброєних солдатів. Далеко та банда не могла втекти, але в якому напрямку вона майнула?

Обабіч крутої дороги розляглася долина без жодного путівця. На великій швидкості, різко гальмуючи на поворотах, Гертель об'їхав увесь парк Бальбоа — тільки гальма вищали на поворотах та підстукувала зіпсована кришка багажника. Ніде не було й сліду тих поліцейських машин, банда ніби в землю запала.

— Стоп! — вигукнув Гундлах, коли минули дачне передмістя. — Ми, напевне, вже проїхали повз них. Вони, мабуть, заховались у якійсь садибі…

— І підстрелять нас, якщо ми їх справді знайдемо.

— Тоді давай назад, до центру. Треба хоч заявити.

— Куди — в поліцію? Гансе, ми сидимо по вуха в багні. Якщо все це випливе, фірма нас по голівці не погладить.

— Я за все відповім. А ваша яка вина?

— У нас немає свідків. Ми тільки можемо сказати Зайтцу, що потрапили в аварію.

Гундлах похитав головою, йому теж спадало на думку таке. Спробувати звернути все на аварію, непогана ідея, але на цій брехні далеко не заїдеш. Тут і викрадачі не мовчатимуть, та й Дорпмюллера не звільнено.

— Спасибі за поради, Петере, але в тому разі ми хіба що дістанемо відстрочку годин на дванадцять. Користі нуль… Їдьмо спочатку до посольства.

«Три мільйони марок… Погані справи. Такої втрати фірма нікому не подарує… І все-таки не треба впадати в розпач, — заспокоював себе Гундлах. — Ще є шанси, навіть якщо із страховкою не вигорить. Іншим і не таке сходило з рук. Наприклад, Люпп та ще дехто не такі справи завалювали — й нічого. Три мільйони це навіть менше половини вартості повітряного лайнера типу «аеробус». Найбільша західнонімецька фірма «Даймлер-Бенц» 1979 року мала три мільярди чистого прибутку, Рейнське акціонерне товариство промислового будівництва теж не набагато відстає, три мільйони це, може, тисячна частка його щорічного прибутку. Отже, все одно що укус комара, якось переживуть. В країнах «третього світу» часто доводиться миритись і не з такими втратами…»

Але ж він, Гундлах, не директор і не має права вписувати в розрахункові документи червоні цифри. Він службовець середнього рангу, отже, й масштаби інші.

На вулиці Поньєнте Гундлах згадав, що він неголений. Пальці були липкі від пластикової маси, яку він брав у руки. Гундлах вийняв з кишені носовичка й добре витер пальці. Коли приїхали, Гертель провів його лише до входу. В приймальні Гундлах попросив секретарку доповісти про нього торговельному радникові Вальману.

Вислухавши його, Вальман сказав:

— Неприємний сюрприз! Я ніби передчував… О боже, три мільйони! Пане Гундлах, мені здається, ви починаєте перетворюватись на дитину, що завдає всім надто багато клопоту. — Обливаючись потом, він важко сів у крісло, розплившись на всю його ширину.

— Ми потрапили в пастку…

— Я ж кажу — безневинне дитятко. Або просто невдаха, якщо вам це більше подобається!

— Мені це не дуже подобається. Я прошу вашої допомоги.

— О, звичайно. Позавчора ви звернулися за порадою, якою потім знехтували. Вчора чомусь опинились у самій гущі заворушень, знову безневинно, й просили, щоб ми вас визволили. А сьогодні сподіваєтесь, ніби я можу розв'язати й вашу проблему з трьома мільйонами марок? А чи не занадто багато ви від нас вимагаєте? Ви, мабуть, думаєте, посольство існує тут лише для того, щоб виручати вас із усіляких халеп?

— Я не міг діяти за вашою порадою, бо викрадачі категорично відмовились приймати гроші через детективів.

— Он воно що? Все одно ви діяли надто необачно, не прислухавшись до поради людей, які перебувають тут уже три роки, а не три дні… Такої ж думки дотримується й доктор Зайтц.

Гундлах підвівся.

— Де ви вчились так розмовляти з людьми? — сердито запитав він. — У Бонні, перед своїми дітьми? Можливо, їм і подобається такий тон, а мені не дуже. Ну що ж, я був вельми радий… І ще одне: у своєму звіті я постараюся оцінити підтримку, яку ви мені надали.

— Чому ви так хвилюєтесь? Звичайно, ми постараємося якось вам зарадити. Може, вип'єте чогось?

— Пийте самі. Я пити не хочу, я хочу знати точну адресу, куди можна заявити про пограбування, така заява неминуча.

— Така ж неминуча, як і безнадійна, мій любий…

— Ваше довір'я органам правопорядку режиму, при якому ви акредитовані, здається, похитнулося?

— Це ви так сказали. Їдьте спокійно у свою фірму, а я тим часом поміркую, що для вас можна зробити, — відповів Вальман, підводячись із удаваною посмішкою на обличчі.

Закінчуючи лагодити зіпсований замок багажника, Гертель сказав:

— Здорово, Гансе. Ну й піддали ви йому пари.

— А він і так ніби весь із пари… — відповів Гундлах.

Дорогою Гертель висловив йому свою думку про Вальмана. Млявий ветеран тропіків, який не зносить сонця, але подовгу вистоює в аеропорту, зустрічаючи поважних добродіїв. Нещодавно Вальман навіть йому, Гертелеві, протягом п'яти хвилин тричі міцно тиснув руку, коли він, Гертель, прилетів сюди. То була дуже важлива риса торговельного радника.

Зайтц був уже в курсі справ. Гундлах зрозумів, що це близький друг Вальмана. Він з виляском кинув на стіл грудку пластикової вибухівки, а як другий речовий доказ дістав з кишені видане йому посольством рекомендаційне посвідчення з поліцейською печаткою. Доктор Зайтц з огидою відвернувсь од вибухівки й уважно придивився до штампу в документі. На паперах він знався.

— Кажете, це офіційна печатка сільської гвардії? — здивовано вигукнув він. — І ви не мали часу перевірити? Тоді погляньте зараз! Це штамп похоронного бюро «Сінай»!

— Оце штука! — вихопилося в Гертеля. — Мафія!.. Теж по-своєму дотепно.

— Помовчте! — крикнув на нього Зайтц. — Ви також співучасник.

— Що ви маєте на увазі, пане Зайтц?

— Чи відомо вам, що таке продуктивність?

— Праця, виконана за одиницю. часу.

— Ні, корисний наслідок. У вашій діяльності він дорівнює нулю. Отже, помовчте. Хіба ви не підтримували пана Гундлаха у виконанні його задуму? Ви часто поводились надто зухвало, і тепер також. Зараз вам більше личило б трохи розкаятись у своїй провині.

З'ясувалося, що незабаром після того, як вони виїхали з двома валізами грошей у багажнику, зателефонували викрадачі й сказали те саме, що й учора: «Сьогодні передача не відбудеться…» Така ж телефонограма, сказав Зайтц, лежить на ім'я Гундлаха в готелі. Зайтц негайно вислав услід за ними автомашину, але через затримки на контрольних пунктах вона приїхала до інституту тропіків надто пізно. Він зателефонував до інституту, але був такий приголомшений і говорив так схвильовано, що там нічого не могли зрозуміти. Зайтц, здавалося, передчував нещастя, яке він неспроможний був одвернути. Але на відміну від Вальмана він не мав у душі зловтіхи, йому було боляче, що фірма втратила стільки грошей. Свою злість він зігнав на Гертелі, а той покірливо слухав його докори.

Лишалось питання, хто ж випередив викрадачів. Зайтц запевняв, що підпілля складається з різних угруповань, які суперничають одне з одним, і їхнє недавнє об'єднання лише поверхове. Ліві сили дуже різношерсті й роздроблені, це дивна суміш з ліберальних демократів, християнських соціалістів, комуністів і анархістів. Якісь терористи теж могли довідатися, що викрадачі вимагають за заложника велику суму грошей, і вирішили перехопити викуп, замаскувавшись під поліційний патруль. Усім потрібні гроші для придбання зброї, гроші посилюють вплив не тільки в економіці, а й у політиці. Повстанці в уніформі — це, між іншим, не такий-то рідкісний трюк. Вони намагаються захопити в бою не тільки зброю, а й уніформу, або навіть шиють її собі самі, як у сусідній Гватемалі. Початок поклали сандіністи, які свого часу, переодягшись у форму національної гвардії, блискавично захопили урядову резиденцію в Манагуа — це був початок кінця генерала Сомоси…

— В цьому випадку, — докинув Зайтц, — жодне розслідування нічого втішного не дасть.

Цими словами він ніби підсумував усі плутані здогади й сумніви; ніхто з них не бачив рятівного виходу. Вони стояли як баби-жалібниці, не був виключенням тут і Гундлах, незважаючи на його винахідливість, жвавість думки і його вміння вмить знаходити вихід з найскладніших ситуацій. «Аварійний майстер сам потрапив в аварію», — подумав Гундлах, впадаючи у депресію. Це завдання було для нього як занадто велика кістка для маленького собаки. Він відчував себе людиною, що упала на повному бігу, а тепер стоїть навколішках і ладна заридати, як і Гертель, перед порожнім багажником. Принаймні, на душі стало б легше… Одне було ясно: крах кар'єри, який він спостерігав учора в життєписі полковника Махано, загрожував тепер і йому самому.

В цю мить пані Біндінг доповіла по селектору, що прибули пани Хілларі й Пінеро з детективного бюро.

— Чого їм треба? — буркнув Зайтц. — Учора концерн розірвав з ними договір; за вашим наполяганням, пане Гундлах.

Гундлах нахилився над селектором, ніби він тут господар, і сказав:

— Попросіть їх зайти.

«Діяти, ніби нічого не сталося!» — подумав він. Зазнавали краху останні надії, але цього ніхто не повинен був помітити. Адже життя тривало. Доводилось рухатися вперед, хоч би й на колінах! Нерви його витримають. Пістолет, що лежав у внутрішній кишені піджака, заважав йому, Гундлах вийняв його й кинув на полірований стіл Зайтца поряд з пластиковою вибухівкою. Його зброєю була голова. Зараз він погодився б укласти угоду з самим чортом; гірше не буде.

12

— Джентльмени, — стомленим голосом мовив Зайтц, — чим можу служити?

— Я приніс вам заключний звіт, — відповів Хілларі. — Як бачите, ми дотримуємось належного порядку, незважаючи на те, що нас безпідставно відсторонено.

— Можливо, ваша допомога зараз буде якраз дуже бажаною.

— Але ж бачите, сер, ваша фірма іншої думки. Вчора вранці ми отримали з Німеччини телеграму, яка підтверджує розрив договору з нами й передачу грошей містерові Гундлаху. Отже, нас відсторонили од справи. Сподіваємось, вам пощастило передати суму й ви незабаром матимете змогу привітати тут бідолашного пана Дорпмюллера.

Зайтц нічого не відповів, учепившись у край столу.

— Звідки ви знаєте, — запитав Гундлах, — що передача грошей уже відбулася?

— Ми нічогісінько не знаємо, сер. Нас тільки дивують телефонні розмови, які велися з вашого апарата і які ми записали на плівку. Але це, звичайно, не наше діло. Мені дуже шкода, що ми через оті заворушення в місті лише тепер спромоглися від'єднатись од вашого телефону. Містер Пінеро супроводжує мене, щоб з вашого дозволу забрати підслуховуючі прилади і розірвати з вами всякі контакти.

— Лишіть усе як є! — Гундлах став між Пінеро й телефонним апаратом, аж задихаючись від раптової підозри. — Ви й досі нас підслуховували?

— Підслуховували, але згідно контракту. Тут велика різниця.

— Після передачі грошей договір з вами розірвано. А ви все ще продовжували нав підслуховувати? — Гундлах відчув, що ось-ось почне лаятись. А мав же намір, обираючи менше зло, укласти з детективами угоду. Щось дужче за здоровий глузд брало в ньому гору й підштовхувало на сварку. В непевних ситуаціях можна було б перечекати або вдатись до запобіжних дій. Він хотів показати, на що здатний, не даючи їм перейти в наступ.

— У нас ще немає письмового підтвердження про розрив, — незворушно вів Хілларі. — А без цього ми ніколи не припиняємо роботи. Додам, що саме завдяки цьому принципові ми про дещо дізнались… — Метким рухом, щоб не дати Гундлахові можливості перехопити звіт, він поклав його на стіл перед Зайтцом. — Це дало певну користь.

На відміну від попередніх звітів, що не сягали за одну-дві сторінки, цього разу детективи принесли цілу папку. Доктор Зайтц почав квапливо перегортати папери, потім, зупинившись на якомусь місці, почав уважно читати. Там було сторінок двадцять — тридцять тексту, акуратно надрукованого на електричній машинці.

— Ну що ж, панове, навіщо розбалакувати? — вигукнув Гундлах. — Грошей немає! Єдине, що нам за них дали, це дві грудки пластикової вибухівки, ось вони, та штамп похоронної контори «Сінай» на документі, який засвідчує мою особу. Півтори години тому нас підступно обікрали, а тепер ми сушимо собі голову над тим, хто ж інформував грабіжників.

— Прийміть моє співчуття, — мовив Пінеро, й досі не маючи змоги підійти до телефону, щоб від'єднати підслуховуючі прилади. — Таке часто трапляється в цьому місті, щоправда, не з нами… Містер Хілларі вас попереджав. Це робота не для дилетантів.

— Хочете сказати, що це ваша «робота»?

— Так, ми маємо в цьому певний досвід.

— Ви назвали «Сінай»? — запитав Хілларі. — А хто ж вас сьогодні супроводжував?

— За кермом сидів пан Гертель.

— Я так і думав, сер.

— Що ви хочете сказати?

— Поки що нічого. Хоча тут угадується смутний взаємозв'язок. Проте ми остерігаємось робити передчасні висновки. Нами виявлено, що пан Гертель останнім часом неодноразово брав біля свого готелю таксі й на запитання водія, куди везти, називав «Сінай».

— Ви добре знаєте, — вигукнув Гертель, — що так кажуть усі, хто їде до «Глорії», розташованої навпроти «Сіная». І не прикидайтесь, ніби вам невідомий такий заклад, як «Глорія»!

Чи ви маєте тут персональну шлюху? — запитий Гундлах.

— Для моїх співробітників бордель не табу. Інакше вони були б поганими детективами, панове. Але, якщо мені не зраджує пам’ять, пане Гертель, ви якось побували і в «Сінаї». Й відтоді там пропав штемпель, кругла печатка, така помпезна й дуже схожа на гербову.

— Тільки посередині замість вулканів домовина, — з уїдливою посмішкою додав Пінеро. — Що вам треба було в «Сінаї»?

— Та я туди ніколи не заходив!

— Досить, — сказав Гундлах до детективів. — Будьте такі ласкаві, посидьте хвилинку в приймальні. Нам хотілось би з'ясувати це питання без сторонніх.

— Я розумію, — спокійно сказав Хілларі, але в його голосі забриніли нотки зловтіхи.

— Та й на що це схоже? Приходите сюди і вчиняєте допит нашому співробітникові. Спочатку ви повинні відповісти на деякі наші запитання, а потім надійде ваша черга.

— Ми до ваших послуг.

Ледве вони вийшли, як доктор Зайти, важко застогнав, неначе його кольнуло в печінку. Не випускаючи паперів з рук, він опустився в крісло.

— Це жахливо… — вимовив він. Губи його тремтіли, бліді, мов у мерця.

— Це гангстери! — вигукнув Гертель. — Я ніколи не був у тому «Сінаї», що б я мав там робити, пане доктор! Не вірте їм.

— Замовкніть… Я далі не можу. Вас звинувачують у важкому злочині. Це звинувачення стосується й вас, Гундлах; навіть більше того…

— В чому ж нас звинувачують?

— За цим звітом, — над силу відповів Зайтц, роблячи короткі паузи, щоб перевести подих, — ви планували привласнити гроші. — Середнім пальцем правої руки він мацав нижнє ребро, не дивлячись ні на Гундлаха, ні на Гертеля. — Позавчора вночі, коли вдвох охороняли гроші, ви цілком серйозно обговорювали питання, яким чином їх найкраще вивезти з країни.

— Пробачте, але ж ми говорили не про себе! Йшлося про можливі дії злодіїв.

— Тут підкреслено двозначність вашої мови, але детективи вважають, що цим прийомом ви користувались для прикриття власних задумів — поки між вами ще не було остаточної домовленості. В процесі подальшої розмови це маскування відпало. Ви говорили, якими шляхами найбезпечніше втекти з країни, як з фальшивим паспортом добратись катером або повітряним таксі з Гондурасу до Канади, й навіть уже не натякали на уявного злочинця. І ви, пане Гундлах, виступаєте тут як призвідець. Хочете послухати? — Зайтц почав читати — «Називайте мене просто Гансом. Уявіть собі, що комусь пощастило забрати в нас ці гроші —як би він звідси вибрався?»— «Ви маєте на увазі країну?» — «Так. Адже тут зараз гарячі часи — йде війна. Мабуть, жоден злодій не зважився б у таких умовах скористатись із своєї здобичі». — «Аеропорт виключається». — «Ну, країна ж маленька. Якихось півтори години автомашиною — й ти вже за кордоном…» Я думаю, досить. Що ви на це скажете?

— Нісенітниця, — відповів Гундлах. — Ми говорили, щоб тільки не заснути. На папері воно звучить досить дивно, але якби ви прослухали магнітофонну стрічку, яка повинна десь бути, то відразу зрозуміли б, що то була просто розмова заради розваги.

— Оце ви так розважаєтесь? Трохи незвичайна розвага, коли не сказати зловісна. А від сказаного вами ви не підмовляєтесь?

= А чого б ми мали відмовлятись? — запитав Гертель. — Ми ж не дурні й не злодії, і ви повинні нам вірити.

— Я охоче зробив би це, якби гроші були тут.

— Але ж ми ще тут.

— Ви могли їх закопати десь у горах, адже часу у вас було досить. Нарешті ви наполягали їхати лише вдвох, відхилили мою пропозицію послати назирці за вами другу машину.

— Пане Зайтц, — мовив Гундлах, — цей звіт — підлий наклеп. Я тільки ще не знаю, для чого його на нас зводять, але докопаюсь до істини. Перш ніж читати далі, давайте з'ясуємо таку деталь: детективи не тільки підслуховували ваш телефон, як було домовлено, а й налаштували підслуховуючі апарати в приміщенні фірми. Адже ми з Гертелем розмовляли в одній кімнаті, а не телефоном…

— Зараз це вже однаково.

— А для мене ні. Та й для вас також. Ми маємо справу з протизаконним підслуховуванням, і воно триває. Підслуховуючі прилади ще десь тут, і все, що ми зараз говоримо, нелегально стає на бульварі Рузвельта магнітофонним записом.

— Але що ж це змінює? Вас обвинувачено, й від цього нікуди не втечеш.

— Ми передамо справу до суду, це промисловий шпіонаж.

— Ви й справді наважилися б у вашому становищі виступати перед судом? Юриспруденція цієї країни на дуже низькому рівні.

— Але ж ми повинні захищати інтереси нашої фірми.

— Ага, тепер ви повертаєте списа в інший бік, міняєте позицію і виставляєте аргумент проти аргумента.

— О ні! Закид, ніби ми хотіли привласнити гроші, це вигадка, яка грунтується на дуже хисткій підозрі. А беззаконне підслуховування — факт, який можна довести. Викличте спеціаліста з електроніки, нехай обстежить усі ваші приміщення й знайде вмонтовані тут мікрофони й мініпередавачі. Це й будуть наші докази… Якщо ж ми голослівно стверджуватимемо, що ВВВ веде промисловий шпіонаж на користь наших конкурентів з США, то опинимося на такому ж хисткому грунті підозрінь, на якому стоять зараз наші супротивники.

Досить переконливо сказано! Гундлах тріумфував, перевершивши в юридичних питаннях самого Зайтца — юриста за освітою. Докази Гундлаха були яснішими, точнішими, та й оперував він ними динамічно. Хоч він довго був журналістом, проте науку логіки засвоїв добре й тут міг би позмагатися з вченими юристами. Гундлаха варто було тільки добре притиснути, як оце тепер, і його духовна енергія миттю вивільнялась. Одночасно він, звичайно, відчував, що своїми влучними формулюваннями і професійною точністю висновків він багато чого втрачав в очах Зайтца. Люди ставилися до Гундлаха двозначно: його поважали, разом з тим не довіряючи, від нього були в захопленні і в той же час ненавиділи, хоч зараз йому дуже потрібна була їхня симпатія й підтримка! Саме через протиріччя його характеру він і потрапив у халепу: хотів здобути прихильність Гертеля, через те й повів оту нічну розмову, з якої тепер намагалися зсукати йому вірьовку… Немаловажну роль відіграла тут і явна безкомпромісність Зайтца в грошових справах, а також його бажання помститись Гундлаху за ту зухвалість, яка проявилася ще з самого початку у ставленні до нього, літнього чоловіка.

— Буде набагато краще, якщо ви не даватимете мені більше вказівок, — сердито мовив Зайтц, силкуючись промовляти голосом судді, хоч це в нього й не виходило, — Мені дуже жаль, але на вас падає підозра в заподіянні злочину. З цієї причини віднині до з'ясування справи вважайте себе звільненим від службових обов'язків! Те саме стосується й вас, пане Гертель.

13

Якусь мить всі мовчали, приголомшені тим, що сталося. Потім вони почали потроху оцінювати ситуацію, зважувати свою позицію й позиції інших. Доктор Зайтц, безперечно, розумів, що повинен ужити заходів, але не знав яких. Через те він, перервавши чиюсь телефонну розмову, що велася з приймальні, наказав пані Біндінг з'єднати його з посольством і запросив до себе торговельного радника Вальмана — найстаршого за чином дипломата і повіреного в справах Бонна. Комерсант Вальман виконував тепер функції тимчасово відсутнього посла, який за кордоном є найвищою інстанцією для співгромадян, що перебувають у цій країні, отже, він наділений правами відібрати паспорт і дати вказівки щодо інших заходів. Тому Зайтц настійно попросив його приїхати сюди і в цій своїй ролі, як стороння авторитетна особа, очолити комісію для розслідування справи.

Гундлах не міг цього уникнути. Він розумів, що Вальман, як і Зайтц, теж намагатиметься тепер показати йому свою владу, оскільки Гундлах недавно посварився з ним. Становище було зовсім кепське, над ними дедалі більше збиралися грозові хмари, і все-таки Гундлах не втрачав мужності: зрештою, він не винен, отже, поки змога, нещадно боротиметься з цією зграєю лютих псів, які з гавкотом збираються навколо нього, щоб зацькувати. Таке з ним уже не раз траплялося, але він завжди виходив переможцем.

Після розмови з посольством на селекторі спалахнула жовта лампочка. Це означало, що з приймальні хтось телефонує. Хоча його тільки-но звільнили з роботи, Гундлах підняв трубку і, як і передчував, почув голос Хілларі. Знахабнівши до краю, той просто звідси дзвонив до свого бюро на бульварі Рузвельта, доповів про останні новини.

— Гундлах хоче завдати нам зустрічного удару, — почулися з трубки слова, вимовлені жаргоном. — Він звинувачує нас у промисловому шпіонажі, проте містер Зайтц, здається, не зважає на нього. Позиції Гундлаха в очах Зайтца підірвані, вага у фірмі зведена нанівець. Зайтц звільнив його з роботи, а тепер викликав сюди ще й Вальмана, щоб вирішити, що робити з ним далі.

Це було верхом детективної хитрості й підступу. У цих негідників можна багато чому навчитись. Вони ввесь час мали під рукою людину, яка добре знала німецьку й могла з підслуханої розмови зробити правильні висновки. Але зараз і це не допоможе тим типам. Гундлах сам скаже їм у вічі, що думає про їхні трюки та брудні махінації… Зайтц закликав їх до кабінету й попросив прокрутити магнітофонний запис, бо їхній звіт не має юридичної сили, написане треба підтвердити.

Хілларі, як порядна людина, відкрив свій портфель. Побачивши на столі зброю, він ніби мимохідь зауважив:

— Парабелум дещо, правда, застарілого зразка, проте надійний. Сподіваюсь, він націлений не на мене.

— Не потішайте, — сказав Гундлах. — У кого чисте сумління, тому нема чого лякатись.

— Ми не дуже лякливі, — втрутився Пінеро. Він уклав касету, й магнітофон запрацював. Очевидно, там був лише уривок плівки, бо їхня розмова почалася з середини:

«— А прикордонний контроль… Гансе?

— Чи є тут у вас бодай вертольоти?

— Є два, тільки немає дозволу літати ними. Починаючи з літа, на кожен виліт треба брати спеціальний дозвіл, обгрунтувавши його причину.

— Залишається ще морський шлях. Можна найняти човен і втекти до Гондурасу! Там здати всю суму в канадський банк і з акредитивом у кишені полетіти собі в Монреаль.

— Я певен, що існують десятки можливостей і шляхів для безперешкодного виїзду за кордон».

Потім знову почувся голос Гундлаха:

«— Ви повинні дивитись на це простіше, Петере. Можливо, надійнішим було б спочатку закопати грошики…»

Тепер Гертель говорив про паспорти, які тут можна купити на чорному ринку, аби тільки гроші. А маєш паспорт — користуйся хоч послугами аеропорту: наймай повітряне таксі, а дорогою змінюй маршрут… Гундлах не вірив своїм вухам. Що довше крутилась касета, то більше він утрачав надію на те, що загальний зміст, слова й інтонація засвідчать: розмова ведеться заради розваги. Якість плівки була бездоганна, здавалось, її не піддавали жодним маніпуляціям, і все-таки: ніде не лишилося й натяку на те, що вся ця балачка велася в жартівливо-фантастичному тоні!

Ніде не трапилося слова «злодій» чи «злочинець». Або ж вони в запалі не вживали того слова, або ж техніки ВВВ його спритно повирізували й тепер усе звучало так, ніби Гундлах і Гертель справді заради маскування вдавали, що йдеться про якогось злодія, а потім, мовчки домовившись, обговорювали все як свої власні плани!

О боже, становище й справді виявилося кепським. І, коли говорити щиро, то була не тільки гра, в кожному разі з його боку. Гундлах тепер точно пригадав, як у нього з'явилося тоді ледь помітне відчуття спокуси, коли вони заговорили про мільйони. То була саме та крапля серйозного, яка буває в кожному жарті. Так, він тепер усвідомлював, що грав думками не лише для того, аби не заснути чи спантеличити Гертеля, а скоріше аби самому сп'яніти від такої фантазії. Три мільйони марок, десь у нетрях душі була й закралась така спокуса, але він швидко спекався її. А тепер магнітофон відтворив кожне сказане слово, й наслідок виявився вбивчим. Уперше за ці дві години, відколи вкрали гроші, його пройняв страх. Гундлах навіть відчував, що починає впадати в розпач. Плівку, звичайно, могли трохи підстригти, але в основі своїй розмова була справжня й підтверджувала лиху думку Гундлаха, яка, по суті, теж існувала, хоч і підсвідомо. Як же він тепер виплутається з цієї халепи?

Гундлах намагався збагнути найголовніший задум цих людей. «Який їм зиск від того, що підсунули цей звіт людям, які вже розірвали з ними контракт?» — думав він. Поки касета крутилась, Гундлах пильно стежив за обома детективами. І раптом, чи не з міміки Пінеро — губи в того якось особливо стислись, а в очах промайнув хижий блиск, — Гундлах усе зрозумів. Вони хочуть довести, що без них нічого не вийде. І щоб це стало прикладом для всіх ділових кіл Сальвадору! Хто без ВВВ матиме справу з викрадачами, той утратить готові гроші і зазнає удару від своїх же людей! Це наука, яку детективи намагалися втовкмачити всім фірмам країни. Через те й підстроїли йому таке.

Гундлах чув, як у паузах, поки в магнітофон закладали нову касету, протестує Гертель. Хлопець звинувачував детективів, що ті крадькома понатулювали в приміщенні підслуховуючих апаратів. Детективи намагалися затиснути йому рота своїми доказами, мовляв, мікрофони просто необхідно вмонтовувати на той випадок, коли б сталося непередбачене, бува, з'являться самі викрадачі. Таке вже не раз траплялось. Отже, апаратура — нормальний запобіжний захід для охорони інтересів клієнта, вони просто зобов'язані були його ужити, та й доктор Зайтц дав їм свободу дій.

Гундлах думав над почутим, намагався вгадати, що приховано за словами. Очевидно, детективи спершу підслухали розмову, це й підказало їм ідею, потім вони вже діяли за виробленим планом: зібрали звинувачувальні матеріали і проти Гертеля, випередили викрадачів й передали по телефону свою фальшивку, потім зателефонували на контрольно-пропускний пункт поліції, чи хто там під нього маскувався, і повідомили, що тією дорогою має їхати машина з грішми. Усе могло бути й по-іншому, можна вигадати сотні різних варіантів. Якщо він правильно міркує, тими трьома мільйонами ВВВ поділилися з місцевими властями — службою безпеки тощо. Правда була такою неправдоподібною, що її не можна було не тільки довести, а навіть охопити розумом: ВВВ викрали гроші, щоб самим збагатитись і водночас підкупити місцеві власті, з якими вони перебували в спілці. Вдало зроблений хід, підтасовка фактів або підробка звинувачення, як кажуть у Сполучених Штатах, коли хочуть розквитатися з кимось; ведення сухопутної війни за всіма Гаагськими правилами, як говорив його батько.

У нього не було жодного шансу самому передати гроші викрадачам. Тут був район ВВВ; від зграї собак зайцеві неможливо втекти.

Але Гундлах не збирався здаватись.

— Це ви записали позавчора ввечері, — сказав він, коли плівка скінчилась, — а принесли аж сьогодні?

— Вчорашні заворушення перешкодили нам…

— Ага, від демонстрації ви ховаєтесь у нори? Ваша обережність заслуговує всіляких похвал. Але вашому клієнтові — моїй фірмі — вона коштувала великої суми грошей.

— Дуже зворушливо чути це саме з ваших вуст, — в'їдливо відповів Хілларі.

— Розкажіть краще, де ви поділи гроші, — втрутився Пінеро. — Поверніть їх, і ми негайно заберемо свій звіт назад.

— В такому разі загляньте в свій гаманець!

— Пане Гундлах, — сказав Зайтц, — не виходьте за рамки.

Йому саме доповіли, що прибув Вальман; обидва детективи підвелись.

— Ми дуже засмучені, — мовив Хілларі до Зайтца. — Хотіли зробити як краще, тоді й звітувати довелося б зовсім по-іншому. Надзвичайно невтішні наслідки, нам самим дуже прикро…

— Не вішайте носа, Хілларі! — крикнув Гундлах. — Ви вже й так мало не плачете.

— … але Ворд, Вебстер і Віллоубі чекають від нас суворої об'єктивності, — доказав Хілларі. — Ми не маємо права нічого прикрашати. Власне кажучи, втрачати клієнтів не в наших інтересах.

— Одного ви вже втратили, — озвався Гертель. — І причина цього вам відома.

Обличчя Хілларі лишалось незворушним, як у гравця в покер, з цього обличчя ніколи не можна було здогадатись, про що ця людина думає й що відчуває, зате Пінеро, прощаючись, по-юнацьки усміхнувся, показавши свої гарні зуби.

— На жаль, справи наші погані, панове, — заявив торговельний радник Вальман, коли пані Біндінг, яка вела й протокол, прокрутила йому магнітну плівку. — О боже, хто б міг подумати… Найкраще буде, якщо ви все визнаєте й повернете гроші! Тоді концерн навряд чи порушуватиме судову справу, я думаю, її можна буде зам'яти, правда ж? Адже гроші ніде не ділись?

— Ви не маєте права ставити нам такі запитання, — сказав Гундлах.

— Отже, наполягаєте на своєму… Шкода… — Вальман важко сидів у кріслі. Здавалось, він шкодував, що межі його повноважень надто вузькі. Поза стінами посольства він не мав права ні заарештовувати, ні навіть передати когось у руки місцевих карних органів, які через безлад у країні й самі собі не могли дати ради. Гундлах знав, що влада Вальмана над ним обмежена, Вальман міг тільки написати доповідну в Бонн і забрати в нього паспорт, що він і поспішив зробити. Зважаючи на те, що шкоди завдано не місцевій, а їх вітчизняній фірмі, стаття 16 конституції не дозволяла передавати його до рук іноземних властей. Через відсутність договору про видачу Вальманові лишалось тільки пригрозити міжнародною поліцією і змусити обох добровільно повернутись на батьківщину. Проте Зайтц, як видно було з його виразу й поведінки, сумнівався в їхній причетності до злочину, через те й утримувався від будь-яких висновків.

— Вважайте, що перебуваєте під домашнім арештом, — по довгій мовчанці заявив Вальман, глянувши на годинник: був саме час обіду. — Повертайтесь на свої квартири й, нікуди не відлучаючись, чекайте вказівок! Можете тепер спокійно розмовляти між собою, нічого не приховуючи, бо, власне, вже й нема чого…

— Сподіваюсь, ви не чекаєте, що ми дякуватимемо за таку ласку.

Вальман докінчив думку:

— Може, це змусить вас переглянути свої позиції. Якщо ж здумаєте зникнути, я оголошу розшук, повідомлення про вашу втечу будуть розіслані в посольства всіх країн, отже, далеко не втечете.

— Вас уплутали в чужі інтриги!

— Я вірю фактам.

— Сподіватимемося, правда переможе, — мовив Гундлах. Підвівшись, він узяв зі столу пістолет і сховав у бічну кишеню. Зброя випиналася з легкого піджака; як на арештанта він був аж занадто озброєний.

— Навіщо він вам? — запитав доктор Зайтц.

— Можливо, доведеться зробити певні висновки, але це вже моя справа.

— Залиште зброю тут, не втрачайте глузду!

— Ви всі його, здається, вже втратили.

Внизу, на бульварі де лос Ероес, по-дитячому зрадівши, Гертель крикнув:

— Ключ від машини вони нам залишили, він тепер для нас цінніший за паспорти! Паспортів кругом — як піску в морі…

Вони поїхали до готелю «Каміно Реаль».

— Коли наші справи зайшли вже так далеко, то перейдемо краще на «ти», — запропонував Гундлах.

Уже перед готелем Гертель запитав:

— А він не може подзвонити у федеральне управління кримінальної поліції, щоб нас доправили на батьківщину в наручниках?

— Нас можуть вивезти лише пароплавом, Петере. Повітряними лініями нікого не перевозять проти волі. Можливо, військово-морський флот пришле за нами есмінця. Але найвірогідніше — сюди прилетить федеральний прокурор, який вестиме нашу справу.

Вони обидва не уявляли, що з ними буде. Як і раніш, Гундлах запросив Гертеля пообідати разом, але той знову відмовився.

— Ввечері — з задоволенням… Відверто кажучи, Гансе, о цій порі я здебільшого буваю в «Глорії». Ти не ображайся.

— Гаразд, іди, у в'язниці не буде жінок. Тільки не переплутай знову «Глорію» з «Сінаєм» і не прихопи штемпеля. Грошей у тебе вистачить?

— На «Глорію»?

— На два паспорти. Досить буде тисячі доларів? Знаєш, підкинь мене ще до банку, поки тим не спало на думку закрити кредит.

Гертель зупинився на вулиці Рубен Даріо біля Сальвадорського туристичного агентства, бо перед банком не було вільного місця для машини.

— Залиш залізяку тут, — крикнув йому Гертель, — а то ще подумають, ніби ми прийшли грабувати банк.

«Якби хтось почув нашу розмову, — подумав Гундлах уже під віконечком каси, — то й не повірив би, як низько ми впали. Звучить ніби текст із голлівудської комедії. Говоримо, як герої кіноекрана, вдаємо, ніби нічого й не сталося…» Він подав у щілину кулезахисного скла кредитну картку й сказав:

— П'ять тисяч колонів, будь ласка.

Взявши картку, службовець відійшов. Погляд Гундлаха зупинився на двох поліцейських, які з автоматами напоготові охороняли заґратоване віконце каси. Гундлах сперся на бар'єр, йому пересохло в роті й навіть у горлі. Він тепер подумки дякував Гертелеві, який змусив його залишити зброю в машині. Гундлах відчув люту зненависть до поліції. О боже, скільки ж літ минуло відтоді, коли він з такою люттю називав їх «бугаями»? Те вже забулося, а сьогодні вранці вони знову завдали йому відчутного удару і ось наслідки… Ще ніколи поліція його так не била, очевидно, це й пробудило в ньому спогади про далеке минуле, про дні злиднів та бунту. Коли він зняв руку з бар'єра, пальці тремтіли. Раптом в уяві з'явилась картина: він стоїть перед сталевими дверима Ворда, Вебстера і Віллоубі з базукою в руках і стріляє, цілячись просто в замок.

Службовець повернувся з порожніми руками.

— Мені дуже жаль, сеньйоре! Нас тільки-но попередили, щоб ми вам більше нічого не виплачували.

— А де ж моя картка?

— Рейнське промислове будівництво вимагає, щоб картку повернули фірмі. Мені дуже шкода, але така вказівка.

Чітка робота. В цьому їм не дорікнеш. Закриваючи кредит, Зайтц навряд чи підозрював, що вони мають тепер три мільйони. Але це їх не втішало. Зайтц вчинив це цілком механічно згідно з службовими правилами, якими це передбачалось на випадок звільнення когось з роботи. Далі вже йшло само собою, апарат приведений у дію і спрямований проти Гундлаха. Йому здавалось, що зараз все було проти нього.

14

Обід у «Каміно Реаль» був так само вишуканий, як і минулого разу, але Гундлахові нічого не смакувало. Лише тут, у тиші ресторану, немов крізь густу запону імли, до свідомості почало доходити значення сьогоднішньої пригоди. Кінець кар'єрі. Трьох днів цілком вистачило для того, щоб зруйнувати все, чого він досяг за шість років, не враховуючи роки навчання. Якщо лишиться бодай крихта сумніву в його доброчесності, — а Гундлах тепер не бачив можливості, як його розвіяти, — то він назавжди втратить довіру концерну. Він для керівництва просто перестане існувати.

Отакі справи!.. Навіть фіктивна розтрата діє на нерви, на дуже чутливі фінансові нерви акціонерного товариства. В цьому воно не знає пощади. Обурення Зайтца, коли Гундлах сказав, що хотів лише пожартувати з Гертелем, промовляло само, за себе. Тут жартів не розуміють! Якщо він утратить репутацію, концерн викине його на вулицю, й він не зможе влаштуватись у жодній західнонімецькій фірмі. Між ними існує комп'ютерна система обміну інформацією, своєрідна мафія персональних справ; хоч куди б він подався шукати роботу, відомості випередять його зі швидкістю світла. І не лише в Федеративній Республіці Німеччини, а й у всій Західній Європі, в Канаді й Австралії, в майже половині країн світу, між якими існує кабельний зв'язок, роботодавці будуть з допомогою електронно-обчислювальних машин попереджені, що Гундлаха підозрюють у викраденні трьох мільйонів.

Це й справді, здавалося, був кінець. Лише з запізненням на кілька годин до нього дійшло, що його не тільки поклали на обидві лопатки, але й позбавили будь-яких шансів підвестись. Як же спекатися цієї злощасної підозри? Може, зважитись на відчайдушну спробу розшукати гроші і повернути їх концерну? Тільки це зможе когось переконати; тільки це остаточно його реабілітує. А якщо не вийде, тоді лишається купити фальшивий паспорт і під чужим прізвищем зникнути з поля зору, щоб потім десь, можливо, в США, розпочати все з нуля.

Дійшовши такої думки, він раптом відчув, ніби на нього хтось дивиться, й пригадав загадковий погляд отієї вродливої жінки. Позавчора вона сиділа праворуч від нього, напівзатулена квітчастою перегородкою, бентежно поглядала на нього, а коли кельнер подав фісташкове морозиво, непомітно зникла. Цілком вірогідно, що жінка знову прийшла, щоб відновити контакт. Адже вона могла й не знати, що в нього забрано все, — й визволення Дорпмюллера, й оті три мільйони, які її цікавили понад усе.

Проте коли він обернув голову, то за тим самим столом побачив людину, зустріти яку найменше сподівався, — пройдисвіта Пінеро. Той усміхнувся до нього, лукаво, підбадьорливо, поставив свою склянку й пружинистим кроком, немов приручений хижий звір, попрямував до нього.

— Дозволите? — запитав він, беручись рукою за спинку стільця.

— Ідіть геть!

І все ж Пінеро сів, покірливо схрестивши руки на грудях, хоч йому й нелегко було з такими в'язками біцепсів напускати на себе незворушність.

— Я розумію ваш стан, містере Гундлах, уявляю собі й ваші почуття в моїй присутності. І все ж, чи не змогли б ви взяти себе в руки й вислухати мене?

— Ні! Ні в якому разі. Не бачу в цьому потреби.

— Саме про це я й хотів з вами поговорити…

Гундлах шукав очима кельнера, щоб розрахуватись, але того ніде не було.

— Сер, я хотів би, щоб ви надали мені можливість поговорити з вами.

— Надати можливість, містере Пінеро? Але ж за все треба платити.

— О'кей. Називайте свою ціну!

— Двадцять тисяч кредиток у двох старих валізах. Півтора мільйона доларів.

— А чи не занадто багато вимагаєте?

— Ні, я вважаю, що це справедливо й дешево.

— Я міг запропонувати вам п'ять тисяч, хіба це мало?

— Та ви що? Всього лише третину процента від суми, яку ви в мене забрали? Я відмовляюсь од вашої милостині… — Гундлах підвівся й поклацав пальцями так гучно, що кельнер почув аж у протилежному кінці залу й поспішив до нього.

— Цей добродій заважає мені, — сказав Гундлах кельнерові. — Випишіть рахунок на мій номер і подбайте надалі, щоб тут можна було спокійно їсти.

Пінеро пройшов ще трохи за ним.

— Сер, — сказав він уже перед дверима, що не впускали всередину полуденну спеку, — ми повинні підтримувати з вами зв'язок… Отже, я знову прийду.

— Вам так дуже треба? Але тоді приходьте з пристойною пропозицією.

На стоянці автомашин чекав Гертель. Йому обіцяли два паспорти: один французький, а другий з Коста-Ріки, дешевший. Не вистачало тільки фотокарток. Вони поїхали в фотоательє на проспект Норте. Дорогою Гертель сказав, що хоче взяти собі костаріканський паспорт, оскільки не знає жодного французького слова.

— Хай буде так, Петере. Ти все швидко влаштував.

— Тобі ще потрібно купити секретну кобуру для пістолета, вони продаються отам за рогом, на вулиці Орієнте. Тут дуже не люблять, коли в когось щось випинається з-під піджака.

— Власне кажучи, це ж твій пістолет. Ну гаразд, я подарую тобі за нього… паспорт…

Як добре, що вони здружилися. Гундлах і Гертель замовили фотокартки, купили біля популярного ресторану «Комедор Ісальквеньйо» кобуру з портупеєю й поїхали до центру. Гундлах пристебнув під пахвою пістолет, розмірковуючи, що хотів од нього Пінеро. Чого б той не хотів, а він, Гундлах, не бажає мати нічого спільного з тією зграєю бандитів! Звичайно, він був далекий від думки, що з їхньою допомогою зможе повернути бодай частину викрадених у нього грошей. Проте був твердо переконаний, що дорога до грошей іде через начальство отих грабіжників в уніформі, особливо тих, кого обійшли при розподілі здобичі.

Йому пригадався полковник Махано. Наскільки Гундлаху було відомо, полковник виступав проти корупції в армії. Може, в нього ще вистачить сили залагодити цю далеку від політики кримінальну справу? Треба звернутися до нього, тоді й стане видно, чи ця державна влада ще бодай наполовину функціонує, принаймні, хоч так, як показують з телеекранів.

— До Національного палацу, — сказав Гундлах.

Але коли вони доїхали до площі Барріос, де він учора, з дуру погнавшись за тією жінкою, потрапив під перехресний вогонь, Гертель пояснив йому, що резиденція полковника не за тим пишним у стилі ренесансу фасадом біля пам'ятників Колумбові й Ісабеллі, а трохи далі, в президентському палаці, поряд із старовинною іспанською фортецею Сапоте.

За словами Гертеля, повстання проти останнього генерала-диктатора Карлоса Умберто Ромеро почалося в кінці літа 1979 року штурмом фортеці Сапоте, де генерал сховався після того, як за містом було вбито його брата. Сапоте — це назва ахрасового дерева або його плоду, схожого на яблуко з кашоподібною м'якіттю. І дійсно міські повстанці з допомогою базук та кулеметів майже на кашу перетворили фасад і гарматні амбразури фортеці, перш ніж іти на штурм… Гундлах майже не слухав, не помічав ні побитого кулями й осколками муру, ні дивних бійниць із зубцями, не звертав уваги на архітектуру розташованого поряд президентського палацу, його заполонило одне-єдине бажання: прорватися до полковника. Він вирішив скористатись посвідченням посольства, незважаючи на кладовищенський штамп, цілком переконаний, що тут його не розглядатимуть з такою ретельністю, як свої. При зустрічі з вартовими він поводився як фокусник-ілюзіоніст, і незабаром їм пощастило ввійти в «зала де еспера», залу надії і місце терпіння — приймальню Махано.

Там, під портретами колишніх володарів країни, під склепінням оздобленого в стилі барокко похмуpoгo залу час тягся дуже повільно. Гундлах відчував страшенну втому, але був сповнений рішучості дочекатись. Він ще сам не вірив, що йому завдяки його спритності пощастило сюди прорватись, через те сидів у розцяцькованому кріслі, напружено випроставшись. Нарешті підійшов ад'ютант і запитав про його бажання. З допомогою Гертеля Гундлах записав до журналу: «Ускладнення з викупом директора Георга Дорпмюллера, Рейнське акціонерне товариство промислового будівництва ФРН». Взявши журнал, офіцер зник за дверима.

Несподівано десь надворі пролунали два оглушливих вибухи, від яких здригнувся будинок.

— Що це, підземний поштовх чи реактивний винищувач? — запитав Гундлах.

— Ні, це бомби; тут нічого не літає швидше за звук… Знаєш, Гансе, ти мене просто дивуєш. Не маючи нічого за душею, дістаєш аудієнцію!.. І все ж я не хотів би бути в твоїй шкурі.

— Де відвага, там і перемога!

— Так, так, але не тому… Це мене захоплює.

Гундлах пожвавішав. Він відчув, як піднімається його настрій. Коли в нього відібрали кредитну картку, він був зовсім занепав духом.

— Що тебе турбує?

— Важко сказати. Мені здається, я ще не зовсім упевнений у тому, що на тебе можна покластись у всіх відношеннях… Що з тобою можна подружитись назавжди. А мені цього дуже хотілося б, повір мені, але навколо тебе якесь сяйво, якийсь лоск… Пробач мені, я кажу дурниці.

— Говори спокійно далі.

— Якийсь холодний лоск. Ти по суті цинік, правда ж? А до циніків у мене не лежить душа. Та ну його до біса, забудь про все. Мені не хочеться з тобою зближуватись… Ти, звичайно, захочеш знати, чому. Тепер кожен з нас повинен залишатись у своїй шкурі.

Гундлах думав над цим, аж поки їх покликали, йому здавалось, ніби щойно він довідався про щось нове в собі. Майже ніколи не траплялось, щоб інша людина відкривала перед ним свою душу, якщо не враховувати любовні акти. Гертель трохи зазирнув йому в душу, побачив його наскрізь, в цьому не було сумніву. Якщо він на це спромігся, тоді чи не варто зав'язати з ним справжню дружбу, а не просто вдавати, що дружиш? О, він знає, як важко йому це вдається! Забіяка Ганс Гундлах… Його стихією була боротьба, конфронтація, протидія — він мало з ким перебував у дружніх стосунках. Одна частина його душі, здавалось, противилась тому, щоб він вступав у стосунки, завойовував міцну дружбу чоловіків і жінок. То було недоліком його характеру. Але ж не можна бути одночасно всім, не можна мати все на світі.

15

— Отже, не вийшло? — спитав Махано, коли Гундлах, нагадавши про вчорашню зустріч, подякував за машину й солдатів для охорони, а потім розповів про своє лихо. Махано сидів між ад'ютантом і ще одним офіцером за величезним, позолоченим у стилі ампір столом наполеонівських часів, який був своєрідним бастіоном для всіх його попередників. Тепер цей стіл, здавалось, теж лишився останньою бойовою позицією полковника Махано. — Ми дуже шкодуємо, адже це стосується, зрештою, й нас.

— Так, полковнику, нас пограбували, вкрали в нас півтора мільйона доларів о сьомій годині п'ятнадцять хвилин на Планос східніше парку Бальбоа. За рестораном «Монтерей» стояв поліцейський контрольно-пропускний пункт, до складу якого входило чоловік шість — вісім. Нас зупинили і, відвернувши нашу увагу всілякими формальностями, зламали замок багажника і забрали звідти гроші. Коли ми в дорозі помітили, що нас обікрадено, і повернулися назад, від контрольного пункту і сліду не залишилось. Ми кинулись їх шукати, але ніде не знайшли…

— А ви не подумали, — запитав ад'ютант, — що то могли бути переодягнені бандити?

— У посольстві ми детально перевірили, наскільки це можливо. — Гундлах повторював факти, а всі деталі пропускав, щоб не заплутати офіцерів або ж не наштовхнути їх на думку перевірити, чи він взагалі уповноважений проводити розшуки. — Це виключається, панове. Ви можете це легко з'ясувати, якщо поцікавитесь, хто там на той час здійснював контроль.

Махано кивнув і наказав помічникам звернутись до головного управління поліції.

— Я не сумніваюсь у правдивості ваших слів і дуже шкодую, що так вийшло, — докинув полковник. — Ми все з'ясуємо! Це вже не перший такий випадок. Ми розширюємо службу безпеки, до чого нас змушують обставини, в наші ряди, на жаль, просотуються елементи, не досить ретельно підібрані, і їм іноді вдається завдавати нам шкоди.

— Георг Дорпмюллер, — сказав Гундлах, зворушений відвертістю полковника, — не заслуговує на таку долю. Це фахівець з великими знаннями й досвідом, людина бездоганної душевної чистоти. Це не просто підприємець, якого легко замінити іншим, а фахівець, котрий розуміє потреби країни, де доводиться працювати. З особливою сердечністю він ставиться, полковнику, до вашого багатостраждального народу. — Гундлах розумів, що йому пощастило знайти тон, приємний для слуху полковника. — Важко збагнути, чому саме його ліві сили обрали заложником. Якщо через бандитизм, — хто б за ним не стояв — викуп зірветься, тоді це буде подвійний удар для моєї фірми. Сеньйора Дорпмюллера просто ніким замінити. Фірма буде поставлена перед вибором: або працювати на півсили, або взагалі припинити діяльність, в тім числі і будівництво об'єктів у Сальвадорі. Бо коли на його місце й буде знайдено заміну — якщо взагалі хтось погодиться, — та людина опиниться під не меншою загрозою.

— Ні, такого не можна допустити! Електростанція повинна бути закінчена, так само як і порт… Якщо ви згорнете роботи, за вашим прикладом можуть піти й інші, ланцюгова реакція, й саме тоді, коли нам так потрібна допомога, особливо з-за океану, — Махано говорив розважливо, намагався детально все пояснити, не був таким різким, як учора в домі священика. Гундлах відчував, що тут говорить заклопотана, зацькована людина, приголомшена останніми політичними подіями в країні. Мабуть, на нього вже посипались докори його правих поплічників, що ліберальна млявість сприяла вчорашнім заворушенням, а тепер в газетах з'явилися численні статті з великими, досить неприємними заголовками, де уряд звинувачують у тому, що він влаштував криваву розправу.

Все йшло добре, Гундлах навіть не сподівався, що його так приймуть. Усунений від виконання обов'язків, він тепер отримував справжнє задоволення від того, як блискуче грає роль одного з керівників Рейнського концерну. Все це було втіхою для нього, полегшувало його падіння. На якусь мить йому здалося, що обидва вони, він і полковник, зараз немов артисти в театрі, двоє невдах, які втратили все, а тепер намагаються підбадьорити себе, вдаючи, ніби все ще можна поправити. Гнітючий, вдаваний стан. Досі лише Гундлах знав, що його звільнено з роботи, бо Махано справді вважав його повноправним представником фірми, можливо, не цілком усвідомлював він і своє реальне становище. А може, він справді ще щось міг? Може, міцніше сидить у кріслі, ніж про це написано в довідках концерну. Гундлахові хотілось, щоб усе саме так і було. Адже цей полковник лишився його останньою надією.

Махано підвівся, підійшов до карти на стіні й, мов начальник генерального штабу, взяв указку, яку поспішив дати йому ад'ютант. Він вказав на місце, де зливалися річки Лемпа та Сампа і вже тридцять років стояла одна з найбільших гідроелектростанцій Центральної Америки. Збудована колись північноамериканськими концернами, вона забезпечувала електроенергією й Гондурас, на території якого брали початок обидві річки.

— Ось гребля на Лемпі, — врочисто сказав полковник, ніби йшлося про Теннессі або Асуан. — Нічого значнішого за цю електростанцію в нашій країні не було збудовано від часу проголошення республіки Сальвадор… Потужність шістдесят п'ять тисяч кіловат. Одночасно розв'язано й проблему сплаву лісу. Але зростаючі потреби в електроенергії у зв'язку з підвищенням цін на нафту вимагають побудови нових гідроелектростанцій…

Слухаючи його, можна було подумати, що це будівництво одним махом розв'яже всі проблеми. Очевидно, полковник намагався сам себе підбадьорити. Або ж то було його хобі. Бурхливу річку він називав «слухняним генієм» і «могутньою рукою чарівника», а потім, ніби між іншим, показав на широкі заштриховані ділянки обабіч річки: партизанські райони. Гундлах відчував, що від згадки про це в полковника погіршав настрій. Тепер він говорив уже з меншим ентузіазмом. Ночами ворог безроздільно господарює на п'ятій частині всієї території країни. Партизанські райони здебільшого тяглись понад північним кордоном, але утворювали й чотири острови в центрі країни, місцями захоплюючи майже ввесь південний схід, аж до порту Ла-Уньйон.

Махано пояснював, що це прихована громадянська війна без чітких фронтів і флангів. Ворог стоїть і ліворуч, і праворуч. Це своєрідний терористично-анархічний заколот проти уряду, проти тієї «третьої сили», що стоїть над партіями, які плавають у крові. Намальована полковником картина жахливого побоїща здавалася Гундлаху пустопорожньою фразою. Та одночасно вона була яскравою ілюстрацією страшенної безпорадності і розгубленості полковника перед подіями в країні. В дійсності ж тут з одного боку мала місце боротьба латифундистів за свої привілеї, а з другого — народне повстання проти місцевих землевласників та іноземного капіталу. А з точки зору хунти всього цього, звичайно, не було і не повинно бути.

— Я кажу відверто, бо ви не представники преси. Оті набридливі кореспонденти все перекручують і драматизують, щоб дорожче продати свою писанину. А тут і так драма в прямому значенні слова. Хто намагається драматизувати драму, той пише бульварщину… Я не знаю, хто нам завдає більшої шкоди, партизани чи праві екстремісти. Якщо з обома не можна знайти спільної мови, то по них треба стріляти і, або ж вийти з цієї боротьби переможцем, або загинути. Бачить бог, ми шукали з ними діалогу, і не лише з допомогою церкви, як ви самі вчора бачили.

— Полковнику, а що за жінка була серед черниць?

— А чому ви про це питаєте? Вона має якесь відношення до вашої справи?..

— Вона справила на мене сильне враження.

— Вона й справді незвичайна жінка.

— Ви можете про неї щось сказати, чи вона вам незнайома?

— Ми маленький народ, прошарок освічених людей у нас дуже обмежений, отже, ми знаємо одне одного, — відповів Махано зі своєю урбаністською посмішкою на обличчі. — То була Гладіс Ортега, архітекторка; вона входила до спілки християнської молоді й навчалася разом з моїм братом. Здається, архієпископ до неї дослухається. Її чоловік нещодавно загинув у партизанському загоні, й особисте горе зробило Гладіс жорстокою й рішучою — аж до радикальності. Це саме те, що може нас загубити, поляризація здорового глузду і брутальної сили. Якщо нам ніхто не допоможе ззовні, то після всього тут зяятиме прірва, через яку не можна буде знайти примирення. Ви мене розумієте?

— Та прірва може стати братньою могилою цілої нації.

— Так. Але я не згоден з людьми, які бачать у суспільстві лише два табори, що борються один проти одного, дві міцні однорідні маси, революційну і реакційну сили… Якби так було насправді, то політика являла б собою дуже просту річ на зразок дитячої гри, її практично взагалі не існувало б і було б дуже легко писати історію.

Зараз він справляв враження змученої внутрішніми протиріччями, безпорадної людини, у якої вислизає з рук влада. По ньому видно було, що в нього немає інстинктивної жадоби влади. Якби він був надто властолюбним, то менше вдавався б у філософію. Наче щоб уникнути офіційної брехні, він говорив з Гундлахом щиро, і той ніби аж переймався до нього довірою. Махано виправдував свій стриманий курс — властолюбці цього не роблять — і хоча й досить стримано, висловився проти політики США — країни, якій завдячував освітою, кар'єрою, і від якої врешті й залежав. Здавалось, він хоче сказати: ваша техніка, а наші старання. Ваше знання, а наша вольовитість — такі люди як ми, якщо нам дадуть змогу все зробити, і мій народ буде оздоровлено! І все ж Гундлах був зворушений; Махано не прагнув викликати співчуття до себе. В цю мить повернувся ад'ютант і доповів:

— Нічого, полковнику. Шеф поліції говорить, що такого випадку не було, в головному управлінні поліції теж про це нічого не знають. Всі твердять, що сьогодні вранці біля «Монтерея» не було ніякого контрольно-пропускного пункту. Якась містика.

Все. Остання надія загинула. Однак цей його крок відкрив йому очі, і тепер Гундлах уже знав, що не варто марнувати час, ходячи по установах. Якщо вже Махано, формальний глава уряду, не зміг нічого вдіяти, то що казати про інших? Украдені гроші зникли в лабіринті, в череві режиму.

— Ми матимемо цю справу на увазі, — пообіцяв полковник, — На жаль, стан фінансів не дозволяє нам відшкодувати ваші збитки. А за життя пана Дорпмюллера не треба боятися. Партизани, безперечно, знову вийдуть на вас і з вашим другом нічого не станеться. Вони не вбивають заложників, хіба що під час нападу на них самих, коли жертва обороняється. В нас не те що у вас на батьківщині або в Італії; тут не було жодного випадку, щоб когось убили, як це сталося з Альдо Моро або з Шляйєром. Викрадачі оберігають свою жертву, адже це їхній капітал… Можу я для вас іще щось зробити?

— Я був би вдячний, полковнику, якби нам видали документ, який би зобов'язував усі інстанції сприяти нам у випадку порятунку заложника.

Махано зняв окуляри з напівзатемненими скельцями, які надавали йому приреченого зловісного вигляду. Протираючи очі, він мовчав, ніби й сам сумнівався в значенні документу, на якому під президентською печаткою стоятиме його підпис.

— Якщо ви цього бажаєте, — тихо мовив він. — Як цивілізована людина ви, звичайно, вірите в силу паперу.

16

«Аварійний майстер загинув», — подумав Гундлах у ліфті. Щойно, входячи до готелю, він мимохіть пошукав очима Пінеро, але марно; мабуть, і для того він уже втратив будь-яке значення. Незважаючи на почуті в президентському палаці красиві слова, ці години остаточно підтвердили його поразку. Але в основному він цього й заслужив.

«Відплата за все життя», — сказав подумки Гундлах. Він завжди надривався, хитрував, викручувався, мов акробат, лавірував, жонглював словами; був жорстокий до друзів і до жінок, а нерідко й до себе. Агітував, домовлявся, заводив зв'язки, о боже, робив кар'єру! Як йому все це набридло! Діловитість аж до запопадливості й самообману стали в нього самоціллю, це не могло тривати безконечно. Але як же бути далі, з чого почати? Йому бракувало орієнтиру, іноді здавалось, із нього вирвали нутрощі, висмоктали всі соки і довели тепер до нуля. Що він хоче, і хто він такий взагалі? Він був повністю в полоні цих безутішних роздумів, вважаючи, що як людина він уже нічого не вартий ні в очах інших, ні навіть для самого себе.

Його кімната була відчинена. Ввійшовши, він побачив Пінеро, який лежав на дивані. Помітивши Гундлаха, той чемно підвівся.

— Що це з вами, містере Гундлах? Ви наче в воду опущений. Полковник Махано теж не допоміг вам знайти гроші?

— Ви стежили за мною?

— Не було такої потреби. Шеф поліції сказав нам по секрету. Знаєте, Гундлах, ви мені подобаєтесь. Я люблю чіпких! Чесно кажучи, ваша манера напосідати на мого приятеля Хілларі, щоб забрати в нього гроші, справила на мене гарне враження. Мені його навіть шкода стало, бідолаху, але тепер він взяв реванш.

Гундлах сів на поважній відстані, щоб у разі чого можна було вихопити зброю. Непрошений візит Пінеро не провіщав нічого доброго.

— Що вам потрібно?

Я хотів би спочатку пояснити, що мені подобається наш стиль. Ви вмієте триматись на ногах, досить діяльний, енергійний; сміливо атакуєте будь-кого й так само вмієте при потребі домовлятись; це дуже похвально. Вам не пощастило тільки через те, що ви не зорієнтувались. Ви на чужій землі, тут наш район. За це й поплатились. Та не приймайте близько до серця. Гундлах, забудьте все! Бізнес є бізнес. Проти вас ніхто нічого не мав.

Можливо. Гундлах теж про це думав. Отже, він прийняв на себе удар, спрямований не проти нього. Цілком імовірно, що детективи нічого не мали проти нього особисто, хоч він з ними і зчепився. Проте якби поводився й чемно, навряд чи щось змінилося б. Вирішальне значення зіграло те, що він став їм упоперек дороги, порушивши табу. Як янкі, вони дуже вірять у принцип доміно: коли штовхнеш одну кісточку, то вона повалить і решту. Отже, вони хотіли оберегти перших, акція була спрямована не проти нього особисто; це частина їхньої роботи.

— Ви по самі вуха погрузли в багно, але ми не такі, як ваші господарі в Німеччині, ми нікому не дамо загинути, а тим більше вам. Такі хлопці завжди знадобляться.

— Для чого я вам потрібен?

— Як аварійний майстер. Це робота на все життя.

— Облишмо таку далеку перспективу. Для чого я вам потрібен зараз?

— А ви самі не здогадуєтесь?

— Викрадачі, мій контакт…

— Я знав, що ви самі зрозумієте. Ваші валізи лежать в оцій стінній шафі. Завданням номер один буде передача грошей.

Гундлах розсунув двері шафи й побачив обидві свої напхані валізи. Йому аж горло перехопило.

— Ви так нічого й не скажете?

— Я вже й не сподівався їх побачити.

— Містер Зайтц побоявся б іще раз віддати їх вам. Але ми не такі педанти й довіряємо людям.

— Тут усі гроші?

— Ну, власне, там не так уже й багато. Справжні банкноти лише зверху й знизу кожної пачки. Стоп, не чіпати!

— Та я й не збираюсь брати кота в мішку.

— Але на цей раз доведеться… По-перше, банкноти оброблені спеціальним препаратом. Якщо візьметеся за них, то у вас кілька днів будуть сині руки. А по-друге, коли підняти кришку валізи, починає працювати мініпередавач… Як бачите, я відкриваю вам карти.

Гундлах мовчав. Добре продумано, нічого не скажеш. Виявляється, він ще має для них значення, оскільки через нього вони можуть вийти на партизанів. Тому й підіслали цього Пінеро, який з чуйністю екскаватора допоміг йому підвестись, похвалив його, зігравши на почуттях власної гідності, пообіцяв постійну роботу, щоб заохотити його до нової діяльності і, так би мовити, її мотивувати. Сам він нічого кращого не придумав би. А після всього — носаком під зад… Бізнес є бізнес. Нічого, ще побачимо, хто кого. Він погодиться на їхню пропозицію, а потім віддячить за все. Треба тільки поманіжитися трохи, щоб не викликати підозри.

— Що вас непокоїть? — спитав Пінеро.

— Доля заложника. Що станеться з Дорпмюллером, коли справа зірветься?

— Ми заарештуємо ту банду й визволимо його. Таке вже двічі було в нашій практиці, і ми мали успіх, тому ви повинні покластись на нас.

— Ви вважаєте, я не маю вибору?

— Чому ж? Ви вільні обирати між нами й своїм концерном. У нас ви на перший випадок отримаєте десяті, тисяч: п'ять перед операцією й п'ять опісля. — Пінеро підрахував п'ятдесят стодоларових банкнот, взятих, очевидно, з цих самих валіз. — П'ять тисяч відразу на руки. Я думаю, непогано? Хтось інший не дав би вам зараз і п'яти мідяків.

— Кожен має свою ціну…

— Вас не так-то й важко було сторгувати. Ще сьогодні в обід ви нашорошили вуха, коли я натякнув про п'ять тисяч.

— Ви надто поспішаєте з купівлею.

— Це вигідно й для нас, і для вас.

— Я цього не дуже певен, Пінеро.

— О боже, що ж ви ще хочете? Отримаєте свого співробітника й залишитесь чистим перед фірмою.

— Ви серйозно думаєте, що все минеться добре?

— Я переконаний. І все ж мені дуже хотілося б, щоб ви потім лишилися з нами. У вас є талант…

— Облиште нісенітниці.

— Ми вас дуже високо цінуємо.

— Хто «ми»?

— Ну, скажімо, тутешні сили правопорядку. Ви й справді не знаєте, на що йдуть отримані за викуп гроші? Бандити скуповують за них зброю на чорних ринках всієї Америки. Протягом останнього року вони роздобули таким чином п'ятдесят мільйонів, а наслідок — заворушення і хаос у країні! Щоб покласти цьому край, ми повинні перекрити всі їхні джерела фінансування. Ми їх виснажимо. Допомогти нам у цьому — абсолютно почесна справа.

— Якщо зірветься, накажіть покласти мені на могилу гарний вінок.

— Та що ви, не говоріть дурниць, з вами нічого не трапиться! Поки вони розкриють наші валізи, ви будете на відстані трьох миль. Крім того, ми теж вас підстрахуємо.

— Викрадачі повинні бачити мене тільки в тій автомашині, якою я користувався досі; й з Гертелем за кермом.

— Ви хочете, щоб він був разом з вами?

— Так переконливіше.

— Слушно, зміни можуть їх насторожити.

— Гертелеві теж треба заплатити. Він мій друг і ризикує так само, як і я. Отже, повинен отримати не менше за мене.

У вікнах раптом задеренчали шибки, задвигтів увесь будинок, як пополудні в приймальні полковника Махано, згасло навіть світло.

— Бомба? — запитав Гундлах.

— Землетрус, — відповів Пінеро. — Завжди на початку й у кінці дощового періоду. Тут є якийсь взаємозв'язок з озером.

Гундлах пригадав, що в долині біля передгір'я двічі на рік бувають два підземні поштовхи середньої сили, про це розповів йому Гертель. Їх епіцентр міститься посередині озера Ілопанго, за аеропортом. Озеро являє собою заповнений водою кратер вулкана, рівень води в ньому залежить від кількості дощових опадів. Природного витоку звідти немає, але в засушливий період вода сильно випаровується, зменшуючи тиск на тоненьку вулканічну кору на дні кратера, і вона трохи піднімається, спричиняючи землетрус номер один. З травня до жовтня рівень в озері піднімався, отже, кора під тиском води знову подавалась на кілька сантиметрів: отже, тепер маємо землетрус номер два. Центральний запобіжник міської енергосистеми, зв'язаний з сейсмографом, відразу ж відключає електромережу — якщо заваляться будинки, то, принаймні, щоб хоч не загорались відразу.

Пінеро клацнув запальничкою, його силует ковзнув по стіні тінню хижого звіра.

— Це був своєрідний сигнал, який свідчить, що дощовий період офіційно закінчився, містере Гундлах. Тепер цілих нівроку яскраво світитиме сонце, це непогана прикмета для пас обох.

17

Тільки-но Пінеро вийшов з кімнати, зателефонував доктор Зайтц.

— Пане Гундлах, я тричі набирав ваш номер, і все марно! В чому справа?

— Чим можу служити?

— Просто своєю присутністю. Я повинен вам нагадати розпорядження торговельного радника Вальмана бути весь час у готелі. Він, як найстарший начальник — оскільки мою владу ви ставите під сумнів — і як найвищий за чином представник нашої країни, поставив перед вами таку вимогу, і ви погодились. Що ви тепер на це скажете?

— Під час вашого першого виклику, я, напевне, снідав…

— Ми попросили покликати вас із ресторану.

— Я не завжди харчуюсь у готельних ресторанах, іноді віддаю перевагу кав'ярням. А під час другого виклику я міг бути на прийомі президента.

— Якого президента?

— Президента республіки Сальвадор.

— Що ви сказали?.. Чого ви ходили туди?

— Сповістити найвищу інстанцію про викрадення грошей. Мене супроводжував пан Гертель. Нам висловили своє співчуття й усе ретельно розслідують. Я ж не думаю, ніби ви змирилися з тим, що підозра так і лишилась на нас.

— Мене це дивує, адже факти свідчать проти вас.

— Зараз ви ще більше здивуєтесь. Після того мене затримав представник фірми Ворд, Вебстер і Віллоубі.

— Ви знову звертались до ВВВ?

— Навпаки — вони до мене.

— Щоб допитати вас?

— Щоб завербувати. Вони пропонують співробітничати з ними. Більше я не можу вам нічого сказати. У всякому разі це проливає світло на стиль роботи ВВВ. Вони намагаються переманити до себе на службу людину, на яку падає найбільша підозра. Навряд чи це можна назвати солідною діловою практикою, як ви вважаєте?

— І ви дали згоду?

— А ви хіба проти?

— Авжеж. Ви не маєте на це права, поки триває чинність вашого договору з нами. Досі ще ніхто не звільняв вас з роботи.

— А хіба ви не послали телеграфом клопотання про моє звільнення? Зрештою ж за вашою вказівкою в мене відібрано паспорт і кредитну картку; й це після шести років чесної праці й абсолютної лояльності. Я був дуже розчарований вашим вчинком. Мені здається, я цього не заслужив, хоча не певний, чи ви сплатите мій рахунок за готель… Тому я змушений подбати про себе, адже тричі на день мені ще й хочеться їсти.

— Ви повинні невідлучно сидіти в готелі! Решту вирішить дирекція. Зараз у цій справі саме відбувається засідання: Люпп, Вінтер і Зерінг…

— Передайте їм моє вітання.

— Пане Гундлах, я вас попереджаю, не будьте таким норовистим! Нам уже відомі ваші коники, тепер ми намагаєтеся викинути ще одного, це може ним лише зашкодити.

— Незабаром стане видно, хто з нас мав рацію. Щойно детективне бюро сплатило мені аванс, набагато більший під місячного заробітку. Те саме бюро переконувало вас, ніби я вкрав ті мільйони. Подумайте над цим гарненько і повідомте концерн, що я знову працюю, але, на жаль, в іншій фірмі. Дякую, пане Зайтц, за ваше дружнє піклування про мене, бажаю вам доброї ночі.

Гундлах поклав трубку. Це змагання трохи підбадьорило його. Він таки добре всипав тому Зайтцеві! Гундлаху хотілось висловлюватися ще ясніше, але мав зважати й на мікрофони. Хто знає, скільки часу пробув Пінеро в кімнаті, і, можливо, вже й тут понаставляв свої підслуховуючі прилади; на всякий випадок або й підсвідомо, немов той терміт, що скоряється вродженому рефлексові. Гундлах вважав, що з допомогою транзисторного радіоприймача можна знайти схований мініпередавач, і шкодував, що рівень його технічних знань у цій галузі не дозволяє цього зробити. Немає всебічних фахівців, окрім хіба що Пінеро; до того ж він був добре натренований фізично, небезпечний ворог.

За двадцять хвилин до восьмої Гундлах спустився в фойє. Коли обертові двері відчинялись то в один, то в другий бік, з танцювального залу, прориваючись крізь гуркіт оркестру, долинало солоденьке терликання скрипки. Була субота, й, згідно з вивішеним оголошенням, там починалися славетні «Танці на вулкані» — танці на роликах, розвага, яка відбувалася в кінці кожного тижня, незважаючи на комендантську годину. Гундлах вийшов з готелю в обійми теплої ночі й від сусіднього кафетерію подзвонив до Гертеля. Той запропонував зустрітись у закусочній на півдорозі між «Каміно Реаль» і своїм готелем «Бруно».

Гундлах узяв таксі й назвав водієві іншу адресу, щоб звідти решту шляху пройти пішки. Двічі він, сховавшись десь у ніші будинку, стояв, щоб пересвідчитись, чи ніхто не йде назирці, але хвоста не було… Гертель уже чекав на нього, сидячи за столом серед брязкоту тарілок, гамору, співу й апетитних пахощів риби; очевидно, харчівня була рибальською, дешева забігайлівка з пластмасовими ширмами замість дверей, алюмінієвими стільцями та барвистими столиками, з яких ніхто не прибирав брудного посуду, решток їжі й паперових серветок. На серветках кельнери записували також свої рахунки. Все це прибиралося лише після закриття кафетерію, а тепер вони цілими купами валялись на кам'яній підлозі, і Гундлаху доводилось прямо по паперу, що шелестів під ногами, сягаючи іноді аж до щиколоток, іти до стола, за яким сидів його приятель.

— Я сюди часто приходжу, — мовив Гертель. — Тут лангусти дешеві й майже завжди свіжі. Гундлах замовив собі черепаховий суп і якусь незнайому рибу з рисом і салатом «пальміто». Тепер він міг собі дозволити ці тихоокеанські делікатеси. Він сунув під столом Гертелю пачку стодоларових банкнот і переповів суть справи.

— Друзі ділять усе порівно… — сказав він.

Гертель видимо злякався. Щоправда, гроші він узяв, щоб не видатись боягузом і не зіпсувати гри, але лангусти застрявали йому в горлі, й він змушений був запивати пивом, щоб не вдавитись.

— Краще не треба, Гансе… Облиш це. Якщо обман спливе нагору, вони безжально перестріляють нас та ще й Дорпмюллера на додачу. Це мені нагадує гангстерську війну в Чікаго, а ми ніби в самому її центрі, ти те й з отим негідником… У мене таке передчуття, що вони хочуть використати нас лише як приманку, а потім знищити.

Саме так, у мене теж склалося таке враження, Саме це вони й планують, через те й грошей не шкодують. Але як ми діятимемо, це вже інша справа.

— А що ти хочеш робити?

— Насамперед попередити партизанів.

— Щоб застрахувати себе? А як же ти до них підступишся?

— Принеси телефонну книгу, Петере. Може, вдасться знайти телефон. Вона повинна бути в книзі.

— Хто «вона»?

— Гладіс Ортега, архітекторка. Оскільки вона проживає легально, ми повинні її знайти.

Гертель приніс від каси неймовірно пошарпану телефонну книгу. В цьому мільйонному місті мешкало десятки людей на прізвище Ортега, проте жодної жінки серед них не було. Вони знайшли запис: «Ортега Мігель, архітектор». Гундлах висловив припущення, що це міг бути її чоловік. Але Гертель похитав головою. В Латинській Америці жінка після одруження не змінює дівочого прізвища, подружжя, як правило, має різні прізвища, в той час як діти носять обидва; в наступному поколінні друге прізвище відпадає… Нервуючи, Гертель знову ставав надто балакучим.

— І все-таки треба спробувати, — мовив Гундлах, виписуючи з книги номер. — Зрештою, вони можуть просто знати одне одного.

В харчівні було дуже гамірно, довелося розплатитись і пошукати кращого місця. Наближалася комендантська година, й усі ресторани та інші подібні заклади швидко порожніли, наступала парка ніч. Кількома сходинками в зеленому освітленні неонових ламп вони зійшли у бар «Лагуна Верде». Там уже не було жодного відвідувача, й господар зіставляв на столи стільці. Гундлах замовив американське віскі, щоб від них мали хоч якусь виручку, й коли зі склянкою підсів до телефону, Гертель увімкнув за його спиною музичний автомат.

Їм пощастило, трубку підняв Мігель Ортега. Відчувалося, що він знає телефон колеги, проте не наважується відразу назвати номер чи дати адресу.

— А хто ви такий? — запитав він.

— Я архітектор із Страсбурга, — відповів Гундлах французькою мовою, бо тутешня інтелігенція віддавала перевагу саме їй. Настала пауза. Гундлах розумів англійську мову і міг нею сяк-так користуватись, італійську знав вільно, зате французькою володів як своєю рідною, відчував усі її тонкощі; тільки акцент у нього був як у ельзасця, його іспанська мова була бідна, він знав, може, з тисячу слів, розмовляючи з полковником Махано, Гундлах змушений був раз по раз переходити на англійську. Основи іспанської мови він здобув на швидкісних курсах, багато допомагало також вивчення в школі латини і спорідненість іспанської мови з Двома іншими романськими мовами, які він засвоїв раніше. Так само орієнтувався Гундлах і в португальській, в його вустах вона так само, як надто збіднена іспанська, дуже нагадувала так звану базову латину, якою користувались римські легіонери.

— Ви приїхали до нас як архітектор? — запитав нарешті Ортега.

— Ні, як турист, сеньйоре. Але я член комісії захисту прав людини.

Цей аргумент мав би вплинути, проте Ортега й досі не наважувався називати номер, він попросив, щоб Гундлах дав йому свій телефон, і пообіцяв незабаром подзвонити.

— Тільки, будь ласка, не примушуйте мене довго чекати. З певних причин я телефоную не з готелю, а з одного бару і скоро, як ви знаєте, не можна буде виходити на вулицю. — Він поклав трубку.

— Ну що, виходить? — запитав Гертель.

— А чому нам увесь час повинно не щастити?

Вони подивились на годинник — двадцять хвилин до дев'ятої. Таксі в цей час уже не можна було зловити. Машина Гертеля стояла за рогом, і вони вирішили переночувати в готелі «Каміно Реаль», Гертель міг улаштуватись на дивані. Зараз їм все-таки краще бути разом.

Гундлах випив віскі, це зігріло його, в роті поширився приємний запах, і незабаром алкоголь перейшов у кров. За його спиною Хосе Фелісіано співав романтичну пісеньку «Дитя природи» — про хлопчака, що вирушив у широкий світ шукати щастя. Мелодія роз'ятрила Гундлахові душу. Він не чув цієї пісні вже, мабуть, з рік, тому від слів «по морях далеких і чужих краях» в нього аж мурахи повзли по спині: йому здалося, ніби з-за темних хмар раптом бризнуло яскраве проміння сонця. І чарка віскі, й ця пісня переповнили його серце. Він навіть не знав, чому його так схвилювали останні слова: «Адже найбільше в світі щастя — коханим бути і кохать». Можливо, тому, що після того літа, проведеного з Сільвією під час його першого життя, він більше не знав такого палкого кохання, про яке з такою щирістю співав Фелісіано: «коханим бути і кохать». В цьому — цілий океан наївних почуттів; очевидно, то і є щастя. Кінець мелодії тільки полоскотав нерви, зате голос співака, зблиснувши, мов ніж, різонув по серці.

Нарешті озвався телефон. Це могла бути тільки вона. Знявши трубку, він відрекомендувався:

— Жан Рокемон слухає. — Це ім'я стояло в паспорті, який обіцяли Гертелю.

— Ви приїхали з Франції? — запитав жіночий голос дуже ламаною французькою мовою. — В якій справі ви хотіли зі мною поговорити?

— Питання дуже важливе й, звичайно, не особистого характеру. Чи не могли б ми завтра зустрітись десь у центрі, якомога раніше?

— А де ви мешкаєте?

— В «Шератоні». Але я не певний, що зможу ще сьогодні туди попасти. О п'ятій тридцять ранку вас улаштовує? Я не знаю, чи далеко вам їхати.

— Але о п'ятій тридцять ще темно, сеньйоре.

— Саме це й добре. Відколи я сюди приїхав, мене не полишає відчуття, ніби за мною хтось тягнеться тінню.

— Постарайтесь позбутися тіні… О п'ятій годині сорок п'ять хвилин можна?

— Звичайно. Я вам дуже вдячний. А де? Я боюсь, у цей час іще будуть зачинені всі ресторани.

— В маленькому парку між «Шератоном» і ринком. Там є фонтан з мармуровим Аполлоном.

— Гаразд, я чекатиму на найближчій лаві.

— Як я вас упізнаю? Може, читатимете «Монд»?

— Та ні, адже буде ще темно. Та ви не турбуйтесь, мадам, не розминемось. До того ж я знаю вас із фотографії.

— Звідки у вас моє фото?

— На жаль, у мене його немає, я бачив його колись… Даруйте, мушу кінчати розмову, бо вже зачиняють бар. До побачення!

Вже не Фелісіано, а хтось інший співав «Звуки тиші», ніби нагадуючи про мару, що опускалася над містом. Коли вони розрахувались і вийшли, була вже за вісім хвилин дев'ята. Вулиці вимерли.

— А тепер щодуху додому! — сказав Гундлах.

— Повинні встигнути, Гансе… Аби лише не трапилась аварія! Зараз почнеться полювання на цивільних, а ми не маємо навіть паспортів.

— Тільки не хвилюйся. Хіба ти забув, що в нас є охоронна грамота полковника Махано?

— Захисний жилет зараз більше придався б. Папір — це не панцир, якщо стріляють без попередження.

Вони на шаленій швидкості пролетіли повз рубіново-червоний неоновий напис «Глорія».

— Яка чудова річ життя! — в захопленні вигукнув Гундлах, — salud, dinero у amor[6]… — додав він слова з староіспанського прислів'я, яке йому так подобалось, бо в ньому йшлося про три поняття, які він дуже цінив: здоров'я, гроші і любов. Він вважав, що в своїй діалектичній єдності ці три поняття становлять основу людського щастя. Він помітив, що трохи захмелів, тому й такий веселий, тому й думає, й говорить зараз на різних мовах. А що може бути прекраснішим за життя, за активну діяльність та ще в спілці з добрим партнером?

Усупереч правилам, вони поставили машину перед входом і рівно о дев'ятій убігли до готелю.

— Панове, панове!.. — сказав портьє.

З вестибюля Гундлах зателефонував до «Шератона» й попросив, щоб на ім'я Жана Рокемона одразу записали кімнату з видом на північний захід, на вулкан, додавши, що він затримався через комендантську годину, а завтра о шостій ранку приїде. Якщо хтось подзвонить йому, то, будь ласка, нехай черговий запише повідомлення і скаже, що з шостої години він уже буде на місці…

Гертель аж рота роззявив, слухаючи його й дивуючись, коли ж він встигне.

— Не забувай про підслуховуючу апаратуру, — мовив Гундлах у ліфті. — Забудь про події останньої години! Ми відразу ж ляжемо. Ти молодий, тобі треба багато спати — жодного слова більше.

— Гаразд, сер. Навіть уві сні мовчатиму.

Вони були збуджені, як і першого дня. З самого ранку їх переслідували невдачі, лише зараз напруження трохи спало.

— Хілларі тепер чухатиме потилицю, — прошепотів перед дверима кімнати Гертель. — Ти, Гансе, розумний хлопець, світла голова. Я просто в захопленні від твоєї діловитості і активності.

— Таким і треба бути на роботі… — мовив Гундлах, відмикаючи двері. Його раптом охопило таке ж почуття, як недавно від співу Фелісіано. Здавалось, усе повинно бути добре. Навіть його останній впевнений крок був свідчення віри в себе. Тепер він не просто фігура в шаховій грі, не ним тепер грають: тепер він сам робить ходи — та ще й які!

— Ми з тобою добра пара… — мовив Гертель.

— Ну звичайно, — відповів Гундлах, — як Дон Кіхот і Санчо Панса.

II. У партизанів

1

«Санчо Панса», — подумки назвав Гертеля Гундлах по дорозі в парк. Хоч вони воювали й не проти вітряків, однак це порівняння здавалось йому влучним. Блискучий план на грані з безумством! Звичайно, Гертель виявився практичнішим і розсудливішим за нього, хоча таку рису можна було назвати обережністю, навіть боязкістю. В кожному разі Гертель мав чуття міри, тоді як він, Гундлах, не зупинявся ні перед чим, випробовуючи свої сили. А сили були в повному розквіті. Гертеля полонив його розмах. Учора в тій харчівні хлопець іще вагався й побоювався, а сьогодні, як вірний друг і помічник, чатує в номері біля телефону. Зрештою на нього, мабуть, подіяла та сама сила сугестивності, якій дуже легко піддаються деякі жінки.

Лишалося з'ясувати, чи в усьому можна покластись на такого товариша. Всі ці дні, а особливо першої ночі Гундлах спостерігав за ним мимохіть і зрозумів, на що той здатен. Петер Гертель — гарний хлопець, жвавий, пунктуальний і привітний; але що це, власне, означає? З одного боку, прагне справити вигідне враження, з другого — боїться світу, а в глибині душі, звичайно, відчуває себе невдахою; таких людей Гундлах зустрічав чимало. Робота не давала Гертелеві втіхи, вона була для нього лише засобом до існування. Хоча коли він приходив на роботу, всі ці сумніви й клопоти випаровувалися. Він залюбки керував автомобільним парком фірми, мов дитина іграшковою залізницею. Гертель займався й спортом, бігав, найчастіше ранками, але то була втеча від самого себе. А регулярне відвідування «Глорії» завершувало його портрет. Звичайно, чоловікові за кордоном важко зав'язати спокійні любовні взаємини, але хизування частими відвідинами цього закладу справляло неприємне враження і свідчило про душевну вбогість… Гертель виявився досить пересічною людиною, отже, й покладатися на нього було трохи ризиковано. Але де ж знайти кращого, якщо зараз взагалі немає нікого поряд.

Гундлахові не хотілося бути несправедливим до Гертеля. Зрештою, не набагато кращим був він і сам. У цьому хлопцеві, мов у зменшувальному дзеркалі, Гундлах угадував своє власне відображення; щоправда, сам він був дужчий, рішучіший і розумніший, а сірий костюм і голуба сорочка підкреслювали правильні риси його свіжого обличчя. Енергійний вираз очей свідчив про ще не згаслу жадобу діяльності. Гундлах теж був переповнений ідеями й потягом до самовдосконалення, одним словом — людина на шляху до себе самого.

Хоча насправді все було не зовсім так. Бо відколи скінчилося його перше життя, він, як і Гертель, увесь час утікав од себе. Зараз Гундлах з несподіваною чіткістю усвідомив, що протягом останніх шести років працював не на себе, а на кар'єру; він активно діяв, але вже не творчо. Фірма дала йому гроші, та зупинила його розвиток. Відповідною аналогією Гертелевих дам із «Глорії», звичайно, трохи вищого гатунку, були для нього Ульріка й Франціска… Як і Гертель, він також любив носити зброю — ніби для певності й самоповаги.

Несподівано все пропало, оголивши перед ним порожнечу такого існування. Концерн, перед яким Гундлах так наполегливо вислужувався й дечого навіть досяг, відштовхнув його через невдачу, яка могла трапитися з кожним… Та хай їм біс, це принаймні буде добрим уроком. Він більше не повернеться до тієї молотильні: вони змусили його тверезо розглянутися довкола. Може, двері життя знову відкриються перед ним? Він ще не відав, як увійти в ті двері й куди вони ведуть, і все-таки йому здавалось, що в нього з'явився шанс. Він, мов повітря, вдихав на повні груди ту надію, ніби пив якийсь цілющий напій, що зміцнював його сили. Наближався момент нового старту! Так, щось схоже на це.

Великий початок того нового, чого він вже давно з нетерпінням чекав…

З цими роздумами Гундлах увійшов до маленького парку. Його буйна фантазія, переходячи далеко за межі комерції і криміналістики, свідчила про його необмежені спроможності. В досвітніх сутінках жовтими плямами серед силуетів піній мерехтіли ліхтарі. Він одразу розгледів вимощений плиткою майданчик, який поволі спадав униз. Крізь дерева, що кидали на землю рухомі тіні, з бухти долинав свіжий, ще не насичений димом бриз, бо рух транспорту тільки-но починався. Це, очевидно, був Італійський парк, засаджений середземноморськими квітами й іншими декоративними рослинами, то там, то там біліли витесані під антику з своєрідного римського черепашника обеліски, статуї, вази.

Але ні скульптури Аполлона, ні водограю Гундлах ніде не бачив. Може, це не тут? Десять хвилин до п'ятої; де ж та жінка? В парку не видно жодної душі. Жодної прикмети, що вона тут… На майданчику видніла статуя богині щастя, з бронзового рогу достатку якої, очевидно, били фонтани, якщо ввімкнути крани. Ортега переплутала богиню щастя з богом мистецтва, для архітектора це було навіть дивно. В напівкруглій ніші з тисового живоплоту стояли мармурові бюсти, які, за підписами, зображали Карло Гольдоні, Енріко Карузо та співачку Каталані.

Найближча до фонтану лава була обернена на схід, над нею широким шатром нависало лапате віття пінії, що м'яко лягало на сталеву решітчасту підпору. Всівшись, Гундлах відчув, як від ранкової прохолоди по спині пробіг легкий дрож, і задоволено схрестив на грудях руки. Він чекав, відчуваючи щось більше ніж звичайне хвилювання перед побаченням, це вже було повнокровне інтенсивне життя, але що ж воно йому готує? Гундлах добре виспався й був у злагоді з самим собою. В ці хвилини він усвідомлював, що справді живе. Він, Ганс Гундлах, діє за власною волею. Перестав бути шаховою фігурою, якою совають туди й сюди, перестав грати роль, від якої його нудило, бо знав текст напам'ять. Це і було життя! Воно, нарешті, повернулось до нього.

На тлі небосхилу поволі блякло світло ліхтарів, схилами гори з боку аеропорту під радісний щебет птахів піднімався новий день. Над дахами будинків немов розпливались ніжно-зелені та яскраво-рожеві барви — кольори впевненості, промені надії. Ортега пообіцяла прийти. Але про непунктуальність жінок пишуть у всіх романах! Гундлах був певний — вона дотримає слова. Цього разу побачення не може зірватись, це просто виключено. Хто сповнений таким бажанням, у того все повинно бути добре. «Наше сонце не заходить», — думав Гундлах. Ці слова він чув од батька. Найкращі парфуми для чоловіка — успіх.

2

За дві хвилини до шостої поза верхнім краєм парку проїхав японський легковий автомобіль. У сутінках Гундлах не розгледів кольору, проте йому здалося, ніби це той самий жовтий «датсун», що їхав за ним першого дня з аеропорту. Машина об'їхала кругом парку й зникла за деревами. Очевидно, викрадачі перевірили, чи немає засади, бо незабаром знову з'явились. Мотор заглух, тихо клацнули дверцята. «Японці все копіюють, — подумав він, — але їхні конструктори не такі нездари як американські, вони будують чудові моделі на європейських задніх мостах».

Проте справжнім дивом була жінка, що вийшла з машини, — модель початку п'ятдесятих років, досконала модель, бо й сьогодні бог творив не кращих. Гундлах чув цокання її підборчиків асфальтовою доріжкою, що навкіс перетинала парк, то були кроки високої стрункої жінки, яка не дуже поспішає. Обминувши фонтан, вона підійшла до лави, вбрана сьогодні в легкий темно-зелений костюм, який доповнювали рукавички й елегантна сумочка. Примхливий погляд, очевидно, був камуфляжем, зате які витончені манери, скільки елегантності! Вершина досконалості жіночої вроди… Гундлах підвівся й ступив їй назустріч.

Гладіс Ортега закам'яніла, мов та статуя:

— Ви?! Що це означає?

— Ну, ми ж домовились.

Вона перелякалась, подумавши, що потрапила в пастку, через те він поспішив її заспокоїти, перш ніж вона чкурне назад до машини.

— Вчора біля дев'ятої години вечора ми з вами розмовляли телефоном. У вас по-французькому виходить краще, ніж у мене — по-іспанському.

Гундлах легко знаходив спільну мову з молодими, вродливими й навіть розумними жінками, його поводження вселяло в них довіру, їм подобалася його діловитість і дотепність, він не буй бундючним і зарозумілим. Гундлах і тепер покладався на це, але не справив на неї жодного враження.

— Ми наводили довідки в «Шератоні», — сказала Ортега. — Там справді живе той чоловік, з яким я вчора ввечері розмовляла… Що ви з ним зробили?

— Викрали й перевели в «Каміно Реаль»… — Гундлах розповів їй про свій трюк, без якого йому не пощастило б її побачити. Отже, до певної міри він задоволений своїм вчинком. Ситуація була діаметрально протилежна тій, під час їхньої першої зустрічі. В Ортезі не лишилось і сліду колишньої зверхності, це робило її вразливою й симпатичною. То було не збентеження або ніяковість, викликана тим, що вона запізнилась і переплутала статуї; Ортега просто неспроможна була в цю мить думати! — Вам нема чого мене боятися. Я ж не виказав вас у будинку священика! А тоді це було б набагато простіше зробити.

— А для чого вам я? Що ви хочете мені сказати?

— Хочу вас попередити. Мене самого обдурили й забрали гроші, призначені для викупу. А тепер вони ще мають намір зробити з мене приманку… Але не вийде.

— Хто це «вони»?

— Ворд, Вебстер і Віллоубі. Їхні представники Пінеро й Хілларі. — Гундлах розповів, що трапилось учора, але не зумів розвіяти її сумніви. — Що вас лякає? — запитав він.

— Я не розумію вашої поведінки.

— Я вам щойно все пояснив.

— Так, сеньйоре Гундлах. Усе це сталося з вами через нас. Ми хотіли провести операцію без посередництва детективного бюро. Якщо ви сказали правду, вам довелось нелегко, а ви ще й вирішили застерегти нас? До такої великодушності з боку іноземних компаній ми тут не звикли. Отже, що вас привело до мене?

— Дорпмюллер… Віддайте мені без викупу, бо я вже не маю грошей. Я думаю, ми тоді будемо квити. Ви не матимете жодних неприємностей.

Вони стояли біля мармурових фігур, але Ортега вже поривалась іти, ніби побоювалася, що за тисовим живоплотом причаївся ворог.

— Вашому Дорпмюллерові живеться в нас непогано, навіщо ж ми повинні відпускати його без викупу? В концерну багато грошей.

Отже, Гундлах її недооцінив. Оговтавшись, молода жінка мислила чітко й виказала неабиякий характер. Звичайно, він зробив їм велику послугу, через те вони не поведуться з ним так, як оті керівники концерну, інакше вона та її товариші стануть схожі на тих, проти кого борються.

— Дорпмюллер не заслуговує на таке, — сказав Гундлах. — Ви взяли заложником не ту людину… Ви зобов'язані його звільнити. Ось у чім справа! Ви хочете успішно виконати своє завдання. Адже так?

— Так, звичайно, — стомлено відповіла Ортега. — Ми з вами міркуємо майже однаково. А самі ж ви що за це матимете? Сподіваєтесь на винагороду?

— Послухайте, я навіть хлопчиком ніколи не грав у бізнесменів, завжди віддавав перевагу шахам.

— Гроші — це ще не все? Розумію, ви не прагнете до багатства, воно вам бридке. Вас непокоїть лише доля Дорпмюллера, бо він добра людина, й ви це робите аж ніяк не задля кар'єри.

— Кар'єра скінчилась, — мовив Гундлах і чомусь пригадав, як агресивно розмовляла вона позавчора з архієпископом. Приблизно так само, як оце з ним. Від її безпідставного глузування в нього аж дух перехопило, й він, майже не чуючи своїх слів, кинув:

— Будь ласка, візьміть мене замість нього.

— Ви хочете обміняти його на себе?

— Так. Візьміть мене, якщо це принесе вам гроші. Нехай валізи стоять, беріть мене.

— Ви втратили на вазі, що ж тепер за вас заплатить фірма?

— Можливо, не так багато.

— Тоді ви нам не підходите як об'єкт обміну.

Вони мовчки перетнули майданчик. Під балюстрадою стояла скульптурна група — дівчинка й хлопчик, які не милувались одне одним, а скорше сварились. «Це була б любов, сповнена зненависті, — подумав Гундлах, — якби мені довелося відчути до цієї жінки щось більше, ніж просте бажання».

— Дозвольте не погодитися з вашою думкою. — Він сказав це, щоб відновити розмову. — Не має значення, що фірма зараз мене не цінує; якщо я визволю Дорпмюллера, це змусить її змінити ставлення до мене…

Вона різко махнула рукою:

— Навряд чи ви так думаєте, просто я образила вашу гідність! Адже ви людина горда, і я перепрошую… Але чого ви прагнете насправді? В чому полягає ваш мотив?

— Сеньйоро Ортега, я, як і ви, вийшов живий з того побоїща біля собору. Життя, подароване людині вдруге, не гоже витрачати так, як досі, в безперервній гонитві за успіхом або ж у гульбищах. Треба боротися й помститись винним.

Вона зупинилась і глянула на нього:

— Отже, ви хочете помститись отим янкі?

— Це було б для мене тріумфом! Інакше я просто здурію… Людина повинна боротись, бачачи мету й відчуваючи, що здатна на боротьбу. А я себе певний. Вони ще пошкодують.

Гундлах знову бачив лише її обличчя, великі карі очі, в яких прочитав співчуття.

— Ваш перший мотив з тих, що ви назвали, цілком зрозумілий, і я його приймаю. Тільки ви назвали їх щось забагато, і це вносить плутанину. Ідіть, будь ласка, до готелю й чекайте. Ми вам зателефонуємо, як діяти. У справі «Передача» виконуйте наші вказівки. А поки що дуже вам дякую.

Вона простягла йому руку й пішла до «датсуна», який уже муркотів біля тротуару. Коли вона сіла в машину, Гундлах збагнув свою помилку. Йому не слід було пропонувати себе замість Дорпмюллера, в цьому не було ніякої потреби. Ортега могла витлумачити його пропозицію як намагання пробратись у їхній стан. Очевидно, вони зараз радяться, чи можна йому вірити, чи не провокатор він, поплічник Пінеро, якого той послав з попередженням про їхнє знищення.

Машина зникла. Оговтавшись після побачення з Ортегою, Гундлах повертався до готелю, силкуючись збагнути останні події. Тут повним ходом велась підпільна війна, й він опинився в самому її центрі. В той час, як після другого побачення з цією жінкою 36 годин тому він дав собі слово в чужу боротьбу не втручатися… І саме це виявилося неможливим.

3

Щойно Гундлах сказав собі, що йому буде важко перенести перемогу над Пінеро. Він не схильний був радіти наперед, проте ще раз проаналізував цю думку. Перемоги він переносив душевно гірше ніж поразки; він просто намагався якомога швидше їх забути. Нікому не вдається швидко викинути з пам'яті те, що з ним колись трапилось. Біль, заподіяний витівкою Пінеро, можна було вгамувати, наприклад, уявивши собі, що втративши три мільйони, фірма не добрала всього лиш якийсь мільйон валового прибутку. Все залежить від уміння снів-ставляти. Тобто, не втрачати голову в будь-яких випадках. Коли навіть якась жінка й піднесе гарбуза, то слід собі просто спокійно сказати: «Жінок вистачає всюди, як піску в морі».

Така риса характеру просто необхідна людині, яку у всьому супроводжує успіх. Вона допомагає орієнтуватись на правду, бачити людей і особливо себе самого з правильної точки зору. Коли Гундлах ще був журналістом, він відкрив у собі ознаки манії величності і усвідомив це як рушійну силу свого характеру. Яка користь з тих тисяч публікацій по всій країні, навіщо до надрукованої продукції додавати ще щось, коли воно нічим не відрізняється від решти? Невтримне прагнення бути найвеличнішим; в межах розумного констатувати: в цій галузі, на цьому ступені шкали ти в даний час найкращий… Без такого почуття не було б стимулу трудитись на повну силу, отже, й не було б максимальних досягнень. Проблема полягала лише в тому, щоб своєчасно обмежити корисну дію тієї рушійної сили. Встати з-за редакторського столу для нього означало б випасти на ходу з сідла!.. Він почував би себе як спортсмен, що зійшов з дистанції.

Згодом, коли Гундлах працював у Рейнському акціонерному товаристві промислового будівництва, все радикально змінилося. Щоправда, його першість у відділі преси ніким не ставилась під сумнів, це визнавало навіть начальство. Але в його характері тепер брало гору не прагнення до підсиленого досвідом і чуттям усвідомлення статечності, ні, про це не варто й говорити, він просто приховував почуття власної гідності під маскою самоконтролю і показної колегіальності. Проте поривів фантазії тепер майже не траплялось, їх джерело в ньому зсякло, і він усвідомлював причину цих змін. То було його змужніння. Він не ставив собі за мету життя збагачення, як більшість його соратників і суперників, отих бовдурів. Він все ще з приємністю згадував про свою участь у лівому русі, важко було перекреслити те минуле — та зрештою він і не хотів його забувати, бо усвідомлював, що то були найкращі дні в його житті, частка його особистості, коріння його духовного існування, без якого він може засохнути.

Вільно думати, уважно до всього придивлятись — яка то насолода; цього взагалі нічим не заміниш. І аж ніяк не інтересами концерну, до них він ставився досить холодно. Зрештою однаково, що вибирати — Кельнське акціонерне товариство чи будівельний концерн в Ессені, що як генеральний підрядчик на площі понад сто квадратних кілометрів споруджує в Джідді найбільший у світі аеропорт загальною вартістю сім мільярдів марок. Чи Франкфуртське акціонерне товариство «Філіпп Гольцман», колись карликове підприємство, що в поточному році збирається освоїти в Саудівській Аравії майже чотири мільярди марок. Або тих, що будували порт в Джубайлі чи греблю в Ваді Джісані, немов у якійсь казці з «Тисячі і однієї ночі».

Ніби вже бачачи перед собою золоте майбуття, шеф концерну барон фон Деккен недавно з захопленням говорив: «Резервів нафти в арабській пустині є приблизно на дванадцять тисяч мільярдів марок, панове, то ж тримайтеся за них міцно! В нашому змученому кризами світі не часто трапляється, щоб партнер з певністю міг сказати: «Гроші не відіграють ніякої ролі…» Іншими словами, приступаймо до діла. Йдеться про власний шматок, про частку пирога Рейнського акціонерного товариства; звичайно, не слід скидати з рахунку і мрій та честолюбства інженерів. Араби, здавалось, пишалися архітектурним шедевром — водонапірною баштою Ер-Ріяда, яку спорудила Мюнхенська будівельна фірма «Дюкергоф і Відмани». Ця емблема столиці повинна в наступному році навіть прикрашати поштові марки. Але Гундлаха все це не хвилювало, такі речі не могли ввести його в оману; тим більше, що, як він пам'ятає, там найвідсталіший феодальний лад на всьому Близькому і Середньому Сході. Шефи концернів таємно бились об заклад, чи режим королів і принців протримається ще п'ять або десять років; він до цього ставився менш легковажно. Знання можна заперечувати, але витравити з пам'яті їх навряд чи можна. Якою б чудовою не була його кар'єра, вона нічого не заглушила в його душі. Щоправда, мрії в нього колись були інші, але й від них щось залишилось.

Перед «Каміно Реаль» Гундлах раптом звернув увагу на те, чого не помітив удосвіта, виходячи з готелю. Машину, яку він увечері лишив перед входом, хтось перевів на стоянку. Піднявшись у номер, він запитав про це в Гертеля, але той відповів, що не виходив з готелю. Гертель уже замовив у номер розкішний сніданок на двох і, виголосивши тост за друга, взявся до яєчні з шинкою; на столі ще стояли запечені плоди з сиром, апельсиновий сік і кефір. Здавалося, він збирається наїстись на цілий день. Крім того, він уже озброївся, купивши револьвер на чорному ринку, не виходячи з приміщення, бо цей «ринок» був списком телефонних номерів. Перед ним лежав шестизарядний магнум. Гундлах пригадав, що японець, з яким летів у повітряному таксі, саме про цей револьвер говорив як про «найпотужніший з усіх видів ручної зброї». Револьверне дуло було завдовжки понад шістнадцять сантиметрів.

Його «власний» пістолет був дещо застарілого зразка. Для порівняння Гундлах навіть вийняв його з кобури, але, коли поклав поряд з револьвером, то побачив у стволі щось біле — згорнений трубочкою клаптик паперу. Хто, крім Гертеля, міг його туди запхнути? Витягши папірець, Гундлах розгорнув і прочитав одне-єдине речення: «Обережно, хлопче, це не іграшка!» Який безглуздий жарт!..

— Воно наче й дотепно, Петере, — сказав Гундлах, — але в твоєму віці таке вже не личить робити.

— Ти що, це не моя записка!

Виходить, її вклав хтось інший. Але коли, хто й навіщо? Одне він добре пам'ятав: коли вчора опівдні клав пістолет на стіл у конторі філіалу, записки ще не було; та й тоді, як купували кобуру, теж. Про пістолет у багажнику не знала й поліція, та їй було й не до того, її цікавили гроші… Це не просто жарт, хтось хотів їх залякати, і йому це вдалось. Спохопившись, Гундлах приклав пальця до губів. Не слід говорити вголос, адже тут, напевне, є мікрофон. В Гундлаха стиснулось під грудьми.

— Ну, як, подобається? — запитав Гертель, щоб порушити напружену тишу. — Власне кажучи, я хотів купити магнум з коротким стволом, або кольт.

— А що, ті стріляють краще?

— Ні, просто кращі на вигляд. Але була тільки стара модель «Вікторія» й армійський револьвер, та він для мене надто важкий.

«Неначе хлопчик, просто схибнувся на зброї», — подумав Гундлах. Раптом він помітив, що під запобіжник його парабелума щось укладено. То був всього лиш маленький уламок леза безпечної бритви, але він заблокував затвор і не дав би вистрелити. Гундлах вийняв магазин і виявив ще один сюрприз: у трьох верхніх патронах не було куль. Якби він вистрілив, гільза лишилася б у затворі, зброю було б виведено з ладу. Він мовчки вийняв холості патрони й перезарядив пістолет з Гертелевих запасів.

— Ну й халепа, — тільки й сказав Гертель. Гундлах був тієї самої думки. Вчора по обіді Гундлах розлучався з пістолетом тільки двічі: залишав його в машині, йдучи до банку й, звичайно ж, не брав на аудієнцію до Махано, бо ще, чого доброго, могли подумати, ніби він планує замах. За ті дві-три години, поки вони перебували в президентському палаці, можна було впоратися з усім, особливо якщо маєш ключі від машини. Бо ж дверцята були згодом так само добре замкнені, як і тепер, коли він її бачив унизу, щоправда, на стоянці, а не перед під'їздом, де він її увечері залишив.

У філіалі завжди зберігався дублікат ключів, але дзвонити й перепитувати вони не наважились, бо Зайтцові могло спасти на думку забрати в них машину. Лишалося два пояснення: або до їхньої машини підійшов ключ «датсуна», яким їздили викрадачі, або ж ключі підібрали детективи — помічники Пінеро. Гундлах був схильний думати, що все то витівки Пінеро. Проаналізувавши все це, він занепав духом. Гундлах збирався помститися Пінеро, але ж як, коли в того стільки сил? На якусь мить йому подумалося, що ця справа — не для них. Раптом у нього з'явилося бажання втекти, спакувати валізу й накивати п'ятами.

Але тут задзвонив телефон. Гундлах підняв грубку й почув голос Ортеги:

— Ви готові? Їдьте до готелю «Хаятт-президент». У реєстратурі запитаєте сеньйора Дельгадо.

— Він буде приймати?

— Про це він сам вам скаже.

І розмова обірвалась.

4

«Хаятт-президент» був один з найновіших готелів столиці — величезна споруда з чотирма чи п'ятьма прибудовами, що розходились у різні боки, в довідці концерну він ще не значився. Це ще один недолік писанини докторів Коха і Коха з групи аналізу прес-центра Рейнського акціонерного товариства. Гундлах знав, що Хаятт не був великою фігурою в історії країни, проте це питання його зараз мало цікавило. Він зайшов до реєстратури й спитав пана Дельгадо.

— Він уже поїхав, — сказав черговий.

— Може, щось переказував для мене? Моє прізвище Гундлах.

— Ви містер Гундлах?!

— А чому це вас дивує?

— Хвилин зо три тому якийсь пан прийшов і сказав, що він ваш приятель, сер. Ми й віддали йому записку містера Дельгадо.

— Це непорозуміння. А який на вигляд отой мій приятель?

— Досить приємний, приблизно ваших літ, такого спортивного складу, судячи з акценту — американець із Штатів… Хвилинку, записка, здається, ще тут. Він прочитав її й повернув.

Черговий нахилився й дістав записку, — очевидно, з корзинки для паперів. Під фірмовим штампом готелю було зазначено час (7 годин 34 хвилини ранку), далі йшов текст англійською мовою: «Містере Гундлах, пропоную вам поїхати в неділю на екскурсію до Сансонате. Цьому місту вже 400 років, воно розташоване за 40 миль на захід від столиці. Особливої уваги заслуговує собор, головна баня якого крита білою порцеляною. Їдьте повільно, по той бік Панамериканської автостради я, можливо, вас наздожену. Якщо ж ні, тоді знайдете мене пізніше в готелі «Регіс». Матимете можливість помилуватись чудовими краєвидами, це не партизанський район. Ваш Мануель Дельгадо».

Гундлах сунув записку до кишені, подякував і пішов, а під ложечкою в нього знову засмоктало. Нінеро діяв швидше за нього, як справжній пройдисвіт. Цей детектив, очевидно, довіряв Гундлахові, проте нічого не полишав на самоплив. Замість того, щоб їхати за ними своїм «фальконом» і коригувати по радіо дії своїх спільників з поліції, він просто спритно розвідав маршрут і навіть його кінцеву точку.

Коли Гундлах сів до Гертеля в машину, на думку йому спало ще одне. Якщо Пінеро нічого не полишав на самоплив, то, мабуть, він, маючи ключ, і тут поставив підслуховуючий прилад. Чи в суцільній металевій коробці це неможливо? Певне, для цього ж потрібно мати якусь приховану антену або використати антену автомобільного радіоприймача? Гундлах цього не знав, але на всяк випадок подав Гертелю знак, що не слід казати нічого зайвого. Потім мовив:

— Їдемо Панамериканською автострадою.

— Слава богу, що хоч не старим маршрутом. — Збагнувши причину небагатослівності Гундлаха, Гертель увімкнув радіо: бува прохопиться зайвим словом. — Якби знову довелось їхати дорогою номер п'ять, я б уже не витримав.

Вони заправились на південно-західній околиці міста й у промінні ранкового сонця, що світило їм у спину, незабаром вибралися з широкої долини. Першокласна бетонна дорога перетинала пасмо порослих пралісом гір, які оточували Сан-Сальва юр. Обабіч автостради тяглася зелена стіна густого, м'ясистого листя, ліан і орхідей та іншої тропічної рослинності, чиї полум'яно-яскраві квіти поширювали важкий запах. На поворотах з'являлося сонце і, ковзнувши променями по листі, розсипалося в краплях роси тисячами іскринок. Іноді навіть крізь рокіт мотору ставало чути шум гірських потоків, переповнених зараз, у кінці дощового періоду.

— За селом повернеш ліворуч, — сказав Гундлах, розгорнувши на колінах карту. Він часто озирався, і хоч здавалось, ніби ніхто за ними не їде, але сумніву не було, що їх тримають на мушці. Вони їхали ніби із заткнутими ротами, не зважуючись говорити навіть про незначне, стороннє, дарма що Гертелеві це завжди приносило полегкість.

— Незабаром нюхатимемо перуанський бальзам, — озвався він, коли звернули з Панамериканської автостради. — Справжній бальзам видобувають саме в Сальвадорі, бо лише тут, біля Соламенте, росте бальзамове дерево, більш ніде в світі його немає.

Дорога була добра, тільки трохи вужча, вони проминали села, відразу ж забуваючи їхні назви. Коли вирушали із столиці, стояла приємна прохолода, а тепер у бляшаній коробці машини стало досить жарко. Вони минули схожі на великий парк гори, де паслись череди корів, далі тяглись плантації цукрової тростини й кавові дерева, подекуди траплялись індіанські селища з закуреними, критими пальмовим листям або дерном хатками, далекими від гігієни і цивілізації. Просто край дороги валялись обвуглені головешки, з улоговин і вигрібних ям нестерпно смерділо.

Ще на заправочній станції вони купили кока-коли. Гундлах відкрив пляшку й подав Гертелеві:

— Дельгадо попереджав, щоб ми їхали повільно.

Гертель зменшив газ і ковтнув з пляшки, а Гундлах відчув себе ніби приманкою для обох сторін. Ішлося вже не про гроші, бо ті й ті знали, що доларів у валізах небагато; лишалася просто зненависть. І ті, й ті жадали крові, це стало звичайним полюванням на людей, лихоманка охопила й Гундлаха. В ньому закипала лють до Пінеро, який так підступно його ошукав, а тепер ще й перетворив у приманку, але нехай начувається, негідник. З'явився чудовий шанс помститись йому. Гундлах уявив собі, що на місці фіктивної передачі грошей партизани тримають у засідці загін, з яким не під силу справитись, звичайно, і сільській поліції. Друзі Гладіс Ортеги мали досить часу, щоб улаштувати засідку й серед дороги, що для Пінеро могло виявитися несподіванкою.

— Щось не сходиться із запискою Дельгадо, — озвався Гертель. — Нижче від озера Ісалько починається партизанський район. Усе передгір'я вулканів небезпечне. І чи випадково ми знову їдемо до нашого колишнього будівельного майданчика? За Сонсонате — Акахутла, де ми реконструювали порт, найкращий у країні. Може, це поганий знак…

«Дуже добре, — подумав Гундлах. — Отже, біля озера Ісалько». Але раптом йому майнуло, що все може обернутися зовсім по-іншому, якщо Пінеро відчув пастку. Недаремно ж він хотів вивести з ладу пістолет, мабуть, уже як останнє попередження, потім перевів на стоянку їхню машину й нарешті побував у готелі «Хаятт-президент»… Це безумовно означало, що він увесь час підслуховував їхній телефон. Від такого можна було всього чекати. Зрештою він міг навіть тримати під постійним контролем телефон Гладіс Ортеги, міг дізнатися, що їй учора ввечері дзвонили з бару «Лагуна Верде». Побувавши в барі, Пінеро легко міг навести довідку, хто звідти телефонував, а потім чекав дзвінка! Бармен мусив запам'ятати своїх останніх відвідувачів, тим більше, що вони замовляли дороге віскі.

Гундлах майже нічого не помічав довкола, йому здавалося, що його наскрізь пронизували поглядами. Від цієї думки боляче стискалось серце, а в горлі пересохло й страшенно захотілось пити. Він помацав під сидінням, де лежало ще багато пляшок, і відчув щось липке. Він витяг ту річ на світло. То була грудка вже знайомої пластмаси, вагою, може, з півкілограма, як і та, що лежала тоді в багажнику. З неї звисав коротенький провід. Гундлах пом'яв пластмасу й виявив усередині циліндричний капсуль, завбільшки з наперсток. «Детонатор!» — обпік його здогад. Це вже було не застереження. Виходить, Пінеро все знав і запланував убивство… Отже, гра скінчилася.

— Зупинись! — крикнув він до Гертеля. — Тут вибухівка!

— Викинь її, — відповів Гертель, який не бачив детонатора, бо пильнував за дорогою.

Вони під'їздили до річки. Перед самим мостом повз них шаснуло «шевроле» з п'ятьма пасажирами. Гундлах жбурнув свою знахідку в воду.

— Стій, тут, здається, ще є! — знову крикнув він.

Позавчора в багажнику теж було дві грудки пластика, сьогодні ж він виявив ще й детонатор, але Гертель не хотів зупиняти машину на мосту, він просто не вірив у небезпеку. Тоді Гундлах повернув ключ запалення й щосили потяг за ручне гальмо. Машина зупинилась уже на протилежному березі.

— Спокійно, не треба нервувати, — сказав Гертель. — Це знову блеф.

Позад них зупинився високий «рейнджровер», з кабіни виглянув сальвадорець.

— У вас аварія? — запитав він. — Може, допомогти?

Гундлах виліз із машини, намагаючись збагнути, що, власне, діється. Він знав од Гертеля, що тутешні водії завжди допомагають один одному в дорозі, але така швидка допомога його насторожила ще більше. В «рейнджровері» було повно пасажирів — самі чоловіки, очевидно, рибалки, бо нагорі були прив'язані вудочки. «Хто ж це такі?» — думав Гундлах, ідучи до них.

— Тиск мастила впав, — сказав він, лише щоб виграти час. — Лампочка горить. Може, у вас є в запасі?

— На жалі», немає, але я можу взяти вас на буксир. До заправної станції недалеко.

«На буксир…» Ці слова блискавкою вдарили Гундлаха, і він ураз усе збагнув. Ніхто в світі не міг би зараз примусити його знову сісти в машину. Але як витягти звідти Гертеля, який так нічого й не збагнув? Гундлахові аж тепер упало в око, що вже давно не було зустрічного руху, ніби десь попереду перекрита дорога, а позад них, на пагорбі, стояла третя машина, схожа на «фалькон». Гундлах знав, що це досить популярна модель мікролітражок середнього класу з досить дешевим обладнанням салону і хромованою штангою над переднім сидінням, як у таксі. Завдяки потужному мотору вона може розвивати швидкість до 180 кілометрів на годину. Хто не гониться за престижем, їздить на «фальконі». Вона зупинилась у затінку, тому звідси не можна було розгледіти колір. Дивно, чому ця машина теж стоїть, та ще й так далеко — метрів за триста?.. Ці думки, випереджаючи одна одну, роїлись у голові Гундлаха, до того ж йому хотілось якомога швидше витягти з кабіни Гертеля, кинути машину й повернути додому пішки чи автобусом, утікати, аби тільки душа в тілі!

В цю мить над гладінню річки вдарив фонтан, а потім почувся страшенний вибух, і Гундлах відчув — щось болісно кольнуло його під ліву лопатку. Він обернувся, побачив, що горить їхній автомобіль, і кинувся на допомогу Гертелеві. Гундлах зрозумів, що в машині вибухнула друга міна. Підломлювались ноги, в обличчя пекло вогнем, йому здавалось, він задихається від напруження, немов уві сні, й на превелику силу рухається. Потім хтось ухопив його попід пахви, потяг назад і штовхнув у чужу машину.

— Ви повинні його врятувати… — Гундлах щось проковтнув, але рот знову наповнився рідиною, він витер рукою губи й побачив на пальцях кров.

«Рейнджровер» на безпечній відстані обминув палаючу машину й на повному газу понісся в напрямку гір.

— Що рятувати? — запитав хтось гортанною іспанською мовою, коли автомобіль за наступним пагорбом звернув з автостради. — Вашого друга розірвало на шматки. Біля машини лежали тільки ноги.

5

В перші дні Гундлах, повільно одужуючи, був зайнятий тільки собою, своїми болями. Незабаром він збагнув: йому пощастило. Осколок, що влучив йому у шосте ребро, мав би по прямій досягти серця, але, наткнувшись на ребро, не зміг його пробити, ковзнув убік, бо був не досить твердий та й швидкість мав не дуже велику. То був не осколок гранати чи снаряда, а шматочок бляхи від кузова автомашини, який застряв у нижній частині лівої легені. Лікар, який все це розповів, витяг той осколок довгим пінцетом. Тепер усе звучало ніби й просто, але операція була пов'язана з великим ризиком: довелося розітнути грудну клітку, зробити так звану торакотомію, — одне слово, він був на волосинку від смерті.

Це була не міська хірургічна клініка, а польовий лазарет партизанів. Багатьох інструментів і приладів не вистачало, але до таких поранень тут звикли і відразу ж поставили правильний діагноз: пневмоторакс. Осколок бляхи застряв на глибині семи сантиметрів у м'якій тканині, розітнувши немов ножем судини, з яких у грудну порожнину витікала кров. Гундлах втратив півтора літра, тобто майже четверту частину всієї крові. Крізь рану між ребрами, через поранену плевру заходило повітря, ще більше загострюючи і без того критичний стан. Легеня з боку серця, за свідченням хірурга, повністю відмовила, і дихання організму забезпечувала тільки права легеня. В такому стані, як сказав доктор Діас, хворий довго не протяг би, оскільки все в грудній порожнині змістилось вліво, даючи сильне навантаження на серце, яке аж калатало в середостінні грудної клітки. Тому Діас прямо без наркозу засунув між ребер у плевральну порожнину товсту голку, відсмоктав спочатку кров, а потім повітря, що туди потрапило. Після цього рану міцно забинтували. Пробитий осколком отвір у грудях між ребер також зашив. Та рана була досить маленька, отже, незабаром інкапсулювалась і загоїлась. Гундлах, зліплений з крутого тіста, стійко витримав конячі дози ліків і пролежав лише десять днів.

За тиждень він уже виходив з приміщення. Де він зараз, що буде з ним далі? Він нічого не боявся, але почав замислюватись над багатьма питаннями. Звичайно, його лікують, проте й стережуть. Він міг ходити в розташуванні табора лише в полі зору вартового. Його статус був йому невідомий. Сидіти Гундлах міг ще лише між стільцями — не дуже зручна поза, але колись все це мусило скінчитись.

Одного разу лікар повів його на край кратера, який круто спадав до зеленаво-жовтого, мов сірка, озера.

— Ніхто не знає, яке місце бог обрав для раю, але принаймні не це, — мовив лікар Діас, юнак, який, очевидно, після закінчення навчання проходив практику в джунглях. Дорогою назад, сягнувши поглядом у долину, він сказав:

— Люди отам, унизу, важко працювали, найкращі свої роки віддавали плантаціям і тривалий час не ставили ніяких запитань.

— А тепер запитують?

— Так. І одержують відповідь. Ви вже її чули.

Гундлах кашлянув, під лопаткою боляче кольнуло. Туга пов'язка не давала дихнути на повні груди.

— Що ви збираєтеся зі мною робити?

— Поставити вас на ноги.

— А потім?

— Буде видно.

Лікар, мабуть, і сам не знав. Це вирішуватиме хтось інший, а Діаса, здавалося, воно зовсім не обходить. Набагато охочіше він говорив про те, за що вболівав душею, — про медичну службу у цій глушині.

— В цьому таборі ми готуємо переважно санітарів — бригади охорони здоров'я. Вони нам були потрібні з самого початку, бо наших людей ми не могли класти в лікарню, поліція забирала їх просто з ліжок… Коли ми потім перейшли в гори, виникла необхідність організувати медичне обслуговування селян.

— Не тільки тих, що борються у ваших лавах?

— Звичайно. У звільнених районах ми відповідаємо за все. Бо хто б же пішов за нами, якби ми нічого не давали людям? Між іншим, режим одного разу зробив нам закид, ніби ми вивезли з столиці відомого хірурга, щоб він ампутував ногу пораненому партизану. Це було просто смішно, адже в нас є свої лікарі — їх, правда, не вистачає, але в нашій країні ніколи не було достатньої кількості лікарів. Тим часом ми вже маємо сто п'ятдесят членів бригад здоров'я, це бійці, що одночасно виконують і обов'язки санітарів; серед них часто зустрічаються і такі, що тільки в нас навчилися читати.

— Ви б дозволили такому робити вам ампутацію?

— Звичайно. В нашому лазареті лежать одинадцять поранених, по двох місяцях війни. Четверо в пас померли. Ми б усіх їх врятували, якби в нас було більше антибіотиків і обладнань для анестезії. В інших таборах справи кращі. У більших повстанських районах є центральні клініки і багато санітарних пунктів, якими керують бригадисти. Крім того, кожна партизанська частина з дванадцяти чоловік і більше має свого медика-бригадиста, а в кожному таборі і в кожному звільненому селі є комітет охорони здоров'я…

Згодом Діас розповів йому про місцевість, де розташований їхній табір. Всього на відстані двадцяти кілометрів звідси лежить Гватемала, а недалеко звідси є туристична база. Весь район вартий уваги туристів, особливо пасмо трьох вулканів, а справжня перлина це — калько, геометрично точний конус висотою 1800 метрів. Звідси його не видно, бо його закривають дерева, що стіною стоять на передньому плані. Колись вогняні бризки, що через ритмічні інтервали виривалися з кратера, служили орієнтиром для суден, капітани називали його Тихоокеанським маяком. Коли вони його бачили, то знали, що порт Акаютла вже недалеко.

— Перед французькою революцією там було кукурудзяне поле, — сказав Діас. — А одного дня прямо посеред поля з'явився отвір, звідти валувала їдка пара. Селянин побіг до сільського священика. «Там відкриваються ворота в пекло!» — перелякано сказав він. Молитви і процесії повинні були прогнати диявола. В бій проти цього виступив бог — покровитель села, а також боги кукурудзи і дощів та інші божества народу майя. Але щілина все ширшала, випльовуючи полум'я й попіл. Крок за кроком довкола отвору конусом накопичувалась лава, і виріс вулкан… Кожні десять хвилин повторювались виверження, до яких тут уже звикли; тільки паузи між вибухами лякали людей, за кожною затримкою очікувалось сильне виверження. По них визначали майбутнє — завдяки вулканічному попелу помітно покращали врожаї. Так, по сусідству з вулканом, виявляється, можна жити. Протягом всього минулого століття тут продавали прохолодні напої й сувеніри всім, хто приходив чи приїздив подивитись на чудо. Потім появилась автострада, пікнік-парк, а на сусідній вершині побудували готель з плавальним басейном, щоб за пляшкою віскі можна було прямо з гори милуватися бризками у вигляді вулканічного виверження. Але перед самим відкриттям готелю вулкан оголосив страйк, майже через двісті років свого існування. Лава наповнила кратер, затверділа, утворивши таким чином кам'яний корок, який вулкан виштовхнув з останніх сил. В тисяча дев'ятсот шістдесят шостому році вулкан потух. Протягом тринадцяти років готель стояв майже порожній, а зараз там дислокуються солдати.

— Наступний вибух буде таким же. — Гундлах натякнув на подібність подій історії. — Армія чекає безперечно на нього.

— Так, вона напоготові, вже двічі навідувались до нас. Але вулканічні процеси важко визначити наперед, ніхто не знає, як довго спатиме вулкан. Можливо, готель ще послужить своєму призначенню, стане колись найзнаменитішим місцем у всій країні.

Вони поминули лінію вартових, де зустріли групу молодих хлопців, серед них немало й дівчат з найрізноманітнішою зброєю, від французького спортивного карабіна «22 комбо» і старого вінчестера Томсоиа до сучасного АР-10 з легкого металу і чорного пластика, які виготовляються в Лос-Анджелесі і які зі своїм порожнистим прикладом навіть плавають на воді. Гортслю сподобалася б така різноманітність. Шкода, що його більше немає. Гундлаху навіть здалося, що він чує його слова: «Послухай, Гансе, а ми з тобою непогана пара. З таким, як ти, страшенно приємно робити одну справу».

Петер Гертель: всі роздуми Гундлаха кінчалися згадкою про нього. Ці думки заходили іноді досить далеко і впливали йому на нерви, вони були для нього мукою. Невже він так ослаб, що весь час в нього з голови не виходять такі міфічні поняття, як вина, доля, кара? Треба вирватися з цього зачарованого кола, він твердо вирішив не піддаватись своїм почуттям і не тлумачити свої вчинки з точки зору містики. Він звик до раціональних цілеспрямованих дій; в цьому була його сила; а від вимушеної бездіяльності, немов бульбашки на болоті, в його голові з'являлися сумніви.

Ні, йому просто не пощастило, невдача в бою. А життя — це боротьба. Інші, буває, гинуть в результаті транспортної катастрофи від зіткнення машин чи падіння літака. А Гертель загинув у бою, можна сказати, з честю… Але думаючи про це, Гундлах спіймав себе на тому, що сам себе обманює. Гертель хотів помститись агентству, але не ціною власного життя, бо яке йому діло до цієї країни, до громадянської війни, що там відбувається? А тепер вина за його смерть падає на плечі Гундлаха, бо сталось це через їхнє втручання в чужі справи, через Гундлахову войовничість. Можливо, хтось інший на місці Гундлаха вчинив би по-іншому і зміг би врятувати товариша? Хтось інший? Звичайно, ні! А сам Гундлах безперечно зміг би. Він мав би тверезо оцінювати межі своїх можливостей і бути обережнішим. Але цього він не зробив, та й не міг в силу свого характеру. Він завжди рвався в саме пекло, завжди ризикував, наражався на небезпеку… В нього раптом з'явилось бажання спіймати на мушку Пінерового «фалькона» і спустити курок. Черга з АР-10 звільнила б його від почуття невдачі. А потім, о боже, потім він нарешті зміг би спокійно спати.

6

Згодом лікар приніс йому газети за останній тиждень жовтня. В Сальвадорі виходило сім газет — чотири в столиці, дві в Сан-Мігелі і одна «Діаріо де оссіденте» в Санта-Ані, другому по величині місті країни і її центрі виробництва кави. Санта-Ана розташована в цьому західному повстанському районі, і газети прийшли, напевне, звідти. Вони писали про боротьбу за владу на Ямайці, про бомбовий терор в Манілі, про страйки в Польщі і телевізійну передвиборну боротьбу в Північній Америці; комерційна преса, як повідомляв відділ внутрішнього життя, перебуває під наглядом військової цензури. Повідомлялось про виступи лівих екстремістів, про напад на армійський конвой, про ракетний обстріл революційною народною армією посольства США в Сальвадорі, яке охороняють 160 морських піхотинців. Далі йшло повідомлення про об'єднання чотирьох груп опору, в тім числі і бійців комуністичної партії, у «Визвольний фронт імені Фарабупдо Марті». Редакція зазначала, що Фарабупдо Марті 50 років тому заснував комуністичну партію, а в 1932 році загинув у визвольній селянській війні… Дії військової хунти і правих сил, як кинулось Гундлаху у вічі, описувались дуже обережно, або й зовсім не згадувались.

Деякі місця Діас обвів олівцем. В органі бізнесменів «Діаріо латіно» повідомлялось про вбивство Гертеля в провінції Сопсонатс і про зникнення самого Гундлаха, якого вважали викраденим. «Прен-са графіка» писала про передачу грошей за викуп раніше викраденого директора Дорпмюллера, що «закінчилась трагедією» біля озера Ісалько; довкола вся земля була усипана обгорілими банкнотами. В «Мундо» Рейнське акціонерне товариство промислового будівництва давало роз'яснення, що фірма не посилала своїх співробітників до Ісалько чи Сонсонате ні з грошима, ні без грошей. У своєму інтерв'ю доктор Зайтц сказав, що перед цим було зроблено невдалу спробу викупити Дорпмюллера, й що він, Зайтц, намагавсь утримати в готелі тих двох співробітників, які тепер самі стали жертвами. І якщо вони, незважаючи на його заборону, все ж поїхали кудись, то це була або суто приватна подорож, або ж подорож за чиїмось завданням. «Ель діаріо ой» називала цей випадок «темним і заплутаним розділом з трагічної книги насильств». Мова повідомлення надто складна, вітіювата. Ніде на шпальтах не зустрічались прізвища Ворда, Вебстера й Віллоубі. З усього ставало ясно, що концерн намагається вмити руки, його зовсім не бентежить доля Гундлаха. Та на інше він і не сподівався. Його вже давно списали, так само як і Гертеля. В усьому іншому панує сваволя, хаос, анархія. Навіть поліція нічого не повідомила про цей особливо тяжкий злочин. Немає ладу в цій країні, навіть преса кульгає.

За два дні Гундлах отримав від Дорпмюллера лист, написаний англійською мовою. Почерк був чіткий, розбірливий, як у деяких інженерів старої школи, ніби виведений друкованими літерами; можливо, Дорпмюллер починав колись креслярем. Для підтвердження автентичності в листі було згадано про їхню зустріч на будівництві греблі в Африці, про що ніхто інший не міг знати. Далі Дорпмюллер писав: «Ви не можете навіть уявити, як глибоко вразила мене смерть Петера Гертеля і як я зворушений і вдячний вам за те, що ви запропонували себе в обмін на мою персону, коли викуп розладнався не з вашої провини. Мені сказали, що післязавтра мене відпустять. Коли це справді станеться, я докладу всіх сил і, звичайно, зумію переконати дирекцію, щоб вона подбала й про вас. Інтерв'ю доктора Зайтца грунтується на незнанні справи, тож не варто звертати на це уваги. Дорогий Гансе, не почувайте себе всіма забутим, ми незабаром вас визволимо. А головне, я щиро бажаю вам якнайшвидше одужати. Вдячний вам Георг Дорпмюллер».

На звороті було дописано: «Ви, очевидно, теж відчули, що партизани, незважаючи ні на що, досить пристойні люди. Мені жилося в них непогано… Ми повинні їх зрозуміти, тим більше, що, як мені здається, за кілька років вони все тут візьмуть у свої руки — всю країну, як у Нікарагуа. І вони мають на це повне право так само, як там, в Нікарагуа».

Звичайно, це могло бути сказано для красного слівця, своєрідний жест вдячності, продиктований страхом або радістю, яка на нього чекала. Як відомо, в неволі з викраденими особами траплялися психози, внаслідок чого жертва заявляла про солідарність зі злочинцями; подібний випадок стався кілька років тому зі співробітниками західноберлінської фірми Лоренц. Там дійшло навіть до братання жертв з тими, хто в даний час мав над ними владу, тобто, з викрадачами. Але Дорпмюллер не був боягузом. Навряд чи він написав би всупереч своїм переконанням. Ні, він написав те, що думав.

Який приголомшливий поворот справ. Гундлах думав над цим цілий день і до півночі. Зрештою він сам запропонував себе в тому маленькому італійському парку. Якщо Дорпмюллер турбується за нього, то, мабуть, думає, що він хоче реабілітувати себе перед концерном і врятувати кар'єру. Очевидно, в Дорпмюллера теж не лишилося вибору, він просто повинен виконувати розпорядження. Але що ж спонукало викрадачів піти на такий крок? Вони відпускають його без викупу! Після розмови з Гундлахом вони навряд чи розраховували отримати викуп і за нього. Шаховий хід був такий загадковий, що Гундлах не міг його пояснити.

Гундлах так і не міг зрозуміти мотиву. Зрештою ж, їм потрібні були гроші для закупок на чорному ринку всього необхідного, чого не здобудеш у бою. В цій невидимій громадянській війні супротивні сторони покривали свої витрати з чужих кишень, в основному коштами свого ворога. Армія й сили правопорядку утримувалися за рахунок податків і експлуатації трудящих, а також за рахунок допомоги США, тобто теж з народної кишені. Ліві сили в різний спосіб вилучали частину прибутку концернів. Армії споконвіку любили поживитись за рахунок ворога… У таких роздумах Гундлах провів майже півночі, і в глибині його душі зростала симпатія до тих, хто, як йому здавалось, умів бути великодушним. Бо вони вчинили таки великодушно, а може, просто далекоглядно. Очевидно, відпустили Дорпмюллера, не взявши за нього викупу, через те, що він, Гундлах, попередив їх про підступні плани Пінеро. Мабуть, зробили з цього висновок, що Гундлах схильний перейти на їхній бік.

Гундлах ще довго не міг заснути. Надворі знявся вітер, і свіже повітря потрапляло й під протимоскітну сітку. Гудлах попав сюди через отой заряд вибухівки, він відчував вину за той вибух і за смерть Гертеля. Адже той вагався, і тільки він, Гундлах, в запалі втяг його в цю справу! Гундлах в уяві побачив, що вони з Гертелем сидять у приймальні полковника Махано і Гертель говорить: «Краще не треба, Гансе… Облиш… Це гангстерська війна, вони нас нещадно перестріляють».

Видиво змінилось, приймальня з усіма картинами колишніх володарів палацу перетворилась на клітку для птахів, на порожніх рамах з-під картин гойдаються папуги, паскудять прямо на паперові серветки, якими по щиколотки усипана підлога, і скрипучими голосами хором повторюють: «Нещадно, нещадно!»

Гундлах прокинувся з напівсну. Подібні сни він не раз бачив після того вибуху. Напевне Гертель передчував, чим може все кінчитись, але не хотів бути боягузом і твердо став на бік Гундлаха. Його захоплення Гундлахом було сильнішим за страх. Так, а він, Гундлах, його підвів… Ця думка була нестерпною, він не міг змиритися з нею, бо в дійсності ж убивцею був Пінеро. Гундлах повторював про себе ті слова, і це трохи заспокоювало. Але почуття гіркоти не проходило. Він не зміг поквитатися з Пінеро, недооцінив його. І до речі, вже вдруге.

Поступово в Гундлаха визріла надія на третій раунд. «Що буде з ним, коли загоїться рана? — розмірковував він. — Чи зможе він розраховувати на партизанів як на майбутніх спільників, які допоможуть йому поквитатися з Пінеро, чи на нього теж чекає ефект фірми Лоренца — побрататися з викрадачами, коли дійде до вибору між життям і смертю?» Його трохи лихоманило. Щоб вгамувати біль, він ліг на правий бік, як під час операції. І перед тим як заснути, ще встиг подумати, що неправильно ставить питання. Справа не в тім, що людина про себе думає чи що з нею станеться. Важливо те, що людина сама вирішила робити. Але й цього він ще не знав.

7

Гундлах поступово одужував, і його дедалі більше почало цікавити питання, хто ж вони такі, оті партизани? Група, дислокована в лісах над озером Ісалько, здавалось, чисельністю не перевищує роти, й він запитував себе, чому ж армія, яка знав про цей табір, не нападає на них. Можливо, ця бойова група не виявляє активності? Звичайно, війська блокували її, інкапсулювали їх як його тіло решту осколків, але кільце було не таке-то й щільне, щоб цілком ізолювати партизанів од зовнішнього світу й сусідніх груп.

За повідомленням Національного радіо і всієї радіомережі режиму регулярна сальвадорська армія вела бої «з терористами, які хочуть штовхнути країну в пазури комунізму», тобто шістнадцять тисяч солдатів воювали проти трьох-чотирьох тисяч партизанів. Співвідношення сил було надто нерівне, але Гундлах знав: чисельна перевага навіть у чотири або п'ять разів буває недостатньою для перемоги. Армія США у В'єтнамі була майже в десять разів сильнішою і все ж нічого не змогла досягти.

В сальвадорського режиму не вистачало сил, щоб одночасно атакувати більше, ніж один звільнений район і захистити від партизанських ударів усі міста, дороги й мости. Щоправда, армії допомагали загони поліції й правих екстремістів, зате партизанів підтримував сам народ, вони мали помічників як у місті, так і в селі.

Гундлах шкодував за зеленою папкою з даними групи аналізу, йому слід було б дійсно прочитати довільно і безсистемно підготовлений його асистентами матеріал про рух опору в Сальвадорі ї більше розібратися в цих подіях. Щоб з'ясувати причину повстання, Гундлах попросив одного разу дозволу взяти участь у політичній дискусії партизанського загону. Те, що він почув, дуже здивувало його. Тут, на зборах виступив з молитвою священик. Він почав з нагірної проповіді. Гундлах без особливих зусиль уловлював зміст його простої і виразної іспанської мови. Він говорив про «Зброю церкви Христа», пояснюючи, що насильственне повалення існуючого режиму — єдиний шлях народу до свободи… Священик добре володів мистецтвом оратора, і його слова дійшли навіть до свідомості Гундлаха. Він був, здається, одним з учнів покійного архієпископа, представляв ті сили в католицькій церкві, які шукали оновлення в народі, не лякаючись ніяких переслідувань.

— Коли я прийшов сюди, — признався йому після цього доктор Діас, — мені здавалось, що християнському вченню тут немає місця. Я вважав, що це свідчить про недостатню політичну зрілість нашого руху, про нерозуміння завдань боротьби народу. А потім зрозумів, що я помиляюся, через свою урбаністську обмеженість. Коли говориш з селянами, починаєш розуміти, що релігія не вступає в протиріччя з революційною боротьбою народу. У них, власне, однакова мета. Хто захоче відділити їх одне від одного, той ізолює себе від селян і зазнає поразки в боротьбі.

— Виходить, ви йдете на компроміс.

— Ні в якому разі. Наше ставлення до релігії ми розглядаємо не як тактичне завдання. Адже для селян релігія означає справедливість, солідарність у боротьбі за свої права, а не смиренне терпіння. Основні принципи християнства ніколи не суперечили характерові нашого визвольного руху, насильному характеру боротьби. Отже, ми продовжуємо ту справу, яку вже давно започаткували християнські селянські організації. Організації, в яких спочатку зовсім не було лівих, але які в дійсності розвивали ліві ідеї і ліві імпульси. Часто ліві групи утворювались прямо з церковних угруповань, йдучи, звичайно, на конфлікт з церковною ієрархією, з офіційною точкою зору церкви, але завжди на релігійній основі. Ми сприйняли християнські ідеї і вробили їх частиною нашого руху.

З того, що розповідав Діас, вимальовувалась сумна картина країни, що переживає тяжкі часи. Останній, повалений у минулому році диктатор Ромеро правив, опираючись на фінансових тузів, поліцію і сили безпеки, як тут вже повелося від початку тридцятих років. Великих труднощів, більше ніж його попередники, зазнав генерал від економічної кризи, яку поглибив нафтовий шок 1973 року. При Ромеро рівень безробіття досяг в Сальвадорі тридцяти двох процентів, а в селах, в період між збиранням урожаїв — зростав удвічі. Народ голодував, і все ширші маси п'ятимільйонного народу бачили корінь зла у зосередженні багатства країни в руках зростаючого клану експлуататорів, у відсталій соціальній структурі.

— Мене завжди вчили, — почув Гундлах знову слова священика, — що шлях народу це є також і шлях господній. Де є чоловіки й жінки, які страждають, там страждає і сам Ісус Христос. І сьогодні крик болю змушує багатьох священиків разом з народом не тільки молитись, а й боротись. Для мене Христос в цьому таборі є уособленням Фронту національного визволення. Влада капіталістів являє собою не що інше як порушення основних прав людини. А революційна боротьба самозахисту, названа нами, християнами, рухом опору, є менше зло, бо найбільшим злом є викорінення панівними класами цілих народностей. Як християни, ми не можемо дозволити, щоб влаштовували різню народу. Тому революційна боротьба необхідна, щоб можна було досягти миру і справедливості для спільного блага. Тому ще від часів Фоми Аквінського в церкві також існує поняття справедливої війни.

Піввіку воєнних диктатур привели країну до катастрофи. Крупним латифундистам (колись їх було лише чотирнадцять, а тепер ці «славетні сім'ї» становлять близько двох процентів населення) належало більше половини оброблюваних земель; до того ж найкращих. Ця еліта утворилась головним чином за рахунок торгівлі кавою, яка становить дві третини експорту країни. Кількісно це небагато означало для світу, проте якість кави найвища. Бавовна займала в експорті друге місце, її закуповувала в основному Японія. Зате по набагато дорожчій ціні ввозились такі продукти харчування як кукурудза, яку можна б тут вирощувати в достатній кількості. Дрібні арендатори і батраки животіли, мало не помираючи з голоду. Селяни у відчаї не раз повставали, але їх виступи нещадно придушувались. І це вже стало тут традицією.

Така перенаселена країна, де оплата праці така мізерна, а порядки драконівські, як магнітом притягала промисловців з-за кордону. Концерни США, Японії, Франції, а також ФРН досягли в промисловості Сальвадору п'яту частину валової продукції країни і отримували тут більше вісімдесяти процентів на кожен вкладений долар за рік, з яких знову вкладали ледве половину. За два з половиною роки вони повернули свої гроші, а заводи стоять, розростаються і дають продукцію… Встановлена законом мінімальна денна оплата праці не перевищувала п'яти марок, а сім'ї, щоб прогодуватись, потрібно принаймні вісім марок — все це тепер дійшло до свідомості Гундлаха. Якби це не було дійсністю, то можна було б подумати, що він прочитав підручник з історії революції.

— Таким чином, масовий партизанський рух переростає у народне повстання, — закінчив свою розповідь Діас. — Наша боротьба в основному носить воєнний характер. Але самими воєнними діями повної перемоги не досягти…

Гундлах вбачав тут також проблему: а чи не суперечить самовизволення кожного окремого індивідуума при дотриманні суворої революційної дисципліни звільненню всього народу? Але Діас пояснив йому, що координація дій віддалених один від одного партизанських штабів здійснюється шляхом постанови перед їхніми з'єднаннями завдань, а вже виконання їх — справа кожного загону.

В п'ятницю, сьомого листопада, через три дні після виборів в США, прийшли газети з результатами голосування, відомими вже за повідомленнями радіо: Джіммі Картер, як і передбачалось, не тільки зазнав поразки на виборах, а зазнав політичної катастрофи — Рональд Рейган здобув одну з найблискучіших перемог в американській історії. Майбутній сороковий президент Сполучених Штатів прибирає до рук владу попередника і приступає через десять тижнів до виконання своїх обов'язків. Преса горланила про поворотний пункт, про могутню силу повені, яка все змиває на своєму шляху, всі греблі, про таку радикальну і відчайдушну зміну курсу, про те, що, виблискуючи зброєю, наступає нова ера, ера стійкості і стабільності. Газета «Мундо» писала, що «нарешті для консерваторів пробив час». Тепер всі знали, в чому ж їх могутність. «Америка зібралася з силами, вона справедлива й міцна», — писала «Діаріо латіно», — «вона знайде своє благо в справжніх цінностях минулого». Новий президент замінив балаканину про права людини виступами проти тероризму, який, як свідчать усі оті викрадення, являє собою найбрутальніше порушення людських прав. У новому році у світі буде наведено порядок.

Настрій у таборі був пригнічений.

— Як же йому вдалося? — запитав Діас, переглядаючи вечірню пошту. — Рейгана посадили в президентське крісло товстосуми, він страшенно хитрий… Син бідних людей, який власними зусиллями став мільйонером, але дрова для себе, як кажуть, рубає сам, щасливо одружився, привітний, веселий, скромний! Молодцюватий чоловік, яких поруч багато, ніби зійшов з журнальної рубрики «Люди, такі, як я і ти», яку він і сам охоче читає, йому не потрібно, як Картеру, запевняти людей, що він ніколи не обманюватиме їх, його й так усі знають як чесного ковбоя з голлівудських фільмів, і йому й так вірять. Подумайте, як наглядач купалень він врятував від утеплення сімдесят сім чоловік. То хіба він не зможе врятувати і все людство! Потім — спортивний репортер, кіноактор, губернатор… Як ви думаєте, компаньєро, чи зможе він стати світовим лідером?

— Нашим, звичайно, ніколи!

— Ні, йому буде нелегко впоратися зі своїм безладдям, з проблемами, які підточують його державу. Той гігант, хлопці, хворий. Північна Америка переживає економічну кризу з інфляцією, дефіцитом бюджету, з чергами безробітних. Мільярдних втрат зазнають навіть такі всесвітньовідомі концерни як «Дженерал Моторс». А вони ж завжди були символом прогресу і успіхів у промисловості! І вже більше року найбільша країна Заходу покірно виконує вимоги Ірану і не може силою звільнити п'ятдесят двох заложників… — Так Діас намагався підтримати бойовий дух партизанів, і все ж, як здалося Гундлаху, повністю не розвіяв їхньої тривоги. Персія далеко, а тут зовсім під боком — могутня країна, і слід побоюватись загострення стосунків з нею.

Події в Вашінгтоні відтісняють на задній план периферійні події. По всьому було видно, що преса ніби навмисне вже не роздуває справи з викупом Дорпмюллера. Тільки десь на останній сторінці столична газета «Діаріо де ой» повідомила, що на днях поблизу селища Марома над річкою Лемпа на південному сході департаменту Усулутан в партизанському районі звільнено Дорпмюллера. Решта газет зовсім нічого не писала про цю подію. І тільки «Ла насіон», єдина газета, що виходила у східному місті Сан-Мігель, повідомляла, що, очевидно, це був обман: замість викраденого керівника філії добровільно визвався піти заложником один працівник фірми. Ім'я Гундлаха не згадувалося; коментарів будівельного концерну також не було.

— По радіо про вас не було жодного повідомлення, — сказав Діас Гундлахові. — В країні діє тридцять дев'ять радіостанцій, у самій столиці їх понад десять, ми всі станції слухаємо — ваші люди щось мовчать! Уже пора б запрацювати й сороковій радіостанції — нашій.

— Ви мене залатали, поставили на ноги, але так і не зробили на мені бізнесу.

— Ще не відомо.

— Думаю, за мене нічого не дадуть. Я про це попереджав сеньйору Ортегу. А де, між іншим, вона?

— Сподіваємось незабаром побачити її тут. Але не думайте, що ми сприймаємо вас виключно як об'єкт викупу, нас цікавить не лише комерційний бік справи.

— А що ж тоді? Яка ще вам від мене користь?

— Не поспішайте, роздивіться в нас спокійно. Мені здається, ви почуваєте себе тут як на зворотному боці Місяця. В нас не те, що у вашому концерні.

— Тут я справді багато дечого побачив.

— Говорите як дипломат. — Лікар посмикав себе за ріденьку бороду. — Це дуже добре! Можливо, саме в цьому ваша сила.

— Що ви маєте на увазі?

— Я ніяк не можу вас зрозуміти. Ви живете тут, розмовляєте з нами і, незважаючи на це, вас ніби нічого не хвилює.

— Я сприймаю речі такими, як вони є.

— Так вважає більшість людей, треба, мовляв, жити… Може, причина в тому, що це не ваша країна?

— Можливо.

— Але до чого ви прагнете, сеньйоре Гундлах, що ви хочете від життя?

— Якщо ви чекаєте від мене філософської відповіді, то, на жаль, марно. Я просто колекціоную враження, але ще їх не впорядкував.

— Ви на десять років старший за мене й не маєте ніякої мети?

— Мабуть, так воно й є, докторе. Досить сумно, правда?

— Іронія тут теж не рятує. Ви кумедний чоловік, дуже балакучий і в той же час ніби відлюдкуватий.

— Такий склад розуму в нас, німців. Ми ніколи не говоримо про головне. Це доводиться вирішувати наодинці з собою.

— Ви залишаєтесь вірний своїм принципам? Якщо так, тоді я вас поважаю.

8

Гундлах не збрехав. Йому дійсно необхідно було розібратись в собі. Кілька розмов з доктором Діасом зовсім вибили Гундлаха з колії. Він дедалі частіше задумувався над своїм минулим життям.

Чим він жив? До чого прагнув? Досі до звичайних речей: гроші, успіх, кар'єра. Він був переконаний, що в основі своїй людина не змінюється. Життя її може змінитись під ударами долі, від зміни професії або політичних поглядів, які дають інший напрямок його прагненням, не торкаючись головного.

В цьому він був твердо переконаний на власному досвіді. Але тепер, коли пропала його кар'єра і стала недосяжною мета, йому здавалося, що він божеволіє, за всім він тепер спостерігав ніби з відстані. Що, власне, робив досі він і йому подібні — його колеги й менеджери? Вони тримали світ у напрузі, прагнули забезпечувати його рух вперед (тільки — в якому напрямку?). Як посланці божі, вони вбачали своє покликання в тому, щоб совати, мов пішаками по шаховій дошці, людьми й багатствами, плюндрувати природу, вершити долю чужих, а часто й своїх, народів. Як королі, вони порівнювали себе з чудотворцями, приписували собі досягнення цивілізації, пишалися своїм умінням керувати, приносити користь і чекали винагород: просування по службі аж у керівництво концерну, в «раду богів». Їх мрії про владу межували з безумством. Але нікому з них не довелось побувати на зворотному боці Місяця і побачити те, що побачив Гундлах. Він був смертельно поранений, зовсім вибитий з колії життя і тільки після цього почав співчувати прагненням інших людей, які жадали хліба, миру, справедливості. Одного разу в своєму першому житті, років дванадцять тому, Гундлах мав можливість зрозуміти їх, але він не скористався з того шансу. Тепер він був готовий порвати з своїм минулим, але як це здійснити на практиці?

В середині листопада Гундлах почав хвилюватись, він вже майже одужав, міг вільно рухатись і навіть здійснювати далекі подорожі. Табірне життя тепер його мало цікавило, його інтерес тепер викликав хіба що жіночий персонал. Він завів шури-мури з двома дівчатами, і тепер йому навіть без кишенькового калькулятора легко було визначити криву підйому своїх біострумів. Одноманітна їжа — рис з бобами — йому вже набридла. І особливо нестерпним ставало для нього мовчазне чекання, що ж з ним буде далі. Одного разу він навіть подумав про втечу; але куди ж тікати? Назад у Кельн, в обійми Франціски — а що ж далі? Фірма й пальцем не ворухнула, не зробила навіть спроби, щоб його визволити. Очевидно, Дорпмюллер не зумів переконати начальство. Гундлах навіть уявив собі, з якою скептичністю вони там ставляться до його переконань, не бажаючи навіть нічого слухати про нього, Гундлаха. Так йому й треба! Найкраще — підвести під усім цим риску.

В основному про табір він знав майже все: про правила військової служби, про погляди більшості партизан, а з деякими був знайомий близько, знав звідки вони і як живуть тепер. Вони належали до Революційної партії Центральної Америки (РПЦА), яка змусила свого часу «Франкфуртер альгемайне» помістити на своїх сторінках ту велику об'яву, з якої для нього, Гундлаха, почалася його місія за дорученням Вінтера. Здебільшого це були батраки і кілька студентів. РПЦА вважала себе самостійною силою поруч з Національним фронтом визволення, від якого майже не залежала. Це, здавалось, була якась окрема група, що мала інтернаціональний характер, орієнтуючись, як і Фронт національного визволення, на Фарабундо Марті. Той чоловік в далекі похмурі часи, а саме ще в 1926 році, разом з гватемальськими і гондураськими революціонерами заснував Комуністичну партію Центральної Америки, хоч діяльність її й не виділялась особливими заслугами.

В спогадах з далеких студентських років перед Гундлахом з'явилась картина тодішнього безладного лівого руху. Навіщо ж кожну сутичку доводити до кульмінації, йдучи одночасно на зговір з правими, тобто з ворогами? Ліві сперечаються про шляхи і мету боротьби, а праві, зрештою, думають тільки про здобич. Хто хоче змінити світ, той живе мріями, а мрії бувають різні… Але хто не прагне ніяких змін і виступає за збереження існуючих порядків, той не плекає ніяких мрій, ніяких утопій, а відразу ж примикає до тих, котрі теж ні до чого не прагнуть. Без суперечок про шлях і мету боротьби не обійтись, але ж їх можна вести чесно, хоч це й набагато важче, ніж гризтись за здобич! Лише в цьому й полягає основна причина більшості поразок лівого руху.

Саме завдяки цьому, за словами Діаса, починаючи з 1970 року, лівий рух набагато зміцнів і став таким багатоликим. Тоді сили національного визволення формувались як сільські партизани за кубинським зразком. Народна революційна армія (НРА) виникла через рік і спрямовувала свої удари насамперед проти сил безпеки існуючого режиму. В 1975 році були створені Збройні сили національного опору (ЗСНО) як спеціальні партизанські загони популярної в народі лівої організації Об'єднаного народного фронту. ЗСНО здебільшого завдавали ударів по іноземних концернах і їх філіях, викрадали іноді директорів. Щоб не відстати від інших суперників, РПЦА також вдавалась до таких акцій, рекламуючи їх об'явами у світовій пресі. Навіть заснована 50 років тому, тепер уже легальна, Комуністична партія країни мала свої озброєні загони. Але протягом довгого часу всі ці групи діяли, зовсім не домовляючись одна з одною і не маючи ніякого зв'язку з цивільними підпільними організаціями, проводили з власної ініціативи сміливі бойові операції, завдаючи ворогові відчутних ударів.

Незважаючи на це, колишній диктатор, генерал Ромеро, сприймав ці розрізнені групи як серйозних супротивників. В північноамериканській пресі він зрештою міг прочитати, що ліві хочуть поступово, крок за кроком, позбавити його влади. Представники Революційного народного блоку відкрито оголосили йому там «затяжну народну війну», цю війну вони збирались розпочати демонстраціями, страйками, захопленнями фабрик і заводів, а в разі необхідності перейти до відкритих виступів і збройної боротьби. До складу Народного блоку входили профспілки, студентські й викладацькі союзи. За підрахунками таємних служб Ромеро позаминулого літа в їх лавах налічувалось понад 30 000 членів. Число партизанів становило тоді щонайбільше 2500 чоловік. Але роком раніше сандіністи в сусідній Нікарагуа вступили в бій з наполовину меншою чисельністю, і все ж Сомоса був вигнаний! У всякому разі, як сказав Діас, він через свою жадібність втратив прихильність крупної буржуазії; та ще й янкі не завжди його підтримували, оскільки він, а не вони, володів основними багатствами країни.

Незважаючи на те, що в таборі подейкували, ніби їхня група незабаром перейде під командування Національного фронту визволення, процес об'єднання, як видно, затягувався. Для об'єднання вже була маса приводів і причин, хоч би таких, як криваве вбивство архієпископа. Різня перед собором була останнім поштовхом до об'єднання, і все ж з ним ще й досі зволікали! Гундлах думав, що й його теперішнє непевне становище якоюсь мірою залежить від цього зволікання. Назви окремих груп не завжди відповідали їх суті: Народний блок, Об'єднаний народний фронт тощо; той, хто закликав до такого єднання всього руху опору, як видно, ще не міг цього досягти.

Опівдні 20 листопада його покликали у вогку прохолоду штабного бункера. На превеликий його подив, там сиділа Гладіс Ортега. На це він уже майже не сподівався, хоча досить часто думав про неї. Вона подала йому руку, їх залишили самих.

— Я дуже рада, що хоч ви лишилися живий, — рішуче сказала жінка. — За нами тоді, очевидно, стежили… Незважаючи на всі застережні заходи. Дуже підступний і небезпечний ворог!

— Ви маєте на увазі детективів?

— І їхніх господарів. То як, зважилися б ви допомагати нам у боротьбі проти цього ворога після того, що він вам заподіяв?

— Як саме допомагати?

Вона сиділа, спершись підборіддям на руку, на її напруженому обличчі з'явилися зморшки, ніби їй було важко продовжувати розмову.

— Ну, взагалі — своєю симпатією і підтримкою, — нарешті сказала вона.

— Я симпатизував вам з першого ж дня. А що ви маєте на увазі під словом «підтримка»? Може, ви сподіваєтесь від мене активної участі у вашому русі? Або щоб я приніс вам голову містера Пінеро?

— Дурниці! — її обличчя з енергійними губами й широким лобом, обрамленим густим чорним волоссям, так зморщилося, що стало навіть непривабливим. — Ви не той чоловік, що вміє стріляти.

— Хто вам це сказав?

— Послухайте, сеньйоре Гундлах, уже не раз іноземні друзі висловлювали бажання боротися в наших лавах. Нещодавно просилось двоє хлопців із Сполучених Штатів, і хоч ми зовсім не підозрювали в них агентів, все ж не дали згоди. Це суто наша боротьба, через те ми ведемо її самі, а рук, які вміють тримати зброю, в нас вистачає… Не вистачає скоріше зброї.

— То чого ви від мене хочете?

Ортега якусь мить мовчала, але вуста її лишились ледь розтулені, оголивши міцні зуби.

— Я збираюсь за океан, Фронт національного визволення посилає мене до Західної Європи… Мені поставлено завдання пробудити там розуміння ситуації в нашій країні. На нас там зводять усілякі наклепи, називають терористами, «рукою Москви» й таке інше. Після приходу до влади у Вашінг-тоні нового президента ситуація ще дужче загострилася. Ми змушені протидіяти! Багато наших людей має поїхати в різні країни, тож ми й подумали, чи не змогли б ви супроводжувати мене.

Для Гундлаха псе це було несподіванкою. Подорожувати разом з цією вродливою жінкою по Європі — в його уяві вмить спливли картини, які не залишали його байдужим. Незважаючи на свою діловитість, Ортега була його єдиною спокусою.

— Супроводжувати як перекладач чи як агітатор? — не зразу озвався він.

— Як людина, котра на власні очі бачила, що тут діється, й не побоїться сказати правду… Чого ви на мене так дивитесь? Вам це не подобається? Ви можете, звичайно, відмовитися, назвіть лише причину.

— По-перше, я не маю паспорта…

Гладіс Ортега аж зраділа. Гундлах дивився, як жінка порпається в торбинці; ні, вона не всміхалась, і все ж його дивувало, як швидко змінюється в неї настрій.

— Ви нас недооцінюєте.

Гладіс поклала перед ним французький паспорт з його фотографією: Жан Рокемон, народився 11 грудня 1944 року в Страсбурзі. Той самий паспорт, який обіцяли Гертелю і за який він уже навіть заплатив завдаток. Це свідчило про те, що підпілля має тісні зв'язки з чорним ринком і користується його послугами.

Паспорт мав досить переконливий вигляд, на відповідних сторінках стояли візи країн, які не викликали підозри. Останньою була відмітка: «Сан-Хосе, Коста-Ріка», візи Сальвадору в паспорті не було зовсім.

— Це позбавляє можливості вилетіти з аеропорту Ілопанго, — мовив Гундлах.

— А ми й не полетимо з Ілопанго. Моє обличчя відоме нашим властям, та й ваше, мабуть, також. Ви могли б хоч раз відмовитись од комфорту? Лікар вважає, що ви вже цілком здоровий і можете подорожувати будь-яким транспортом.

Вона намалювала їхній маршрут, принаймні першу його частину. Гундлах слухав, зачарований не так змістом сказаного, як її спокійним голосом. Вже завтра вони повинні бути в північній провінції Чалатенанго, а звідти через Гондурас, таємно, з допомогою зв'язкових вийти до Карібського моря. Там їх як туристів перевезуть човном через затоку до Белізу. А звідти, вже літаком, зі справжньою візою, вони вирушать прямо до Мехіко — осередку сальвадорської еміграції.

Все це легко злітало з вуст Ортеги, неначе їй просто не хотілося вдаватися в подробиці. Щоправда, деякі деталі вона згадувала, але лише для того, щоб заспокоїти Гундлаха. Перехід через кордон для неї був просто дрібничкою, певно, Ортега здійснювала такі подорожі не раз. Вродлива й незворушна, сиділа вона зараз перед ним, як тоді, в ресторані готелю. Його поступово охоплювало радісне передчуття — подорож разом з цією жінкою обіцяла багато.

— Чого ви сподіваєтесь від Європи? — запитав він, хоч, здається, вона йому це вже пояснювала.

— Там знають лише позицію хунти. Нехай побачать, що ми не звірі.

— Для цього треба посилати саме таких жінок, як ви…

— Годі вам! — Гладіс пильно глянула на нього, ніби намагалася збагнути якусь дуже важливу для себе істину. — Зараз не час для фліртів, справа досить складна. Очевидно, на уряди не слід покладатися, якщо нас взагалі там приймуть. То або союзники Сполучених Штатів, або ж залежні від них, і не зважаться ставати в них на шляху. Але ліва преса, безперечно, може підтримати нас, й частина населення також. Я не дуже сподіваюсь на керівників християнських партій — скоріше нас підтримають їхні молодіжні організації та низи.

Гундлахові важко було стежити за її думками, але він відчував, як до нього повертається життя. Час заціпеніння й чекання минув.

9

Після кількох тижнів одноманітного життя в партизанському загоні світ здавався оновленим. Край плантації цукрової тростини вони чекали на міжміський автобус. Незабаром з'явилася стара машина з поетичною назвою «Баронеса». Попереду було повно пасажирів, у вантажному відділенні чого тільки не напхано: кокосові горіхи, всілякі речі домашнього вжитку, мішки з бобами, навіть кози та кури. Гундлах умостився біля дверей і, виставивши назустріч вітрові руку, милувався краєвидами. Він і досі не міг отямитися від такої раптової зміни. Ще недавно його гнітила бездіяльність і апатія, й раптом протягом одного дня стільки подій.

Нещадно пекло сонце. За вікном потяглася рівнина без жодного дерева. Нарешті вдалині забовванів ліс. Але то виявилася плантація кавових дерев, які кидали на землю густу тінь. Там, за колючим дротом, із настанням сухого літа, як от зараз, починалось збирання спершу зелених, а згодом і стиглих кавових плодів. Їх, як розповідала Ортега, очищали від шкаралупи, мили й засипали в сушильні печі. Вона показала присадкуваті, криті пальмовим листям мазанки. Не в кожній хижці можна було побачити навіть коров'ячу шкуру замість ліжка, люди спали просто на долівці. Маєтки землевласників і цукрові заводи водій обминав, бо там була дуже небезпечна варта — бандити на службі в багатіїв.

Двічі бачили солдатів: спочатку під містечком Санта-Ана, яке вони обминули, зробивши гак, а потім при переїзді через Панамериканську автостраду, їхню колимагу не зупинили, хоч Гладіс Ортега вже готувалась до цього: Гундлах — французький турист, який вивчає життя місцевого населення, а вона — його перекладачка. Вона сподівалась, що в таких ролях вони не матимуть перешкод. Її низький мелодійний голос додавав Гундлахові впевненості. Вона сиділа поруч, сповнена життєвих сил і така приваблива, напівзатуливши обличчя сонячними окулярами, які загиналися скельцями аж на скроні. Її шаль хвилювалась од вітру, жінка сиділа в недбалій, але елгантній позі — очевидно, не боялась, адже тут вона була вдома й знала, що до чого. Якийсь час Гундлах почував себе добре, але незабаром йому знову стало нудно. Хотілось активної діяльності, самостійності не лише у виконанні завдань, а й у взаєминах із Гладіс. В її ставленні до нього відчувалась зверхність, як і під час їхньої першої зустрічі в «Каміно Реаль», коли він, випивши, спочатку був прийняв її за повію. Очевидно, нею заволодіти було так само важко, як і акціями компанії «Даймлер-Бенц».

Щоразу, коли автобус зупинявся, здіймалась хмара куряви, палила нестерпна спека, але дороги, навіть далекі від головних артерій державного значення, були на диво добрі, іноді навіть асфальтовані.

Автобус ходив до розташованого в горах невеличкого провінційного містечка Ла-Рейна, в якому стояв гарнізон і збирався ярмарок. Приїхавши туди, вони знайшли закусочну, схожу на шинок, де продавали горілку на розлив, але їм тут засмажили яєчню із зеленим перцем, від якого пекло в горлі. Ортега розповідала, що «футбольна війна» в липні 1969 року почалася саме и цих краях. Під час відбіркового матчу на першість світу зчинилась кривава бійка, й після цього почались прикордонні сутички. Сальвадорська армія, яка набагато переважала війська супротивника, виступила нібито на захист трьохсот тисяч своїх громадян, які працювали на плантаціях Гондурасу. Внаслідок цього за три тижні було вбито три тисячі чоловік. Згодом сторони домовились про перемир'я, але мир було укладено аж через одинадцять років, і то лише з метою, щоб обидві країни могли вивільнити збройні сили для боротьби з партизанами.

— Сумна історія, — мовила вона. — Ненависть між сусідами, націоналізм, інспірований зверху. Територія Гондурасу в шість разів більша за територію Сальвадору, а населення — майже вдвічі менше. Ми, сальвадорці, змушені крутитись, навіть на роботу їздимо за кордон, якщо вдома кінці з кінцями не сходяться. Триста чоловік на квадратний кілометр; тут мимоволі будеш працьовитим. А коли наші люди починають у тій сонній сусідній країні відігравати певну роль, це, звичайно, викликає заздрість…

Було вже пополудні. В кінці завулка, на смердючому задньому подвір'ї, стояли два осідлані мули з провідником. Чи, може, Гундлах і Гладіс просто випадково на них наткнулися? Він не розумів місцевої говірки й не зміг розібратися в подробицях. Вся їхня екскурсія була ніби імпровізованою.

Ліворуч на спраглі схили гір поволі опускалося сонце. Їхали стежками на північ повз череди корів здебільшого бурої та рябої масті; пейзаж трохи нагадував Верхній Гарц, тільки бракувало вапняків, сланців і граніту. Здавалось, це рештки старих кратерів. На їхніх схилах росли дуби, пахучі тропічні сосни з великими наростами моху, які, немов казкові бороди, розгойдувались од вітру. Маленькі клаптики землі, на яких навіть вівця не напаслася б, були засіяні кукурудзою й просом.

Одного разу вони разом з провідником змушені були заховатися під деревами, бо в повітрі лопотів патрульний вертоліт, який, пролітаючи над прикордонною смугою, дав кілька кулеметних черг, очевидно, виконував якийсь військовий ритуал. Гундлах зовсім не злякався, він був радий нарешті злізти з сідла, в якому було не дуже зручно. Провідник сказав, що армійські частини, коли вони взагалі виходять з казарм, своєчасно повертаються й на ніч лишають увесь район «диким звірам». Його обличчя розпливлось у широкій усмішці; це був чистокровний індіанець, очевидно, партизанський зв'язковий.

Потім вони довго йшли вниз, перетнули заболочену долину, буйно порослу бамбуком і деревною папороттю. У густому вітті лунало щебетання, свист, цвірінькання, — там вирувало життя. Провідник часто змушений був братися за мачете й прорубувати дорогу. Надвечір похолоднішало, й мандрівники накинули на плечі ковдри. Близько десятої години вони дісталися до ледь освітленої хатини, де їм дали притулок і сяк-так нагодували. Відпочинок не дуже вдався, бо кругом кашляли й хропли люди, по кутках шаруділа мишва, за дощатою стіною рохкали свині… На щастя, це вже був Гондурас.

Уранці перед ними розляглася зелена долина, оточена синюватим пасмом гір. Гори були пустельні й дикі, суцільне бездоріжжя; мабуть, це було однією з причин того, що Гондурас — найбідніша в Центральній Америці країна. Половина неписьменних. Три п'ятих всього населення — позашлюбні, що пояснюється надто високою платнею за вінчання, більшість людей ходять босі. Маршрутне таксі на десять пасажирці наліталося «Платонічна любов» — ці два слова пишалися на вітровому склі. Дорога була жахлива, машина переповнена, Гундлах почував себе зовсім розбитим. Коли на крутих поворотах його притискало до жінки, яка ще вчора збуджувала палкі почуття, він лишався зовсім байдужим.

Обабіч дороги зустрічались поодинокі сосни, траплялись рідкі хвойні ліси, в яких зовсім не було кущів. Сосна, як сказала Ортега, прикрашала навіть державний герб Гондураса. Безмежні, зовсім безлюдні простори відділяли одне від одного селища з своєрідними назвами Ла-Пас, Ла-Іньйон, Есперанса або Ла-Консепсьйон, які перекладаються: Мир, Єдність, Надія, Зачаття. На честь святих часто додавались слова Сан або Санта, іноді табличка з назвою населеного пункту починалась словами «Dulce Nombre de…» («Солодка назва…») Так, назви селищ завжди звучали солодко, по-дитячому лагідно або просто виражали благі наміри. Ось навіть Сальвадор звався Спасителем, а найостанніше містечко мало назву Королева, і нікому це не здавалось смішним, та й Гундлаху не хотілось з цього приводу жартувати.

Опівдні дісталися Грасіаса — в перекладі це означало «дякую». Тут був невеличкий аеропорт. Гундлах полегшено зітхнув, коли довідався, що з Грасіаса літаки літають майже в усі куточки країни, а головне — при цьому не треба показувати паспорт. Гладіс Ортега сказала йому про це мимохідь, коли брала за 90 лемпір, що дорівнювало 45 американським доларам, два квитки до Пуерто-Кортеса. З проміжними посадками в Санта-Барбарі й Сан-Педро-Сулі вони мали надвечір дістатися порту на Карібському морі.

Сан-Педро-Сула, здається, — чимале торговельне місто, центр цукрової промисловості, тут міститься резиденція бананового концерну «Юнайтед Брандс». У Гондурасі щороку на кожного жителя збирають по два з половиною центнери бананів.

Гундлах мовчав. Усе це мало його цікавило й тільки стомлювало. Гвинтовий літак пробивався крізь густу запону хмар, над Пуерто-Кортесом ішов дощ. Коли спускались трапом, лило як з відра, все місто захлиналося, вулиці між критих бляхою дерев'яних будинків перетворились на річища. Вода хлюпотіла й розходилася за їхнім таксі, було дуже парко, одяг прилипав до тіла. Напевне ж, у цьому місті мав бути готель з кондиціонерами, проте Ортега скерувала таксиста через трамвайні рейки до брудного пансіонату «Париж» над невидимим у пасмах лощу Карібським морем. Там вона замовила лише одну кімнату, ніби їй було невтямки, що звичайно роблять чоловік і жінка в такій кімнаті, надто ж у дощ.

Гундлах утупився в єдине ліжко на латунних підпірках. Це була якась гротескна картина. Іншим разом він не тямив би себе від радості, але тепер його хопила лють. Просто ображало, що з ним поводяться, ніби з якоюсь річчю, Гладіс не зважає на те, що він, зрештою, чоловік. До того ж він стомлений, і йому зараз не до неї. Обливаючись потом, Гундлах стояв посеред цього убозтва й, майже торкаючись головою до стелі, слухав, як барабанять по даху дощові краплини. Рантом йому спало на думку, що Гладіс, очевидно, ощадить гроші, які належать не їй, але ж у нього теж є дещо. Отже, він може оплатити пристойну квартиру.

— Але ночуватимемо ми не тут, — розгублено сказала Гладіс, не зрозумівши двозначної ситуації. — Це тільки місце зустрічі, розумієте? Й тут ніхто не вимагає документів.

— З ким же ви хочете зустрітися?

— Ну, з тим, хто відвезе нас до Пунта-Горда… — Вона поправила перед люстерком мокрі пасма на лобі. Це в Белізі, звідти ми вже подорожуватимемо вільно.

— А що ви робили б, якби я далі поїхав сам?

— Якби ви що зробили?

— Якби я далі поїхав сам.

Гладіс розчісувалась.

— Я б, очевидно, теж ризикнула… Між іншим, якби ви й справді зробили так, то ми небагато втратили б.

Вечеряли бурою квасолею, солодкою картоплею та твердим сиром, після чого випили чимало кави. Поки Ортега розмовляла з кремезним негром, якому бракувало двох передніх зубів, Гундлах узяв телефонну книгу. Хотілося подзвонити в Кельн, Францісці. Але він побоювався, що вона розхвилюється. До того ж його відрадили: телефонувати звідси не зовсім безпечно.

Коли вони вийшли з пансіонату, злива вщухла, важка темна хмара посунула на захід. Із-за її золотавого краю незабаром на бухту й старий форт бризнуло сонячне проміння, осипавши яскравими барвами море, зафарбувало густою зеленню пальми, поцяцькувало привітними жовтими й рожевими тонами похмурі будівлі. Гундлах усе-таки пішов услід за жінкою й негром, який ніс її речі й мав перевезти на незнайомий берег. Човен стояв одразу за трамвайною колією, біля відшліфованого хвилями каміння; це був одкритий бот з підвісним двигуном. Негр вичерпав воду, запросив їх сідати й завів мотор.

— Скоро вам буде краще, — мовила Гладіс. — Зустрічний вітер освіжає. Я знаю, для вас це було дещо забагато… Ще п'ять годин, сеньйоре Гундлах, якихось сімдесят миль.

10

Далеко на обрії, в тому місці, де зайшло сонце, блимала зірочка маяка Кабо де Трес Пунтас. Маяк стояв праворуч від берегової смуги, яка ледве вгадувалася в згуслих сутінках, а незабаром і зовсім розтанула у вечірній імлі. Ортезі все тут було добре відоме, та й пейзажі її зараз не хвилювали. Вона пояснила, що треба не випускати маяка з поля зору і в той же час триматися не менш як на дев'ять миль од нього. Іноді тут може знести до берега надто сильною течією, а там небезпечні не тільки рифи. То крайній мис Гватемали, форпост фашистської держави, яка прагне й морських володінь. Гватемальські прикордонники нібито полюють на віскі та інші контрабандні товари з країн Карібського басейну, насправді ж бояться ввозу прогресивних ідей і визвольного руху. Вся Центральна Америка стоїть напередодні революції…

Гундлах мовчав. Міркування Гладіс про політичні події здавалися йому надто прямолінійними. Крізь гул мотору до його слуху доносились слова Гладіс. Вона розповідала, що з усіх шести центральноамериканських республік Гватемала має найбільшу кількість населення. До того ж більшість становлять індіанці, а це означає, що країна начинена соціальним динамітом. Навесні доведені до розпачу індіанці захопили там іспанське посольство. Режим віддав збройним силам наказ нещадно придушити заворушення. Штурмуючи резиденцію захопленого посольства, урядові війська підпалили будинок, і всі повстанці разом зі співробітниками посольства загинули. Врятуватися вдалося тільки послові, який перед початком штурму вистрибнув у вікно. Після цього побоїща представники двадцяти трьох індіанських племен розповсюдили заклик: «Всі повинні повстати!» Цим єдиним реченням закінчувалась відома легенда народу майя. І на боротьбу піднялось дві третини гватемальських провінцій. Навіть у Гондурасі, що також межує з Сальвадором, почались народні заворушення. Після довгих років затишшя і тут з'явились партизани. Вони, як і сандіністи в Нікарагуа, носили чорно-червоні платки. Це, звичайно, дуже сполошило янкі. Вони заслали в Гондурас своїх таємних агентів і виділили генералу-президентові не один мільйон доларів на створення п'ятнадцятитисячної армії. І все одно справи в Гондурасі не покращали, та й транзит через цю країну став ненадійним.

Гундлахові здавалось, що Гладіс підбадьорює себе цими розмовами. Кожне повстання в сусідній країні підкріплювало її надії, вселяло мужність. Але під маскою незворушності вона приховувала страх переслідуваної і зацькованої людини. Гундлах помітив це в ній під час їх першої зустрічі в готелі «Каміно Реаль»… Він занурив у воду руку. Вода була тепла і якось вороже виблискувала, ніби в ній аж кишіло хижими рибами. Гундлах теж боявся, але його страх був зовсім іншим. Відтоді як з поля зору зник горизонт, його мучило від хитавиці, зі шлунка піднімалась угору паралізуюча нудота. А довкола зловісна темрява і безкрає, сповнене таємниць, хоч і спокійне, море! То з лівого борту, то за кормою човна втішно поблимував маяк — єдина нерухома цятка світла в їх полі зору, крім зірок на небі.

Човен плив без сигнальних вогнів, довга мертва хвиля накочувалася зі сходу й зникала під кілем, раз по раз підносячи човен на гребінь і збиваючи з курсу. Але негрові це не шкодило, він навіть уві сні провів би бот правильним курсом. Та й для Гладіс вітер, туман, злива й штормові хвилі, які могли перекинути човен, просто не існували. В неї був лише один ворог. А Гундлах злякався, коли опустився ніс човна й заглух мотор. Але виявилося, човняр сам його вимкнув, щоб долити бензину. Нарешті він засвітив габаритні вогні й пінястою гладінню повів свою посудину до ще не видимого берега. На тлі ледь помітного, очевидно, порослого лісом берега, ближче до моря, височів тільки ребристий силует причалу, позначений тьмяним світлом ліхтаря, на який човняр почав орієнтуватися лише в останню чергу. Вправність цього негра була просто дивовижна. Він миттю пришвартувався, допоміг пасажирам піднятись на поміст і подав речі. Вони побажали йому щасливого повернення додому.

На пристані їх ніхто не зустрів, на березі теж нікого не було нидію, в митному бараці не світилося, всі приміщений стояли позамикані, жодного таксі, жодного поліцейського. Тільки пес пробіг, з моря доносився монотонний плюскіт прибою. Глупа ніч у містечку ІІунта-Горда. Від лісу тягло легеньким вітерцем, з верховіття виповзав блідий місяць… Якесь казкове царство або залишене селище шукачів золота…

Енергійним рухом закинувши сумку на плече, Гладіс попрямувала до схожого на склад приміщення. Там вони знайшли воду, кукурудзяний хліб, кілька бляшанок консервів і навіть гамаки з сіткою від москітів — чудова квартира. Гундлах не відчував голоду, хотілося тільки лягти й нарешті склепити повіки. Вже коли лежав у гамаку, йому здавалось, він погойдується на хвилях. У вухах ще лунало монотонне гурчання мотора, він кілька разів схоплювався, аж поки його здолала втома.

Наступного ранку маленький гвинтовий літачок авіалінії «Майя» піднявся в повітря з досить скромного аеродрому. За невелику платню він понад лагунами й зеленими горами через тридцять хвилин доправив Гундлаха й Ортегу в колишню столицю Белізу на морському мисі. Службовцям, які не знайшли в їхніх паспортах віз, Гундлах сказав, що він і пані добиралися сюди човном і не встигли залагодити всіх формальностей. Місцеву англійську мову важко було зрозуміти, в шкірі людей змішалися чорні, коричневі та білі кольори, тут жили навіть араби й китайці. Строкатість сприяла лояльності, їм поставили в паспорти штампи, які давали дозвіл на семиденне перебування в країні. Аж тут Гундлах збагнув по-справжньому значення обхідного шляху. Їх просто вважали робінзонами-відпускниками, які збираються провести час десь на островах або на Гловері — другому в світі за розмірами кораловому рифі, який вабив туристів.

А взагалі світ ніби й забув про існування Белізу. Гладіс по дорозі в готель розповіла, що ця країна за розмірами більша за Сальвадор, вона нараховує десь від ста до двохсот тисяч мешканців, точно ніхто цього не знає. Всі події довкола відбуваються так, ніби Беліза взагалі не існує — якийсь заспаний клаптик землі… В революційному лексиконі Гладіс взагалі не знаходилось місця для цієї країни. Говорячи про Центральну Америку, вона навмисне не згадувала про цей край. Вона і її друзі використовували цю сьому центральноамериканську країну лише як коридор для переходу кордонів і для завіряння документів. До 1973 року вона ще називалась Британським Гондурасом і була останньою англійською колонією на американському континенті, вважалась членом Британської Співдружності націй, відгороджена від інших країн континенту джунглями, рифами й мовними бар'єрами — надто скромний і занадто безлюдний край — на який же революційний рух там можна сподіватись?

Їхній рейс був аж наступного дня. Вони зняли номер у готелі за дванадцять місцевих доларів. Белізький долар рівнявся половині американського. Кімната була досить незатишна. Будинок готелю стояв на сваях, як і більшість тутешніх жител. Штормові хвилі часто затопляли вулиці міста. Гундлах прийняв душ. Вода спочатку не текла, і лише, коли він досить сильно стукнув кулаком по крану, спочатку закапала, а потім з сичанням полилась. Вікна були збиті з перекошених дощок, шибки вибиті. Крізь них налітав морський вітер і освіжав мокре тіло.

В цій країні багато чого сходило з рук. Гундлах купив пляшку віскі й льоду, примостився в холодку на дерев'яній веранді й, відпиваючи маленькими ковтками зі склянки, спостерігав за містом. Воно пропливало повз нього, було дуже розмаїте й мало присмак романів Хемінгуея або Гріна, але тут не було ніяких романів, тим більше між Гладіс Ортегою й ним. Усе залишалося мрією, навіть тоді, коли вона, скупавшись і причепурившись, сіла поряд і здивовано втупилась у пляшку, ніби ніколи досі не бачила, як п'ють віскі.

— Ви не схвалюєте моє марнотратство, — мовив він. — Але ж віскі тут дешеве. Випийте мені на втіху бодай трохи. — Він узяв другу склянку.

Гладіс похитала головою.

— Я знаю, що зараз у вас на душі. Ви п'єте, бо відчуваєте свою непотрібність. Але ви глибоко помиляєтесь! Без нашої допомоги мені б не пощастило прослизнути сюди.

— Тутешні власті пропускають кожного, хто має гроші.

— Не дуже. В Белізі ліві настільки небажані, що тут навіть запровадили правосторонній рух, всупереч правилам дорожнього руху в колишній материнській метрополії. Службу безпеки тут очолює англійський чиновник… Ну, а я не знаю жодного слова англійською мовою. А ви молодець, говорили так переконливо.

— Приємно, що ви намагаєтесь мене морально підтримувати. Робіть так і надалі. До Мехіко вистачить, а там я знову почуватимуся безробітним.

— Невже вам так важко набратись терпіння, поки приїдемо до Європи? — спитала вона. Гундлах дивився їй у вічі; уважний погляд Гладіс з-під темних брів і він пробуджував його до життя. Обличчя було сповнене життєвих сил, густе волосся кучерявилось над лобом, — Там ви задаватимете тон.

— Хіба? А який тон вам до вподоби? Гучні слова про перемогу або смерть? Пафос там не в пошані.

— Перемога або смерть — це дилема. Погляньте краще тверезо на речі! Досвід В'єтнаму вчить, що регулярна армія може здолати повстанців лише тоді, коли вона в десять разів їх переважатиме.

— Але вам такі розрахунки ні до чого?

— Так. Сьогодні в наших лавах уже втричі більше, ніж минулої осені, від восьми до десяти тисяч бійців. Це набагато перевищує число повстанців свого часу на Кубі й у Нікарагуа. — Вона говорила дуже швидко, схвильовано, навіть механічно кілька разів ковтнула зі склянки, яку він їй подав.

— А хіба зброя не відіграє ролі?

— Чому ж! Але в революціях завжди зазнавали поразки ті, хто був краще озброєний. Громадянські війни мають власні закони. Британські колоністи в Північній Америці були гірше озброєні, ніж Англія, й, незважаючи на це, здобули перемогу в війні за незалежність. Це стосується й Болівара та іспанської армії, і французького народу та королівського війська, і мексіканських повстанців, загонів Порфіріо Діаса. Всі без винятку революціонери були слабші за своїх ворогів, і все ж вони перемагали; над цим вам слід подумати.

— Судячи з того, що я чув у таборі, вас поки що вдесятеро менше, ніж урядових військ. Армія, поліція разом з усілякими службами безпеки нараховують загалом вісімдесят тисяч чоловік. А до того ще воєнізовані організації сил правопорядку!

Сама тільки терористична група «Орден» нараховує майже стільки ж…

— А ви хіба не знаєте, хто входить до «Ордена»? Здебільшого ті-таки військові. Не треба вдвічі перевищувати чисельність ворога!

— І все ж співвідношення один до десяти ви ще не досягли.

— Боже, що таке цифри! — Ортега від сильного збудження важко дихала. — Коли ви зважаєте на цифри, то вони невпинно зростають! Ви думаєте, лише озброєні люди є силою революції, і що її можна розгромити переважаючими силами солдатів і техніки, так? Це позиція Вашінгтона, логіка Пентагону, де є комп'ютери, нібито спроможні все обчислити, вирішити будь-яку проблему імперіалізму ескалацією сили… Але ви забуваєте про волю народу, який не хоче так жити далі, не хоче, щоб ним верховодили вбивці!

Гундлахові просто заціпило. Вона говорила з такою пристрастю, якій навіть він, чудовий пропагандист, міг позаздрити. Але ця жінка вражала його й ще чимось. Він відчував — поряд з ним людина цілісного характеру. Гармонійний взаємозв'язок між мисленням і діяльністю давно колись був і в нього.

— За таку прямолінійність вас варто любити, — мовив нарешті Гундлах. — Відверто кажучи, я просто заздрю такій силі, такій вірі у свою справу, Гладіс… Дозвольте мені вас так називати?

— Будь ласка, якщо вам так хочеться.

— Мене звуть Ганс.

— Будьмо друзями! — Гладіс підняла склянку, випила до дна- й подивилася на нього з відтінком сумніву — до чого ж призведе таке братання. — Ми друзі, — сказала вона, — бойові соратники, хоч і з різних країн.

— Наші шляхи схрестились у боротьбі з Пінеро.

— Краще не будемо більше пити. Зараз я піду в місто, а після цього ще хотіла б з вами поговорити, Гансе.

Коли вона пішла, Гундлах знову відчув себе зайвим. У телефонній книзі він побачив, що тут, у новій, малесенькій, загубленій серед джунглів столиці Белізу — місті Бельмопані, крім британського посольства, є також консульство Федеративної Республіки Німеччини. 123 Альбертстріт, номер 2461, там, певне, теж сидів хтось на зразок Вальмана. Фірми Ворда, Вебстера й Віллоубі Гундлах не знайшов. Оскільки йому не радили телефонувати до Європи, він вирішив надіслати Францісці телеграму: «Небезпека позаду Почуваю себе добре скоро подзвоню Цілую Ганс». Він розумів — цього замало, та мусив бути обачливим. Гундлах написав текст англійською мовою, потім, подумавши, замінив слово «цілую» на «люблю», і це йому здалося смішним. Відчуваючи, як по тілу розходиться алкоголь, він закоркував пляшку. В захмелілій голові роїлись думки: «Скільки ж часу, власне, минуло? Принаймні вже пора подати про себе звістку».

11

Вони попрощалися з зеленим світом тропічних лісів і піднялися в повітря з тихого, розташованого далеко за містом, аеродромчика, який гордо іменувався міжнародним аеропортом. З моря квітів просто в бій… Ще яскраво світило сонце, ліворуч на верхах Попокатепетля ряхтів сніг, коли вони, пролетівши понад сірими плато, пірнули в хмари, пробиваючись крізь рудий смог, що застеляв ілюмінатори. Повернення в цивілізацію. Літак ніби аж стрепенувся від огиди. За дев'яносто хвилин після заспаного Белізу — ніби якийсь удар, і над ними розверзлося гуркітливе й смердюче гігантське місто.

Вони вже були знайомі з Мехіко. Гладіс Ортега тут вчилась, а Гундлах укладав договір на будівництво цементного заводу, який тепер теж допомагав отруювати повітря. Шість тисяч фірм, він це ще добре пам'ятає, три п'ятих всієї промисловості великої країни скупчилося в цій котловині — металургійні і нафтопереробні заводи зробили цю високогірну долину схожою на Рурську область, пожираючи решту повітря, якого ще не встиг поглинути мільйон автомобілів і димарі старезних халуп з їхніми відкритими печами. Погода стояла похмура й холодна, Гундлаха оглушували реактивні літаки, хаос міжнародного аеропорту імені Беніто Хуареса, гуркіт на міській автостраді. Яка величезна арена, дванадцятимільйонне місто. Хіба це не його стихія? Ні, в нього навіть просльозились очі й появилось якесь гнітюче почуття, ніби в його житті починається якийсь гірший етап.

Альфредо, представник емігрантського комітету, замовив для них номери в одному з тисячі готелів міста і сам відвіз їх у готель. Ввічливо привітавшись із Гундлахом, що сидів позаду, він більше до нього не звернувся. Дорогою Альфредо запросив Гладіс виступити ввечері в Будинку профспілок недалеко від проспекту Хуареса, як свідка: там засідав постійно діючий трибунал народів, який розглядає також злочини хунти в Сальвадорі. Гладіс відмовилася. Здивований відмовою Альфредо гарячкував, а в суцільній лавині машин це було досить небезпечно. Пофарбований у блакитне й зелене готель «Аркос» стояв. у провулку. Коли вони вийшли з машини, Гладіс ніби почала згоджуватись. Гундлах не все розумів з їх розмови.

— Їм це треба, — сказала вона Гундлахові вже в готелі. — Важко відмовитись. Звичайно, там будуть представники преси, але Альфредо запевняє, що вони не фотографуватимуть.

Отже, Гладіс остерігалася фотографування. Ще в літаку вона казала: хоча в Мехіко вільніше дихається, однак не настільки, щоб утрачати пильність… Тут ворог діє досить активно. Його агенти сидять як у представництвах хунти, так і в посольстві США та в інших місцях, отже, треба бути готовим до всіляких несподіванок.

Нервово постукавши в двері, сильно збуджена Гладіс увійшла з журналом у руках до кімнати Гундлаха. Вона пояснила: журнал лежав у її ванній, розгорнутий, з позначками й підкресленнями. То був американський журнал «Ріскс інтернешнл», який спеціалізувався на карколомних пригодах у цілому світі, але Гладіс не вміла читати по-англійському.

Вона тривожно стежила за Гундлахом, поки він читав попідкреслювані місця. То було оголошення фірми Ворда, Вебстера і Віллоубі — її центральноамериканського бюро в Мехіко. Бюро пропонувало гарантовані послуги тим, кому загрожує небезпека. Клієнтам обіцяли надійний захист, детективи брали під охорону на визначений час також родичів клієнта, навіть хатніх тварин і майно. Пропонувало бюро й допомогу на випадок викрадення людей, у чому воно покликалося на численні успішні акції в обох частинах американського континенту. Найголовнішим своїм принципом бюро проголошувало життя й свободу людини, абсолютно незалежно від того, що було причиною її викрадення: жадоба грошей чи тероризм… Слово «тероризм» було підкреслене, можливо, лише тому, що воно стояло в кінці.

Гундлахові аж горло стислося, він мимоволі проковтнув слину. Випадковість виключалася, це був прямий виклик. Фірма ВВВ натякала, що всюди його знайде…

— Це стосується, мабуть, мене. Вони надіслали мені попередження і просто переплутали кімнати.

— Але як вони довідались?

— Мабуть, від когось із емігрантського комітету…

— Ви маєте на увазі Альфредо? Це виключено!

Перехопивши її погляд, похмурий і сердитий, він приклав до уст палець. Знову все, як і раніше, — постійна загроза й відчуття, що тебе підслуховують, стежать за кожним твоїм кроком. Не встигли вони бодай трохи відітхнути од цього, як їх знову починають цькувати. Гладіс викликала чергового та покоївку й запитала, хто підклав їй у ванну журнал, але нічого не домоглася. Ніхто нічого не знав, той журнал вони бачать вперше. Гладіс і Гундлах зійшли вниз і розповіли все Альфредо.

— Треба з'ясувати, — мовив той. Він провіз їх кількома вулицями, зробив кілька крутих поворотів — чи не сидить на хвості якась машина, а на стоянці біля Аламада-парку втиснув своє авто в прогалину й зателефонував комусь. По той бік висотного будинку починався парк з водограями, дерева там були здебільшого старі, скрізь бавились діти, в будиночках сиділи чистильники взуття, пропонуючи свої послуги туристам і перехожим, торгуючи повітряними кульками. Альфредо затяг Ортегу й Гундлаха в натовп, як у надійний захисток.

— Треба неодмінно поміняти квартиру! — сказав Альфредо.

— А чи це допоможе? — відгукнулася Гладіс.

— Нас тримають на прицілі, — докинув Гундлах.

— Я знаю, ви підозрюєте наш комітет…

— У нас немає підстав для цього.

— Не прикидайтесь, я ж бачу. Але так само ми можемо підозрювати вас. Гладіс найчастіше зупиняється в цьому готелі. Вчора в Белізі ви могли згадати про нього по телефону.

— Припини, — шикнула на нього Гладіс. — Ні про який готель ми не згадували.

Альфредо був молодий, але здібний адвокат, вільно володів французькою мовою й умів скритно, мов слідчий, розпитувати. Біля гранітно-мармурового Палацу образотворчого мистецтва, що виділявся ошатністю серед інших споруд, до них підійшов високий, худий емігрант-сальвадорець на ім'я Данієль (усі вони називали один одного лише на ім'я, хоча навряд чи ті імена були справжніми).

— До нас таких як він раз у раз підсилають, — сказав Данієль, маючи на увазі Гундлаха.

— Ви забуваєте, — крикнула Гладіс, — що він тоді мало не загинув.

— То могла бути випадковість. Адже він вийшов з машини перед вибухом? І просто не встиг відійти далі.

Гундлах майже все розумів, про решту здогадувався. Його ображало, що вони вдають, ніби його тут немає.

— Ви верзете дурниці, — втрутився він. — Невже хтось і справді зважився б заслати мене до вас, проливши стільки крові та ще й пожертвувавши людиною? Це було б схоже на зловісний жарт, а тінь падала б на тих-таки детективів.

— Їхнє бюро — то тільки ширма, сеньйоре. І все-таки хто їх поінформував?

— Розумію вашу нервозність, але я тут ні до чого.

— Ми шукаємо тільки місце, де просочується інформація. Навіть якщо ви до цього причетні, з вами нічого не станеться. Ми нікому не погрожуємо, але сподіваємось, що ви підете своїм шляхом, сеньйоре.

Що заважало Гундлахові повернутись і піти геть? Гордість чи прикутий до нього пристрасний погляд Гладіс? Коли б він отак пішов від них, це означало б визнати все. Якби її тут не було, Гундлах би так і вчинив. Гладіс рішуче виступила на його захист, вона й думки не припускала про зраду. Звичайно, хтось підслухав розмову й робить усе, щоб посіяти між ними непевність і недовіру, і якби зараз слухав їх, то зрадів би, що досяг мети.

Данієль сів на лаву в парку, байдуже схрестивши на грудях руки, по ньому було видно, що він залишався при своїй думці і запропонував винести свою підозру на суд комітету. Гладіс відбулася жартом, сказавши, що не збирається поряд з ним сідати на «лаву підсудних». Виявилось, що головних членів комітету в Мехіко взагалі немає, вони зараз у Сильна мірі налагоджують контакт з архієпископом. Ці слова зірвалися з вуст Гладіс, і вона тут же дістала иагіику: треба ж думати, перед ким можна таке говорити! Хоч пан Рокемон і не мас злих намірів, але ж було б неприпустимою наївністю відкривати йому такі таємниці.

Гладіс набридла ця сварка, й вона послала обох своїх співвітчизників знайти нове приміщення. З нею тут рахувалися. Гладіс і Гундлах пообідали навпроти церкви тіла Христового, яку було перетворено на музей народного мистецтва.

— Не ображайтесь на них, — сказала Гладіс, — вони так багато всього пережили…

Гладіс раптом перевела мову на інше, вона взялася пояснювати, як чотири архітектори спотворили будівлю Палацу образотворчих мистецтв. Цьому будинку всього п'ятдесят років, і в ньому зберігаються видатні твори мексіканських скульпторів і художників, тут же міститься величезний концертний зал і Національний театр з двадцятитонною завісою. Сама будівля палацу така громіздка і важка, що протягом недовгого часу на чотири метри погрузилась у м'який грунт… Гундлах зрозумів, що Гладіс просто хоче відвернути свої й його думки від неприємного інцидента.

Поки переїздили в пансіон «Ронда», настав час рушати до Будинку профспілок. Але виникли нові клопоти: Гладіс мерзла від вечірньої прохолоди, треба було купувати пальта, адже їм скоро їхати до Європи. Хоча, зрештою, вона могла тремтіти й від хвилювання: американський журнал у ванній кімнаті, й наступний вихід на трибуну…

Перед тим як увійти до невеличкого залу, де засідав постійно діючий трибунал, Гладіс наділа окуляри, які закрили майже половину її обличчя. Її та Гундлаха посадовили відразу за представниками преси. Зал, який уміщав чоловік двісті, був переповнений. Дві жінки і троє чоловіків, сидячи на підвищенні, вели це своєрідне судове засідання; хтось вів протокол, хоча все записувалось і на магнітну стрічку.

З трибуни свідків говорив індіанець — гватемальський горянин. Важко добираючи слова, збиваючись і повторюючись, він розповідав про загибель рідного села. Його іспанська мова була дуже бідна, тому Гундлах розумів кожне слово, його вразив зміст виступу… В село прибула військова поліція, щоб заарештувати «комітет відбудови». Вони стріляли, проводячи обшук, забирали все, що їм подобалось, убивали худобу, ґвалтували жінок, палили хижі. Хотіли винищити все село. Але більшість мешканців повтікало. Люди поховались у горах та джунглях, живилися там самим зіллям, особливо страждали немовлята. Чим їх годувати? У матерів немає молока…

— Військові пробули в селі цілий тиждень і застрелили шістдесят селян. — Продовжував він, не підвищуючи голосу. — Навіть у церкві все перевернули, шукали зброю. Знайшли десь старовинну рушницю, яка ще більше розпалила їхню лють… Пораненим ніхто не надавав допомоги, бо у всій окрузі немає жодного лікаря. Перекрили всі дороги. Ні «швидкої допомоги», ні санітарів, ні пожежної команди з Сан-Маркоса до нас не пропустили. Мертвих вони закопали, коли трупи почали смердіти. Було заявлено, що людей повбивали партизани. Згодом хунта пояснювала, що військових викликали після того, як у селі поширився сморід і нібито було знайдено таємне кладовище… Але це брехня!

Свідки обвинувачення, змінюючи один одного, розповідали про різанину по селах, в залі лунали вигуки, іноді щось питали репортери; їм хотілося цифр і дат, просили продиктувати назву села й провінцію по літерах. В повідомленнях свідків звинувачення не все було гладко, але саме такі імпровізовані, кострубаті розповіді найбільш переконували Гундлаха і свідчили про відсутність будь-якої попередньої підготовки. Щирість безхитрісних, позбавлених будь-якої штучності і витіюватості виступів не викликала ніяких сумнівів, незаперечні факти вражали присутніх. Іноді в залі наставала приголомшлива тиша. Гладіс, що сиділа поруч з Гундлахом, аж заціпеніла від напруження, ніби роздавлена всім почутим. В її країні діється те ж саме!

— Політичні вбивства, інспіровані урядом, — підвів підсумки голова суду, за словами Альфредо, юрист із Швейцарії. — Іншого висновку зробити не можна. А тепер переходимо до наступного пункту…

Знову почався перелік жахливих злочинів. Боляче було навіть слухати. Опустивши додолу погляд, Гундлах мовчав, його думки плутались: «Колись у світі вже таке діялось, це ті ж часи середньовічної інквізиції, Тридцятилітньої війни в Німеччині, і причиною того завжди були і залишаються люди, які конвульсивно чіпляються за свої привілеї і владу!» Форум викривав численні страждання безіменних покривджених; інакше про них ніхто б і не дізнався. Такі події, звичайно, стиснуті в цифри і короткі повідомлення, відразу забуваються серед буденного життя, зникають за лоском і потребами високопоставлених осіб. Замах на якогось державного лідера або шефа концерну, так, це хвилює громадськість, розбурхує пристрасті, змушує журналістів описувати жахливість і мерзенність вчинку. Про це вони охоче галасують, ніби куля вбивці влучила в серце цілої нації або навіть всього людства і тяжко поранила писак.

«Їх мучить сумління, — мовив про себе Гундлах. — Вони намагаються приховати свою жадобу до сенсації, їхнє вдаване співчуття, фанатичність і лицемірний відчай це лише маскування — навіть перед собою — зв'язку між долею видатної особи і тиражу газети або платні того середовища, якому вони так ревно служать. На стражданнях і смерті невідомих людей багато не заробиш; це видно хоч би по тій невеличкій групі присутніх тут журналістів, які, очевидно, представляють здебільшого ліву пресу. Кого ще все це турбує? Кому ще цікаво знати всі деталі про ті злочини?» Навіть Гундлах стомився слухаючи… І все ж засідання міжнародного трибуналу перевернуло йому душу. Не те що якесь коротке повідомлення про вбивство президента з усіма коментарями і медичними висновками. Хіба не почесніше бути адвокатом пригнічених, змусити інших прислухатись до їх голосу? Можливо, незабаром у Європі він зможе разом з Гладіс виступити на їх захист. Атмосфера залу, переповненого знедоленими людьми, пробуджувала в ньому симпатію до них.

Попереду, змінюючи одне одного, виступали нові свідки, змушуючи Гундлаха прислухуватись. Настала черга Сальвадору. Зі звинуваченнями виступали переважно жінки — активістки профспілок, педагоги, дружини заарештованих і тих, що пропали безвісти, дівчата з релігійних і медичних закладів. Жінки були медсестрами, санітарками, церковними служками або ж вивчали соціологію, не заради кар'єри, а для того, щоб допомагати біднякам, жити їх турботами. Не приховуючи своїх імен, вони розповідали, яких жахів довелося їм зазнати на короткому віку. Нестерпні умови життя змусили цих людей стати радикалами, єднатись у революційні групи, прообрази нового суспільства.

— Ваша хунта твердить, ніби в надзвичайно важких умовах веде боротьбу на два фронти — проти натиску зліва і справа, зауважив дзвінким і в'їдливим голосом якийсь журналіст. — Це правда?

— Ні, — відповіла жінка з трибуни свідків. — Нинішній режим дедалі більше захищає інтереси олігархії, вдаючись до жорстоких репресій, вбивств і тортур. Тільки протягом останнього року вбито й закатовано вісім тисяч чоловік, отже, хіба це не геноцид? У країні безборонно діють групи цивільних терористів, до того ж у тісному контакті з армією і поліцією. Через те їхні злочини й лишаються непокараними.

Репортер, який сидів трохи збоку, ледь підвівся й знову щось запитав; судячи з акценту, це був янкі. Очевидно, він називав своє прізвище і газету ще до приходу Гладіс і Гундлаха. На відміну від інших він не розмахував руками, зате ввесь час крутив головою; говорячи, він повертав її трохи вбік і, нахилившись уперед, свердлив поглядом присутніх, дослуховуючись до настроїв аудиторії, до загального обурення хунтою.

— А ліві сили не вдаються до терору?

Жінка на трибуні вагалась. Представляючись, вона назвала себе лікаркою. Мова в неї була чітка, але відповісти на таке запитання лікарка не була готова.

— Трапляється іноді, — нарешті відповіла вона. — Кількох відомих усій столиці вбивць було покарано, таких, наприклад, як брат останнього диктатора…

— Та й годі?

— Якось партизани спалили врожай кави одного латифундиста.

— Спасибі, що ви про це згадали. — Репортер сів, провівши долонею по світло-рудій шевелюрі. Залишалось незрозумілим, чи він був людиною упередженою, чи дошукувався запекло істини, чи просто мав звичку ставити запитання в різкій формі.

Й тут підхопилась Гладіс.

— Але хіба це можна зрівняти з «оздоровчими операціями» по селах, з кривавим побоїщем біля собору! — сердито крикнула вона. — Ви вже чули про вибухи бомб у комітетах профспілок, у редакціях, про страшні тортури — кастрацію, виривання язика, відрізання вух… У вагітних жінок видаляють плід і кидають собакам!

Репортер ніяково відвернувся і схилив набік голову, вдаючи, ніби він і не мав наміру ставити сказане під сумнів.

— Поїдьте в Сальвадор, сеньйоре, пройдіться по бідняцьких кварталах столиці! — її голос, низький і сильний, став раптом різким. — На світанку, до моменту відміни комендантської години, ви, напевне, наткнетесь десь за рогом на тулуб розрубленого навпіл юнака, а ноги його лежатимуть десь на іншому перехресті вулиць… Розрубати людину ударом мачете навпіл — це для жандармерії акт героїзму. Я на власні очі бачила голову профспілкової активістки, прив'язану за коси до тину сусіднього дому. А її голе тіло лежало поруч у стічній канаві. Вбивці й не намагались приховувати, хто вони, прикріпивши на тому ж тину папірець з написом «Орден» — назва однієї з правоекстремістських спілок! Отакі жахи зустрічаються в нас на кожному кроці, і відомо, хто їх чинить.

Запала тиша. Гладіс відмахнулась від Альфредо, який намагався її заспокоїти й усадовити на місце.

— Між іншим, твердження про те, ніби опозиція Сальвадору перебуває під керівництвом марксистських сил, — чистісінька дезинформація. До лав руху Опору входять усі прошарки населення, крім великих землевласників.

Украй знесилена Гладіс протовплювалася до виходу. Альфредо йшов за нею, вмовляючи повернутись назад, нагадуючи про витримку й дисципліну.

— Ні, ні! — рішуче заперечила вона. — Більшого від мене не чекайте, я сьогодні нездатна, пробачте мені…

Коли повертались додому, Гундлах узяв її під, руку й відчув, що вона тремтить усім тілом, — чи від нервового збудження, чи то від страху перед невидимим ворогом. Мабуть, і те, й друге. Здається, вона й на світло рампи не вийшла, щоб не називати свого прізвища. Вона вилила все, що накипіло на серці, й тепер, ніби в сховок, утікала до пансіону, де, звичайно, теж не було гарантії повної безпеки. Дорогою до Мексіки вона виявила набагато більше мужності, ніж тепер.

12

Уночі задзвонив телефон. Гундлах підняв трубку; він був майже певен, що чує, як на протилежному кінці дроту хтось дихає. Гундлах ще якусь мить чекав, але ніхто не озвався. Згодом дзвінок пролунав удруге. Цього разу чоловічий голос проказав англійською мовою з американським акцентом:

— Говорить Пінеро. Відгукнись, друже, якщо ти ще не втратив голосу. — Гундлахові здалося, що в нього розколюється голова, він аж відсахнувся, але слова, мов удари, наздоганяли його. Він їх ніби й не сприймав і все ж почав розмову. Згодом Гундлах насилу пригадав її зміст. Пінеро, чи хто там, говорив не дуже сердито, швидше по-дружньому; він зауважив, що його, Гундлаха, тримають у полі зору, бо за ним боржок. Гундлах відповів, що, навпаки, саме він, Пінеро, лишився перед ним у боргу. Мав таке відчуття, ніби його рот наповнений льодом чи склом, сотнями гострих скалок.

На світанку Гундлах дійшов висновку, що все те йому наснилось; але Гладіс потім сказала, що їй також телефонували. Побажали щасливо дістатись до Європи й докинули, що з нетерпінням чекають на неї в Мадріді. Мадрід справді був першим етапом її подорожі Європою. Отже, вона вирішила поміняти маршрут. У неї було таке враження, ніби для них наставлено пастку або що вони в неї вже навіть потрапили.

В агентстві мексіканської авіакомпанії на розі бульварів Бальдераса й Хуареса вони зустріли Данієля, який дуже радив їм летіти кружним шляхом: через Кубу. Туди за ними ніхто не поткнеться, навіть найрішучіший агент, для контрреволюціонерів Гавана — це поняття неприступної фортеці… Гундлахові здалося, що, говорячи ці слова, Даніель пильно спостерігав за ним краєм ока.

Данієль, лівий соціаліст, член політико-дипломатичної комісії Опору, запропонував їм свої послуги: йому буде зручніше, ніж їм перезамовити квитки і отримати візи в Кубинському посольстві. А вони тим часом пройшли по Пасео де ла Реформа, щоб купити собі зимовий одяг. Гладіс подобались речі солідні, за останньою модою вона не гналась, намагаючись одягатись зі смаком, але й щоб не кидатися в вічі. Подалі від широкої, з восьмирядною проїжджою частиною, вулиці, де були надзвичайно високі ціни — сто мексіканських песо рівнялись десь близько чотирьом доларам — вона купила собі туфлі, костюм кольору морської хвилі і плащ військового покрою з теплою підкладкою. Вона сказала Гундлаху, що вже тут надається велике значення зовнішньому вигляду, і тим паче в країнах Західної Європи, зазначених у маршруті їхньої подорожі. Її повчання здавались Гундлахові дещо смішними, він вбачав у них бажання Гладіс бути вродливою і подобатись. А вона й йому радила одягатись елегантно, бо, як кажуть, по одягу зустрічають; для Гавани це ще не обов'язково, а там, на Заході, вони повинні мати солідний вигляд.

Прогулюючись з Гладіс знову по Пасео де ла Реформа, широкій магістралі з деревами в чотири ряди вздовж тротуарів, нескінченним потоком машин і численними пам'ятниками, Гундлах поступово погоджувався з нею. Йому взагалі подобалось ходити по магазинах з вродливими жінками. Коли ж вона заговорила про Гавану, він намагався приховати від неї, що особливого ентузіазму не відчуває. Для нього Куба залишалась країною, близькою до Східного блоку. Мало що з ним може там статись, тим більше, що він подорожує з фальшивим паспортом. Але як же інакше замести свої сліди? А втім, тепер йому вже ніяк не можна було відмовлятись, щоб не посилити впевненості Данієля в його підозрі. Отже, він ішов по тонкому льоду, щоправда, поруч з Гладіс. Вони збирались летіти на Кубу. Щотижня до Гавани є два рейси, найближчий післязавтра. Гладіс Ортста сказала, що це буде її перша подорож до острова Свободи.

Наступного дня Альфредо запросив їх до себе в гості, в невеличку квартиру, що містилась у будинку поруч з ареною, де проводились кориди. Вони трохи проїхали в метро, яке було відкрито до Олімпійських ігор дванадцять років тому. Оскільки закордонні фірми відмовились будувати метро під містом, зведеним на болотах або вулканічному попелі, мексіканці, хоч не мали досвіду, взялися за цю справу самі й незабаром спорудили три лінії, якими курсували сучасні безшумні поїзди. Кожна станція нагадувала справжній музей, — тут експонувалися скарби епохи ацтеків, речі, знайдені під час прокладання тунелів.

Згідно з планом міста, Гладіс і Гуидлах зараз проїздили під резиденцією Ворда — Вебстера — Віллоубі. Від ВВВ не надходило більше жодної звістки, й Гундлах уже ладен був думати, що ті містичні дзвінки — наслідок його знервованості. Зрештою той журнал міг забути попередній мешканець номера, а обслуга не помітила й не прибрала. Бурхливе життя довкола створювало ілюзію нормальних взаємин у світі й між людьми.

А чи ж нормальні вони насправді?

З вікна своєї невеличкої квартири у висотному будинку Альфредо показував їм передмістя Койоакан із старовинними іспанськими церквами й ветхими провінційними будинками колоніальних часів. Як країна еміграції, Мексіка має яскраві, відомі всьому світові традиції. Поруч з революціонерами й антифашистами тут нерідко вживались різноманітні авантюристи й агенти; сорок років тому за тінистими деревами своєї схожої на фортецю вілли був убитий Лев Троцький… За кавою розмовляли про тишу в Сальвадорі —тишу перед бурею. Обидві сторони доозброювались матеріально й морально.

Американський посол Роберт Уайт дотримувався курсу позірної демократії, пін сказав: «Продовжувати й зараз вести суперечки про реформи — це все одно що в ніч загибелі «Титаніка» сперечатись про те; як розставити шезлонги на верхній палубі!» Він спонукав хунту діяти хитро, і вона для початку вивела з уряду колишнього ставленика Уайта полковника Махано. Ще до Нового року передбачалось посалити в урядове крісло Наполеона Дуарте.

Хто він такий? За слонами Гладіс, це п'ятдесятип'ятирічний інженер, один з організаторів християнсько-демократичної партії. В 1972 році Дуарте навіть отримав перемогу на президентських виборах. Вигнаний майже відразу з країни військовими, через сім років він все ж повернувся і почав служити тим, хто колись його прогнав. Партія його майже розвалилась. В нього залишилось лише кілька прихильників. Всіх їх архієпископ Ромеро перед своєю загибеллю назвав «зрадниками». Зі слів Альфредо Гундлах дізнався, що Гладіс представляє в керівній верхівці підпілля християнських демократів — частину Революційно-демократичного фронту.

Гундлах довідався, що створено головний штаб Опору — його цивільне керівництво і військову організацію, названу ФНВФМ, Фронтом національного визволення імені Фарабундо Марті. Штаб очолював мільйонер Енріке Альварес Кордова, заблудла вівця серед двохсот багатих сімей. В першому «цивільному» кабінеті, сформованому хунтою, Альварес отримав портфель міністра сільського господарства, але незабаром вийшов з уряду, бо аграрна реформа перетворилась просто у збройний похід проти селян. Приблизно в цей же час хунту, до складу якої входило п'ять чоловік, залишив соціал-демократ професор Унго. Він теж перейшов в табір опозиції, став членом її політичного керівництва.

— Розвиток нашої країни не може йти старим шляхом, — сказав він, пояснюючи свій крок.

— А по якому ж шляху він піде? — запитав Гундлах.

— По такому як слід, — відповів Альфредо.

— Це звучить як таємниця.

— Бо це й є таємниця.

— Не дуже відверта відповідь.

— Не знаю, як вам це розтлумачити.

Гундлаха образила така відповідь. Він зрозумів, що тут йому не довіряють. «Альфредо й Данієль, мабуть, думають, як одкараскатись від мене, щоб Гладіс подорожувала сама, але не знають, як це зробити, — міркував собі Гундлах. — А чи знають вони взагалі, чого хочуть, як захопити владу в країні. Адже громадянська війна не може продовжуватись без кінця, бо країна занепадає, спустошується, народ стікає кров'ю. Багатіям що? Вони прихоплять свої гроші і втечуть до Флоріди. Для ведення війни в них є армія і наймані бандити…» Гундлах важко переносив стриманість Альфредо й Данієля. Це наводило його на сумні думки. Гладіс також це відчувала. Але незабаром вони вирушили в дорогу. Наступного дня в напівпорожньому салоні літака кубинського цивільного флоту вона знову згадала про становище в Сальвадорі. Основне завдання Фронту національного визволення полягало в поступовому й невпинному ослабленні ворога. Треба виснажити його фізично, й тоді армія, як і державний апарат, почне розкладатись. Це щось на зразок запуску автомобіля — «маленький моторчик» — стартер, тобто збройні виступи окремих груп поступово розкручують «великий мотор» — народне повстання. І тоді все прийде в рух. Кинута згори грудка снігу може викликати лавину. Приблизно так розгорталися свого часу події в Нікарагуа.

— Сподіваюсь, цей принцип годиться й для ваших умов, — сказав Гундлах.

Коли праворуч з безмежної блакиті моря знову виринула земля — півострів Юкатан, — Гладіс пояснила, що дуже важливо — не проґавити сприятливу мить, спалах іскри. Саме такий момент спочатку було прогавлено в Гватемалі; також і в Манагуа зірвався замах, коли партизани влітку 1978 року пальнули ракетами по палацу тирана.

— Але через кілька тижнів, — продовжувала Гладіс, — два десятки партизан, одягнених у форму солдатів, увійшли ополудні в Національний палац. Вони перестріляли варту і взяли тисячу заложників, в тім числі сімдесят депутатів, двох міністрів, а також племінника і двоюрідного брата Сомоси. Коли армія вишикувалась перед палацом, щоб розпочати штурм, партизани виставили у вікнах друзів і родичів тирана… І Сомоса прийняв ультиматум: він звільнив в обмін на заложників шістдесят в'язнів і дозволив виголосити по радіо комюніке сандіністів. Їх супроводжували аж до аеропорту за п'ятнадцять кілометрів від центру, і що там робилось? Люди заполонили всі вулиці, вигукуючи «Слава сандіністам!» і «Геть Сомосу!». Оце і був той момент, Гансе. По телебаченню й за повідомленнями радіо люди стежили за цими сміливими подіями, які дали останній і вирішальний поштовх для перевороту. Всі побачили безпорадність диктатури, це вселяло народові мужність! Таке продовжувалось майже цілий рік, осінній наступ нічого не дав, але народ став активнішим, його мовчазний протест і збройна боротьба привели зрештою… Я знаю, повної аналогії тут бути не може. Ми підемо своїм шляхом, звичайно, боротьба буде нелегкою. Нам треба, набравшись терпіння, чекати своєї миті, — сказала вона, немовби вже бачила її в своїх мріях.

Літак нарешті приземлився; вони заповнили картки туристів, які для них роздобув Данієль. Аеропорт носив ім'я Хосе Марті. На злітній смузі виблискував сріблом літак радянського Аерофлоту. З моря повівав легкий вітерець, страшенно пекло сонце, тут було парко як і в Белізі. В приміщенні митного контролю їх зустріли два чоловіки: співробітник Інституту дружби народів і сивий сальвадорець, який по-батьківськи обняв Гладіс і потиснув руку Гундлаху. Їхня машина, що стояла внизу, як не дивно, теж була марки «фалькон». Земляк сказав Гладіс, що в їхнє розпорядження надається авто з водієм. Гладіс відповіла, що це занадто люб'язно, хоч, звичайно, їм невдовзі треба рушати далі. Представник інституту висловив жаль з цього приводу.

По дорозі в готель він весь час розповідав їм всяку всячину, на зразок того, наприклад, що «фалькони» закуплені на виручку рекордного урожаю, щоправда, вони вже брязкотять як поліцейські машини марки «альфа-ромео». Коли вони звернули біля цукрового заводу ліворуч, Гундлаха сильно кольнуло під лопаткою. Він обережно кілька разів коротко вдихнув повітря, і біль пройшов — це нагадала про себе рана. Велично, ніби в кіно, мимо пропливала Гавана. Спочатку — строкатість будівель міських околиць з їх буйною тропічною рослинністю, потім — широченні сходи перед університетом, далі хмарочос в стилі «арт-деко», як пояснила Гладіе. Вона все ніби жадібно поглинала, а Гундлах вслухався в себе, побоюючись нового приступу болю.

Готель «Рів'єра». Сімнадцятиповерховий будинок з просторими довгими холами й ресторанами в бельетажі, споруджений в кінці п'ятдесятих років. За словами провожатих, це — один з найкращих готелів Гавани. Гундлах почував себе розбитим, стомленим, і ось він незабаром опиниться в зручному номері. Тихо шумить ліфт, ледь посвистують кондиціонери, десь знизу доноситься монотонний гул набережної — плескіт хвиль прибою і вигуки з шестикутного плавального басейну і з вишок для стрибків у воду— непевні звуки, які можна вважати: ш пішу. Над містом мерехтить імла, куполи Храму височіють біля гавані над морем, яким вважається тут Мексікаиська затока або Флорідська протока. Неповоротка обслуга готелю нагадувала Гундлаху берлінський «Хілтон» з його іноземним персоналом. Звичайно, є люди, які їдуть у комуністичну країну, а потім відразу ж сердяться, що там не все таке, до чого вони звикли. А для Гундлаха, що вже сидів у ванні, відтоді як він покинув Сан-Сальвадор, це було найприємніше місце відпочинку. Яке ж місто буде його наступним етапом — Рим чи Париж?

Задзеленчав телефон. Загорнувшись у широкий, махровий рушник, Гундлах підняв трубку. Голос Гладіе видався йому якимось здавленим, чужим.

— Гансе, пробачте, що я вас турбую, але сталась жахлива подія: в Сан-Сальвадорі викрадено Егіріке Альвареса й п'ятьох інших керівників Фронту. Вони були присутні на нараді в будинку юридичної консультації архієпископа… Хто? Я не знаю! Бандити! Або військові! Та це все одно! Нам повідомив про це Гільєрмо Унго, йому вдалося уникнути нападу… — В трубці несподівано клацнуло, Гладіс кинула її, не закінчивши розмови…

Гундлах витер ще мокре тіло. Керівництво Революційно-демократичного фронту, про який вчора йшла мова, виявилось не на висоті. Це безперечно тяжкий удар! Гундлах пішов до Гладіс, але в номері її не було. Можливо, вона телефонувала з іншого місця й не встигла про це сказати, або не мала можливості почекати на нього бодай дві хвилини. На столі він знайшов зім'яту телеграму «блискавку» з Мехіко з коротеньким текстом: «Радимо негайно продовжувати подорож одній Вітаємо Данієль».

13

Згодом вони зустрілися в вестибюлі. Гундлах так і не дізнався, де ж була Гладіс. Він пильно дивився на неї і по ній бачив, що вона не хоче, аби він її розпитував. Вона поїхала з ним до кінця 23-ї вулиці, де були розташовані агентства небагатьох країн, які мали повітряний зв'язок з Кубою. Маршрути заокеанських авіаліній кінчались у Берліні (Шенефельд), Празі, Москві, Мадріді. Гладіс уже набридло мандрувати обхідними шляхами. Вона замовила на перше грудня два квитки на літак «Іберія» до Мадріда, не згадавши й словом про телеграму.

Гладіс продовжувала мовчати. І все ж Гундлах зрозумів, що вона знехтувала порадою Данієля.

Його пропозиція, очевидно, грунтувалась на підозрі, що Гундлах міг виказати місце перебування керівників опозиції, назване нею тоді, в парку Аламеда. Ні, вона й не думала відмовлятись від його товариства! Він помітив це, коли вони виходили з авіаагентства, і простив їй її мовчазність — вона, мабуть, була під враженням тієї приголомшливої звістки. Гладіс серйозно ставиться до союзу, який вони заключили в Белізі; вона покладалась на свою інтуїцію, незважаючи на попередження товаришів, які могли помилятися під враженням непевної атмосфери в еміграції. «Ця атмосфера, — думав він, — перетворює людей у бойові машини, обмежує їхню особистість, а Гладіс залишилась сама собою — партизанкою її жінкою».

Зігрітий відчуттям, що вона вважає його своїм другом, він не дуже зважав, що тут, крім желе й крему, майже нічого не було їсти; в країнах Карібського басейну взагалі кондитерські вироби виготовлялись занадто солодкі. Обідали вони в «Рив'єрі», гам їх годували безплатно. Кубинці нібито збиралися відмінити гроші і для приїжджих застосовували п готелях систему кольорових карток, за які можна було купити й певну кількість дефіцитних або занадто дорогих товарів на зразок всілякого різьблення, рому… На 23-й вулиці вони зайшли в готель «Гавана лібре», куди Гладіс була запрошена на прийом. В переповненому фойє їм подавали бутерброди і напій, приготовлений з білого рому на льоду і з м'ятою. Відтиснутий натовпом від Гладіс, Гундлах випив кілька склянок, так і не довідавшись, на честь кого був влаштований прийом. Якась дама роздавала автографи, але Гундлах так і не розібрався, чи тут відмічався ювілей тієї зірки, чи цілої групи артистів; він стомився цими урочистостями і незабаром, пробираючись поміж тропічними деревами, що росли тут, сягаючи аж до третього поверху, непомітно вийшов з вестибюлю.

Надворі його обдало свіжим морським вітром. Він присів на парапет. Мимо проносились численні автомобілі, обдаючи його вихлопними газами, а іноді й подаючи сигнали. Асфальт ще віддавав акумульоване за день тепло, виблискуючи в неоновому світлі жирними темними плямами від мастила й гумових шин. Ця частина бульвару звалась Рампою, бо колись вона була просто косою, що заходила далеко в море, а потім стала вулицею двомільйонного міста; так, Рампа була не зовсім рівною, її строкаті ліхтарі й фасади будинків, виглядаючи з-за зелені пальм, свідчили, що тут колись були джунглі, Вавілон розпусти з ігорними домами, наркоманією і проституцією. А сьогодні? Йому сказали, що Куба єдина країна Карібського басейну, яка подолала злидні й неписьменність. Тут ніхто не ходить босий як в Сан-Сальвадорі, в містах повно іноземців, туристів, комерсантів, емігрантів. Право політичного притулку, ця іберійська традиція, збереглася тепер не всюди, тільки ще в Коста-Ріці, Венесуелі, Мексіці, а головним чином тут. Для втікачів з континенту це остання зупинка, найбезпечніший притулок. Якщо в Гавані є телефонна книга, то Ворд, Вебстер і Віллоубі, звичайно, там не зазначені. Тут можна вільно подорожувати по країні, не боячись переслідувань, емігранти мають право збиратись, вільно отримують місце в готелі тощо. Але всяка еміграція залишається місцем туги за батьківщиною, місцем надії на повернення.

Хтось заговорив до Гундлаха по-англійськи, подаючи йому якісь знаки, запитав, чи не хоче він продати сорочку, туфлі чи сигарети? Або чи не зможе він купити йому в магазині готелю «Гавана-лібре» кілька пляшок рому? Він би заплатив удвічі, а то й утричі дорожче. Гундлах, прагнучи скоріше спекатись нахаби, пояснив, що це не його готель. В його голові снувались різні думки. За два квартали звідси він бачив клуб під назвою «Коменданте Турсіос Ліма» на честь гватемальського партизана, боротьба якого вже стала легендою. Звичайно острів Свободи був форпостом революції, він, як магніт, притягував лівих, які, діставшись сюди, ніби робили стрибок з краю злиднів в суспільство справедливості і діставали тут політичний притулок. Про це знають вороги Куби на континенті і вже протягом двадцяти років погрожують їй і бойкотують. Тому на вулицях зустрічається так багато людей у військовій формі, країна повинна захищатись, нести тягар озброєння, це все й породжує нестатки. Але ж хіба це привід для того, щоб невдоволені ставали помічниками ворогів? З Гундлахом так часто бувало, коли випитий алкоголь не викликав у нього гризот сумління, а навпаки, загострював почуття; коли він бував напідпитку, він починав ламати голову над причиною тієї чи іншої дії, розплутувати всілякі загадки.

І на цей раз його роздуми були не марні. Сидячи тут на камені, він дійшов висновку, що йому немає ніякого діла до всього, що він бачить тут довкола. Його лише бентежило те, що Гладіс Ортега не бачила в ньому чоловіка — можливо, вона зберігала вірність своєму? Незважаючи на те, що він загинув? І все ж Гундлах міг би зв'язати з нею свою долю. Може б, стати просто її соратником по революційній боротьбі? Очевидно, Ортега належить до керівних кіл, вона один з небагатьох послів, які за дорученням Фронту національного визволення в момент перепочинку напередодні вирішальних подій летять в Європу. Якщо їх місія буде вдалою, то для Гладіс відкриється шлях угору, в вище керівництво Опору. Коли Гундлах дійсно зможе їй допомогти, він також піде на підвищення, стане їй необхідним. А потім одного чудового дня прийде перемога! її друзі візьмуть у свої руки владу, як недавно сандіністи в Нікарагуа, Фронт національного визволення стане урядом — а він, Гундлах, можливо, очолить їхню пресу, буде шефом пропаганди або співробітником служби зовнішніх відносин завдяки його мовним і дипломатичним здібностям. А чому б і ні, якщо він своєчасно покаже на чийому він боці і що він навіть життя не пошкодує для революції? Велику користь новому урядові можуть принести і експерти, а в цьому він майстер, в разі необхідності зможе використати досвід, набутий у концерні. З яким задоволенням він всі ці роки служив би ліпше такому молодому урядові, пояснюючи світовій громадськості його мету і наміри!

Ще відчуваючи легке сп'яніння, він підвівся, намагаючись триматись прямо, пішов назад. Яка чудова думка! Він знову бачив перед собою перспективу, він щасливий, його прийнято в товариство революціонерів, у їхній світ… Можливо, це дещо зухвала думка, надмірна і, звичайно, завчасна. Але хто може сказати, що вона безглузда? Адже заїжджий іноземець Кіссінджср став у США навіть державним секретарем. Ні, ця ідея йому подобається, він не облишить її, вона потрібна йому, вона освіжає, рятує від безвиході, від ролі перекладача й помічника, обтяжливої й жалюгідної. Та ще аби здоров'я не підвело. Але ж у нього пробудилось честолюбство — це добра ознака, бо ж хворий навряд чи будуватиме такі плани.

У вестибюлі йому назустріч ішла Гладіс, висока й струнка. Вона налагодила зв'язки з дипломатами, з деякими аташе, які пообіцяли їй, що допоможуть прискорити справу з отриманням необхідних ніз. Гундлах зі своїм французьким паспортом не сподівався зіткнутися в Західній Європі з якимись проблемами для себе. І все ж в той час, поки він мріяв, Гладіс займалася справами. Тепер все повинно бути по-іншому.

Гундлах піднявся в номер і взявся за підготовчу роботу, з піднесенням, як йому здавалось, і скрупульозністю, як колись в Рейнському концерні промислового будівництва. Підбадьорений випитим алкоголем, він переглянув документи, принесені Ортегою Гладіс, і розіклав їх по країнах згідно їхнього маршруту. В Мехіко їй дали директиви, адреси, вирізки з газет і журналів і записки на той випадок, коли їм доведеться вести переговори з партіями і комітетами взаємодопомоги, з якими вони мають зустрітись. Маса всілякої інформації, без його допомоги Гладіс просто потоне в ній. Загальними директивами її завдання спрямовувалось на налагодження контактів з християнськими і ліберальними колами, хоч це й не дуже вдячне поле діяльності. Політико-дипломатична комісія по-різному розподілила завдання між окремими делегаціями. Від Гладіс вона, враховуючи її партійну приналежність, сподівалась успіху серед нейтральних кіл з дещо правим ухилом, в той час як інші посли відразу отримали вказівку закласти фундамент дружніх взаємин з лівими партіями, членами Соціалістичного Інтернаціоналу. До такої партії, між іншим, належав і член комісії доктор Унго. В кінці березня на регіональній партійній конференції в Санто-Домінго він різко виступав з критикою вашінгтонської політики неоколоніалізму.

Розбираючи папери, Гундлах важко зітхав. Багато чого в схемі дій, які рекомендувала комісія, йому не подобалось. Директиви викладені надто детально, з подібним йому ще ніколи не доводилось мати справу. Він уявляв свою місію зовсім по-іншому, більш самостійно, головне — зчинити фурор, публіцистичну тріскотню, привернути увагу громадськості, зірвати оплески і зрештою добитись пожертвувань на допомогу. Якби все залежало тільки від нього, він не пропустив би жодного інтерв'ю, жодної розмови, намагався б досягти загальної підтримки, незважаючи на всілякі обмеження, надумані за зеленим столом комісії. Адже компетентність комісії щодо партійної ситуації і громадських настроїв все одно не позбавлена певних прогалин. Комісія, наприклад, не бачить різниці в тому, що християнські демократи Сальвадора — крім Наполеона Дуарте — мають дещо інші погляди, ніж християнські демократи по той бік океану, в консервативному Мадріді, Берні чи Бонні.

Схоже, що Гладіс з цими матеріалами ще не ознайомилась. А з них видно було, між іншим, що в червні західнонімецький ХДС «дуже сердечно» прийняв у Бонні урядову делегацію Сальвадору. Гостей, міністра внутрішніх справ і шістьох високопоставлених офіцерів познайомили в Західному Берліні з «досвідом німецької поліції по боротьбі з тероризмом». Режиму пообіцяли кредит в сумі 22 мільйони. Витрати на поїздку делегації взяв на себе «Фонд Конрада Адеиаусра», який до того ж поклав на особистий рахунок Дуарте півмільйона марок. Подейкували, ніби Дуарте в захопленні від такої подачки, велів називати себе «Аденауером Сальвадору». Коли ж у вересні в Бонн приїхав професор Унго, керівництво ХДС прийняло його з холодною ввічливістю і ні в чому не підтримало. Вони дорікали сальвадорським соціал-демократам за антиамериканські «заворушення» в Центральній Америці. Хіба на таких можна розраховувати?

Чим більше Гундлах входив у курс справ, тим наполегливіше переконував Гладіс використати під час їхньої поїздки всі шанси і можливості. Це, звичайно, нелегке завдання, але воно принесе свої плоди. Він уявляв собі все набагато простішим, надіявся на власний досвід рекламної роботи. Яка різниця, що рекламувати: будівництво аеропорту чи плани Фронту національного визволення? В своїй основі підхід тут однаковий. Але для проведення рекламної роботи потрібні кошти: на друкування статей у впливових газетах, на проведення «круглих столів» по телебаченню. А скільки всіляких перешкод виникне на їхньому шляху? Місцевих масштабів і світових, на зразок ВВВ тощо… Гундлах аж стомився, вивчаючи умови їхньої подорожі, адже треба бути до всього готовим. Після півночі його аж потом пробило; відчувши втому, він склав папери і, задоволений собою, ліг спати.

Готелі, мав багато всіляких зручностей, в ньому був навіть басейн зі спеціальним ліфтом, яким можна було підніматись і опускатись в купальних костюмах, а переодягались мешканці у номерах. Напхом напханий вказівками для подорожі по Європі, Гундлах наступного дня по обіді зустрівся у басейні з Гладіс, яка прийшла освіжитись в перерві між всілякими переговорами і мітингами солідарності, де вона виступала з промовами про національно-визвольну боротьбу народів Центральної Америки. Вийшовши з води, Гладіс не стала розтиратись рушником, а простяглася на лежаку. Її темно-коричневе волосся звисало майже до кахельної підлоги. Засмучено вона сказала Гундлахові, що про долю викрадених керівників сальвадорського Опору досі нічого не відомо, хунта, як завжди, робить вигляд, ніби вона не має до цього ніякого відношення…

Є підстави сподіватись найгіршого. Тоді керівництво Фронтом доведеться очолити, мабуть, доктору Унго. Хунта зараз досить ізольована як всередині країни, так і зовні. Унго зміг би утворити новий уряд.

Гундлах заплющив очі. Двоє молодят, що, очевидно, недавно одружились і жили тут за державний рахунок, стрибнули разом у воду, обдавши його бризками. Він тепер уже знав з розповідей Гладіс, що політолог доктор Унго був другом її родини. Ніби самі собою думки Гундлаха скеровувались у те ж саме русло, що й учора, він вважав, хоч ще й соромився свого припущення, що досить невеличкого поштовху, і Гладіс опиниться в керівництві державою. Привабливі перспективи. Він всюди супроводжуватиме її як радник, друг і шанувальник, буде її соратником по боротьбі, разом з нею підніматись угору й падати; а колись, зрештою, вона й належатиме йому як жінка, — неодмінно.

— Але не емігрантський уряд, на це ми не підемо, — сказала Гладіс, стоячи поряд з Гундлахом. — А створений шляхом збройної боротьби революційний уряд на землі своєї батьківщини. Я думаю, що розвиток подій вже дозволяє нам про це мріяти.

Добре, що їй невідомі були його мрії. Гундлах уникав зустрічатися з нею поглядом. Вона дедалі більше зваблювала його. Як колись біля Сільвії, він запитував себе, що йому більше подобається в ній — тіло в білому купальнику чи її особистість. Звичайно, все приваблювало в ній, і звук голосу, і навіть її мовчазність. Навіть її присутності досить, щоб серце билось частіше. Таке трапилось з ним вдруге в житті. Він покохав Гладіс, а раз так, він нізащо не залишить її.

14

Це сталося в перший вечір їхнього короткого перебування в Європі, в Мадріді. Гундлах згодом вважав, що він сам багато в чому винен. Вони приземлились, коли вже сутеніло, в аеропорту «Барахас» — на північному сході Мадріда — трохи з запізненням і не встигли на лісабонський рейс. Всього сорок хвилин льоту до мети — цей маршрут вони вибрали спеціально, щоб уникнути зустрічі з тими, хто їм погрожував — і ось така халепа. Де ж їм дочекатися наступного літака? В залі для транзитних пасажирів? Чи в найближчому готелі? До Гладіс підійшли двоє її земляків, почали умовляти: в північному передмісті столиці відбудеться мітинг протесту проти вбивства шістьох керівників Фронту, їх трупи дванадцять годин тому знайдені на околиці Сан-Сальвадора… Гладіс, глибоко вражена, погодилась, хоч тривалий переліт дався їй нелегко.

Тремтячи від холоду, в супроводі тих двох чоловіків, вони їхали в машині вулицями околиць міста. Гундлах, крім аеродрому, нічого в Мадріді не знав, і на цей раз йому не вдалось нічого побачити. Тут настала рання зима, на обочинах дороги лежав сніг, ішов дощ, крутила завірюха — все здавалося Гундлаху якимось чужим. Він не розумів, куди вони їдуть і яка користь їм від того мітингу. Навіть якщо вдасться посіяти зерно симпатії до Опору, на збирання врожаю часу не залишиться, політ в Лісабон відкладати не можна. Стомлений і роздратований, Гундлах мимоволі подумав про пастку. Зі слів тих двох сальвадорців він зрозумів, що вони також побоюються. Мабуть, існує такий емігрантський синдром, вигнанці всюди, куди б їх не закинула доля, відчувають своїх ворогів. А чи ж ті двоє взагалі емігранти? Можливо, вони тільки прикидаються ними.

Гундлах тепер насторожено прислухався до їх розмов. Вони розповідали Гладіс про становище в Іспанії: ситуація невтішна, нестабільна. Вони їхали досить довго, і сальвадорці мали нагоду вилити душу. В країні неспокійно, хоч офіційно оголошено, що з заворушеннями покінчено. В «Паласіо де Крісталь» біля парку Ретіро сам міністр культури відкрив першу виставку про громадянську війну, про ту жахливу війну, яка з далеких тридцятих років розколола націю на два ворожі табори — і такий стан триває ще й досі. Хоч в «Кришталевому палаці» й висять прапори уряду Народного фронту поруч з прапорами Франко, на фотографіях можна побачити й літаки фашистського легіону «Кондор», і маршируючі інтернаціональні бригади, а вслід за звуками гімну фаланги «Кара аль соль» лунає «Інтернаціонал». Але та примиреність тільки для людського ока, демократія позірна, фашисти все ще утримують у своїх руках армію та «цивільну гвардію» й готові до захоплення влади.

Чамартін виявився районом крупної буржуазії, зал кінотеатру був великий, але досить затишний, крісла кремового кольору, коли на них сідаєш, вони опускаються до необхідного рівня. Перші ряди, приблизно третину залу, заповнили розкішно одягнені люди, задні ряди були майже порожні. Гундлах сів поруч з Гладіс. Він шепнув їй, що перед публікою такого сорту не варто говорити, як на Кубі, про проблеми революції. Інша справа — показати, з якою брутальністю режим переслідує навіть своїх поміркованих противників. Шлях до сердець цих людей можна знайти, тільки закликаючи їх до співчуття, порядності і до рицарських почуттів… Організатори мітинга, очевидно, були такої ж думки: вони провели центральним проходом між рядами наперед дванадцятирічного хлопчика, який чудом уцілів після влаштованої хунтою різанини в його селі; і присутні по його вигляду все зрозуміли.

— Ми їхали на базар, — сказав хлопчик слабким голосом, — і тут наш автобус зупинили солдати. Шпики з нашого села показали на двох чоловіків. Військові відвели їх за автобус і розстріляли…

Хлопчик розповідав, що один з тих чоловіків був членом християнської профспілки, а другий — помічник пастора сільської парафії. На потилиці хлопчика червоніла незагоєна рана завбільшки з кулик, вона була така глибока, що там вже не росло волосся. Дві великі рани тяглися на шиї й на обличчі. Двома ударами мачете йому так пошкодили руку, що навіть вже через кілька тижнів він ледве міг ворухнути пальцями. На запитання, за віщо ж над ним гак знущалися, хлопчик відповів, що він син помічника пастора.

Серед гнітючої тиші на задніх рядах почувся вигук, якого Гундлах не зрозумів, а Гладіс зірвалася з місця, мов ошпарена, на якусь мить зчинився шум, приглушений звукопоглинаючими стінами. Гладіс вийшла наперед, ніби намагаючись втихомирити зал. Вона впевнено стояла на сцені. Зал відразу ж стих, чекаючи, що ж скаже ця вродлива жінка в елегантному костюмі кольору морської хвилі. Всім своїм виглядом вона завоювала симпатію публіки ще до того, як заговорила. Щоправда, з самого початку її виступу в кінці залу пролунало кілька реплік. Не приховуючи свого гніву і хвилювання, Гладіс перелічувала злочини хунти в Сальвадорі.

— А ви зможете поїхати додому після того як тут, за кордоном, обливатимете брудом своє гніздо? — запитав хтось з бокового проходу, де зібралась група розкішно одягнених молодих людей.

Якийсь чоловік, виступивши на захист Гладіс, вигукнув, що своїм виступом вона не забруднює своє гніздо, а очищає його від бруду. Зупинивши його помахом руки і суворо глянувши на молодиків, Гладіс продовжувала свою промову. Але тут знову хтось крикнув їй:

— Обережно, сеньйоро, а то й вас схоплять!

— Мене вже хапали, — вигукнула Гладіс з презирством і гнівом, — у квітні мене разом з кількома десятками інших витягли з колони демонстрантів і відвели в поліцію за те, що ми брали участь в марші протесту проти вбивства нашого архієпископа. Зі зв'язаними за спиною руками ми протягом кількох годин змушені були стояти біля камери і слухати, як там за дверима катують в'язнів. А коли потім почався допит, один поліцейський непомітно розв'язав мені руки, і я змогла вийти з в'язниці, ви уявляєте собі, аж на вулицю.

— Добрий поліцейський! І більше нічого вам не зробили? — запитав хтось з кінця залу.

— А тепер послухайте дещо! — вигукнула Гладіс, намагаючись перекричати шум в передніх рядах, де люди почали озиратись. — Я назву тільки один приклад. Розповім, що хунта вчинила з Беатріс Ландою, членом християнської спілки молоді. Після вбивства архієпископа Ромсро її схопили під час демонстрації протесту. На допиті від неї вимагали назвати призвідників. Вона цього не знала і знати не могла, бо демонстрацію ніхто не організовував — вона була стихійна. Беатріс мовчала, і тоді в кімнату ввели її заарештованого нареченого і зґвалтували дівчину в нього на очах. Наречений почав говорити бозна-що — загалом те, що від нього хотіли почути, але й цього виявилось недостатньо, аби такою ціною купити для неї свободу. Кілька годин лежала Беатріс на «сковорідці». Що це таке? Це металеве ліжко зі сталевими пружинами, що весь час перебувають під електричною напругою, яку можна збільшувати або зменшувати, повертаючи ручку. Її, голу, прив'язали за руки й ноги і мучили електричним струмом доти, поки не довели її до серцевого нападу. З допомогою ін'єкцій і штучного дихання її знову привели до свідомості. Я забула сказати, що їй заклеїли лейкопластирем очі: кати хотіли залишатись невідомими. І все ж двох вона впізнала по голосу. Коли електрошок нічого не дав, її, як і інших — нещадно били і прийомами карате зламали кілька ребер. Потім її голову втиснули в смердючу воду, і дівчина мало не захлинулась…

Гладіс, мов зацькована, говорила все швидше і дедалі тихше, ніби намагаючись втекти від того, про що вона розповідала. Раніше вона ніколи про це не згадувала, Гундлах відчував, що Гладіс і зараз не хотілось про це говорити, вона ніби через силу виривала з себе слова, спровокована ворогами. Зал, затамувавши подих, слухав цю жахливу сповідь. Зрештою в Гладіс пропав голос, вона, ніби задихаючись, схопилась за горло, і Гундлах підбіг до неї, щоб допомогти їй. Але вона знову взяла себе в руки і хрипким голосом вела далі:

— І все ж Беатріс витримала всі тортури і живою вибралася з в'язниці. А одинадцятеро з нас не повернулись на волю. Про них було оголошено, ніби вони пропали безвісти, а це означає, що їх закатували до смерті. Після цього, ви, напевне, не здивуєтесь, почувши, що один з катів, якого впізнала Беатріс, був застрелений у травні прямо на вулиці. Вбито одного ката за десятьох закатованих. Це досить скромна відплата. І ще одне: Фронт національного визволення не застосовує тортур, він користується справедливими методами оборони проти дій ворога, який не знає пощади, прагнучи створити в країні військову диктатуру, як у Парагваї й Чілі. Ультраправий полковник Добюїссон, який вихваляється своїми контактами з радниками Рональда Рейгана з питань Латинської Америки, сказав якось, що вже настав час пристрелити й консервативного християнського демократа Наполеона Дуарте. В його очах християнсько-демократичні партії у всьому світі, від Італії до Чілі, — це не що інше, як «праве крило комуністів».

Гладіс таки змусила замовкнути тих, хто заважав їй виступати. Виходячи з залу, вони зірвали своє зло тим, що, взявши з рук організаторів картки, на яких було написано, за якою адресою слід надсилати пожертвування для революційного Сальвадору, тут же з люттю кидали їх на підлогу. Гладіс перемогла, але якою ціною! Коли вони після закінчення мітингу їхали назад, Гладіс не сказала жодного слова. Відсунувшись подалі від Гундлаха, в самий куток машини, вона тільки тихо схлипувала. В нього промайнула думка, що Гладіс не така невразлива, якою йому здавалась у Гавані, після того, як вона, отримавши телеграму з Мехіко, нічого йому не сказала. Йому кинулось у вічі її небажання навіть там згадувати про знедолену батьківщину… Причиною цього була, безперечно, травма, про яку їй хотілось забути, викреслити її з своєї пам'яті, але тут дівчину змусили знову згадати про неї і все відверто розповісти. Він картав себе тепер як безсердечного імпресаріо, який ставить перед своєю зіркою надто великі вимоги. Він пригадав про Гертеля. Можливо, той і мав рацію, сказавши в приймальній полковника Махано, що навряд чи з ним, Гундлахом, можна довго дружити, оскільки в його характері проглядається якийсь диявольський холодний лоск, честолюбство, агресивність, цинізм… Їхня дружба була недовгою і закінчилась для Петера Гертеля смертю. Товаришувати з Гундлахом було ризиковано, мабуть, тому в нього було дуже мало друзів.

Вони змушені були відкласти дальший політ. Навіть в готелі Гладіс все ще ніяк не могла заспокоїтись. В її очах ще залишався якийсь прихований біль, той незбагненний вираз рішучості й страху, навіть приреченості, який так вразив Гундлаха під час першої зустрічі з нею в «Каміно Реаль». Кілька разів йому здавалось, що вона ось-ось заплаче. Мабуть, Беатріс Ланда була її близькою подругою. Після вечері Гладіс прийняла снотворні таблетки, але Гундлах побоювався, що вона ще, чого доброго, впаде, коли буде сама в кімнаті, і тому постукав їй у двері. Вона з розпущеним волоссям нерухомо сиділа біля люстра. У неї не було охоти говорити з Гундлахом, і вона відправила його з кімнати. Йому здалося дивним, чому вона не замкнула двері кімнати. Вже в своєму номері Гундлах, приклавши вухо до стіни, прислухався до звуків у її кімнаті, але звідти нічого не було чути. «Вона сильна, — запевняв Гундлах сам себе, завтра все минеться».

Серед ночі Гундлах прокинувся від гулу реактивного літака. Йому в голову несподівано прийшла думка, що Гладіс під час виступу в кінозалі на якомусь місці збрехала. Він ніяк не міг позбутись думки, що в розповіді Гладіс досить неймовірним звучало те місце, де вона розповідала, нібито поліцейський розв'язав їй руки і дав можливість втекти. Гундлах не сумнівався, що серед поліцейських трапляються й такі, які ненавидять брутальності і тому спроможні врятувати когось, тим паче вродливу жінку, якщо це не загрожує їх безпеці. Але одночасно в його свідомості зростала підозра, що Гладіс, детально розповідаючи про жахи у в'язниці, дещо приховала. Ні, не про долю іншої жінки говорила вона там в залі, а про свою власну! Ось чому пішов у партизани її чоловік і невдовзі знайшов свою смерть у бою. Ось як усе було.

Ці думки не давали Гундлаху заснути. Він ніколи не дізнається всієї правди, бо не посміє про неї навіть запитати. Проте вже тепер йому стало багато чого зрозумілішим в поведінці Гладіс. Так, звичайно, шок сильно вразив Гладіс, проте вона й тепер ревно стежить за своєю зовнішністю, одягається зі смаком. Але ж хіба вона не уникає будь-якого його жесту і дотику, за яким може приховуватись залицяння чоловіка? Ніколи йому ще не доводилось подорожувати з жінкою, яка з таким нехтуванням ставилась би до нього, як до чоловіка.

Та незважаючи на це, Гундлах не переставав з надією думати про неї день і ніч. Він дедалі більше проймався співчуттям до неї, відчуваючи, що кохає її ще ніжніше й безнадійніше. Йому залишалось поки тільки вірити, що все буде добре, що та глибока рана незабаром загоїться, якщо ніхто не буде її роз'ятрювати. Все-таки кілька довгих тижнів вони пробудуть в цивілізованій Європі, вдалині від хаотичного насильства Латинської Америки і боротьби на батьківщині Гладіс. Гундлах завбачливо намагався ставити перед нею завдання, які вона легко могла вирішувати, він сподівався на цілющу силу успіхів у цікавій праці; це було саме те, що й йому було потрібне як хліб насущний.

Гундлах відчував, що все буде добре. Головне, щоб їм тут, в Європі, від Мадріда до Стокгольма, усміхнулась доля.

15

Відліт до Лісабона вони одклали на два дні. Гладіс не хотілося лишати Іспанію — духовну прабатьківщину колишніх заморських колоній, у тім числі й Сальвадору. В Мадріді також був емігрантський комітет, який піклувався про них. Там вони довідались, що недавно, в середині грудня, в Мадрідському готелі «Мелія кастілія» відбувся 15-й конгрес Соціалістичного Інтернаціоналу. З гордістю їм показали списки доповідачів: серед політичних керівників руху Опору стояло також прізвище Мануеля Унго. Як лідер соціал-демократичної партії, Унго представляв на конгресі Сальвадор; його доповіді, справила силі. не враження.

Гладіс ожила. Ім'я Унго серед таких відомих представників Соціалістичного Інтернаціоналу, як Франсуа Міттеран, Джузеппе Сарагат, Улоф Пальме, Анкер Йоргенсен, Бруно Крайскі, свідчило про те, що на старому континенті вони не самотні. Виступав також міністр зовнішніх справ Нікарагуа д’Еското. Спостерігачами на конгресі були чотири представники посольства США, шефом яких був Баудлер, спеціаліст по організації інтервенцій в країнах Центральної Америки; серед них також «незалежний експерт з аграрних питань» Рой Простерман, відомий своєю діяльністю у В'єтнамі, де він був інспіратором утворення так званих «оборонних поселень» і проекту «Фенікс», за яким було знищено 45 000 чоловік.

В бюро комітету співвітчизники показали їм прогресивні газети зі статтями про Сальвадор. З них Гундлах несподівано довідався, що навіть західноєвропейська християнська преса підтримує Фронт національного визволення — здебільшого молодіжні газети з незначними тиражами. Їхні редактори, що стоять в опозиції до партійного керівництва, працюють у свій вільний час зовсім безплатно, розмножують свої статті з допомогою гектографів або фотокопій, не вичитуючи і не звертаючи уваги на друкарські помилки, ніби оголосили війну одночасно і комерції, і педантичності. Гострою формою цих видань ніби підкреслюється, що це особливий спосіб вираження нового мислення. Текст статей розташований у таких випусках не стовпцями, як у звичайних газетах, а нанесений на сторінки як в оголошеннях без огляду на орфографію і інші правила друку. Преса брала участь і в збиранні пожертвувань для революційного народу; західно-берлінська «Тагесцайтунг» повідомляла, що триває збір коштів під девізом «Зброя для Сальвадору», вже зібрано чверть мільйона доларів.

Потім Гундлах швидко переглянув підпільно видану друковану продукцію. Він і не знав, що такі видання існують.

За порадою Гундлаха Гладіс зав'язувала ширші контакти, ніж їй рекомендувалось директивою; і вона розширювала їх аж до таких партій, як компартія Сантьяго Карільйо. Гундлах тим часом проводив прес-конференції, наніс візит лідеру Соціалістичної партії Іспанії Феліппе Гонсалесу. Цей чоловік, між іншим, повідомив, що збирається очолити Міжнародний комітет захисту Нікарагуа, який незабаром повинен утворитись. За його словами Соціалістичний Інтернаціонал вимагає від Вашінгтону припинити надання будь-якої підтримки сальвадорській хунті. Така політика зрештою може привести до утворення другої Куби… Як видно з усього, соціалістична партія відіграє вагому роль в громадському житті Іспанії.

Вони вилетіли в Лісабон аж на третій день. В сіточках на спинках передніх сидінь стирчали ранкові газети. В одній з них Гладіс знайшла інформацію про мітинг у кінотеатрі. «Собор в Сан-Сальвадорі став усипальницею невідомого партизана, — писала інша газета. — Ніхто не знає, скільки вбитих поховано перед вівтарем, нікому не відомі їх імена. Але ті, кого поховали там минулої середи, не були ні партизанами, ні невідомими людьми. Енріке Альварес Кордова — мільйонер і лідер опозиції «Фронт революційних демократів» (ФРД), а п'ятеро інших — також відомі партійні і профспілкові керівники. Тиждень тому їх схопили в приміщенні юридичної консультації єпископа і вбили. Представник посольства США в Сан-Сальвадорі визнав: є «дані», що за вбивцями стоїть уряд хунти».

Стаття закінчувалась запитанням, чи не занадто багато беруть на себе праві, прагнучи змести з свого шляху всі інші сили. Органи безпеки цинічно схвалили вчинок правих терористичних загонів, які зґвалтували, а потім убили трьох північноамериканських черниць і одну співробітницю служби соціального забезпечення. Це нагадує мерзенне вбивство фоторепортера з США минулого року в Нікарагуа; кінорозповідь про цей підлий вчинок обійшла весь світ і змусила Джіммі Картера в останню хвилину припинити надання допомоги диктатору Сомосі. Чи на вбивство черниць буде така ж реакція? Ні разу після інтервенції в Домініканську республіку в 1965 році Сполучені Штати за весь період кризи в країнах американського континенту не асигнували стільки грошей, як тут — 95 мільйонів доларів для військової і економічної допомоги тільки в цьому році.

Під час короткого перельоту в Португалію Гундлах намагався за повідомленнями преси скласти собі уявлення про політичне становище в цій країні. Прогноз невтішний, йде підготовка до президентських виборів. Наступної неділі боротьба прем'єр-міністра Са Карнейру за владу досягне свого апогею. Його правоцентристський союз в жовтні набрав 47 процентів всіх голосів, а португальські ліві партії, що протягом кількох років стояли при владі, зазнали поразки. Франсіску Са Карнейру, сухорлявий адвокат з міста Порту з задерикуватим довгим носом, вигравав тепер, як видно, раунд за раундом. Він прагнув сформувати найконсервативніший у Західній Європі уряд, замінивши президента Еанеша на молодого генерала, за яким, як таємний державний апарат, стояв «Союз екс-командос» — еліта колишньої колоніальної армії, що покрила себе ганьбою в Анголі і Мозамбіку. Са Карнейру навіть погрожував подати у відставку, якщо не буде обраний його ставленик — генерал. Гвардія того генерала нараховує три тисячі солдатів, запеклих убивць, яких лісабонська газета «О Діабо» назвала «людьми з граніту» і «скарбом португальської душі». Фінансована підприємцями, що називають себе «друзями командос», та гвардія служила досі для придушення бунтівних робітників. Жоден журналіст не наважувався критикувати акції тих головорізів.

Згадавши про свою батьківщину, Гладіс подумала, що зараз, мабуть, і тут не краще. За останні сім років після квітневої революції 1974 року Португалія різко скочувалась вправо. Прем'єр зганяв селян з усуспільнених земель, збирався запровадити 55-годинний робочий тиждень — на таке навіть сам Салазар не наважувався, — а після виборів планував навіть змінити конституцію і перевести банки й страхові компанії в приватний сектор, повернути їх колишнім власникам… Гундлах розумів, що цей вітер справа дме також і їм в обличчя. До того ж для них він був ще дошкульнішим. Але того, що сталось, ні чекати, ні передбачити аж ніяк не можна було. Буквально за п'ятнадцять хвилин до їх приземлення в аеропорту «Портела де Сакавем» на північній околиці Лісабона літак Са Карнейру, що гасав у передвиборній гарячці по країні, розбився! Загибель прем'єр-міністра — це вибух такої сили, який заглушив усі інші.

Таксі довезло їх до готелю «Дипломатіко» на вулиці Кастільйо. Комфорт повний, а ціна за номер зовсім невисока, через інфляцію в Португалії один ескудо йде за два центи. Ще з Мадріда Гундлах домовився по телефону про кілька ділових зустрічей, але коли набрав номери, плани його розладнались. Всі абоненти просторікувато вибачались, обіцяючи повернутись до цієї розмови наступного тижня, і навіть «Републіка», газета соціалістів, перенесла день зустрічі: що поробиш — вибори президента і сенсаційна смерть прем'єра, отже, їхній приїзд залишається ніким не поміченим. Кого цікавлять зараз події в далекій маленькій країні? Кожний сьомий португалець без роботи, інфляція мчить галопом, вони потрапили в одну з найбідніших європейських країн, заклопотану власним лихом, в найнесприятливіший момент. Кого вони розраховували привернути на свій бік і на що, власне, вони сподівались?

Гладіс наполягала на негайному від'їзді, її настрій зовсім зіпсувався. А Гундлах радив зробити перепочинок, а не гасати сторч головою з країни в країну! Повітря тут м'якіше ніж в Мадріді. Вони прогулювались по парку Едуарда VII, піднялись до колонади, спорудженої з дивовижною помпезністю в епоху Салазара. Внизу під ними прямо до центру міста простягся поміж пагорбами фешенебельний бульвар Свободи. Гундлах знав, що на одному з пагорбів ліворуч в затишному будинку, спорудженому в стилі барокко, з круглими вікнами на верхньому поверсі міститься посольство Федеративної Республіки Німеччини. Кілька років тому Гундлах був там з директором Люппом. Консервативні дипломати, щоб залишитись у грі, вдавали з себе поборників прогресу, дозволяючи прогресивним митцям працювати на ниві культурного обміну, але замовлення від Рейнського будівельного концерну не прийняли… Тоді цей крок здавався Гундлаху досить хитрим, а тепер він вважав його підступним.

— А он там, — запитала Гладіс, — що це, Африка?

Гундлах дивився, усміхаючись, на її відкрите обличчя: в ньому як у люстерку віддзеркалювався кожен порух її душі. Гладіс розсмішила його, переплутавши гирло Тежу з Гібралтарською протокою. Але він був радий, що нові враження покращують її самопочуття. Він зупинив таксі, щоб повезти її по місту, познайомити з площами і пам'ятниками Лісабона (сам він бував тут не раз), зайти в собор святого Георгія, що височів над провулками старих кварталів, подивитись на Белемську вежу з її мавританськими колонами й балкончиками в індійському стилі. Але пішов дрібний набридливий дощ, Лісабон якось відразу втратив свої барви, і лише в музеї Гульбепкяиа Гуидлахові вдалося розвеселити Гладіс. Їй сподобалась вже сама будівля музею — скло й бетон, а всередині — заповіт нафтового мільярдера на знак його вдячності Португалії за притулок і помірні податки. Розглядаючи шедеври мистецтва, Гладіс соромливо усміхнулась і призналась, що в юності мріяла стати художницею. Один друг їхньої родини давав їй уроки і по-батьківськи підтримував.

Добре проголодавшись в музеї, вони пішли в кав'ярню на вулиці Россіу. Там Гладіс продовжувала розповідати про себе. Вона була членом католицької спілки студентів, яка на початку сімдесятих років прагнула об'єднати в своїх лавах, крім студентської молоді, також і робітників та селян, де б вони навчались розуміти, що відбувається з ними і з їхньою країною. По-іншому, ніж всілякі прихильники реформ з середніх класів, знала вона обличчя тих, для кого спочатку хотіла будувати житла, а потім присвятити їм все своє життя. Злидні, які вона бачила на власні очі, розвинули в неї почуття приналежності до народу і ненависті до системи, яка породжує такі умови життя. Боротись в рядах Опору вона почала тоді, коли хунта, чинячи масові вбивства, пішла в наступ проти народу. Гундлах розумів її. Його самого зухвале вбивство студента Бенно Онезорга 2 червня 1967 року біля оперного театру в Західному Берліні спонукало до участі у вуличних боях, в роботі напівлегальних лівих організацій. До підпілля, продовжувала Гладіс, їй залишався тоді лише один крок, за який вона тоді заплатила, як і кожен, дорогою ціною. Вона втратила свого чоловіка, інші залишали у батьків або в друзів своїх дітей і лише іноді зустрічалися з ними таємно, хоч це було й дуже небезпечно. Розлучаючись з дітьми, вони прощалися з ними, і партизанський табір ставав їх сім'єю. З емансипацією жінки це не має нічого спільного, підпілля вимагає скоріш чоловічих достоїнств, таких як мужність, витримка, організаторський талант. А оскільки дівчата з дитинства не граються зброєю, то в партизанах їм вдвічі важче.

Після устриць і крабів їм подали на стіл дуже смачну каракатицю. Гундлах підливав Гладіс вина. Відчував, що вони тепер були ближчими одне до одного. Вино впливало на нього сильніше, ніж на Гладіс. Вже після третьої склянки він через силу стримував себе, борючись проти впливу її чар, а вона, весь час говорячи про щось стороннє, трималась на пристойній відстані від нього. Коли він признався, що колись був учасником лівого руху, співробітничав у газеті, Гладіс здивувалась. На її обличчі з'явилася спантеличена посмішка.

— Ваша газета збанкрутувала, і ви поміняли свої погляди? — запитала вона з іронією. — Здалися, пристосувались? Як же так? А що ж тоді робити нам у нашій ситуації?

Він спробував виправдатись:

— В порівнянні з Сальвадором ми живемо ніби у ваті. Або в тюремній камері, стіни якої оббиті гумою. Але удар шматком металу в спину змусив мене опам'ятатись. Та частково й ви, Гладіс…

Вона метнула на Гундлаха погляд, від якого йому перехопило подих. Розуміючи, що він хотів сказати, вона, щоб не образити його, уникла прямої відповіді.

— Облиште, Гансе… Не виправдовуйтесь. Ви старались, хотіли мати успіх… Але що це вам дає? Анічогісінько. Людина заробляє гроші, заслуговує авторитет, але втрачає саму себе…

В кав'ярні загорілись світильники, заграла музика, вони продовжували пити вино, і це підбадьорювало Гундлаха.

— Розумієте, Гладіс, — мовив він. — Я повинен весь час собі доводити, що я добре розбираюсь у своїй професії, краще, ніж у чомусь іншому.

— Тому ви й їздите зі мною по світу?

— Можливо. А чому б і ні? Це ніби мій третій старт.

— Старт? А яка ж ваша мета?

— Зачекайте… — сказав Гундлах обережно, але йому вже набридло грати весь час у схованки. — Для вас і для вашого фронту наша подорож має неабияке значення… Якщо ми привеземо з собою мільйонів два-три, фальстартом це не буде. — Дай то, боже…

Гундлах уловив у голосі Гладіс нотки сумніву. Отже, знову порвалась нитка, яка їх зв'язувала…

До десерту вони не доторкнулись, не хотілось більше солодкого. Гундлах розплатився, і вони вийшли з кав'ярні. На вулиці Россіу мрячило, вечірні вогні потопали в імлі. Вони спустились у метро. Проїхали три станції. «Може, вона вважає мене досвідченим «зальотником»?» — міркував про себе Гундлах. Щоправда, зізнався сам собі, що наполовину він і був саме таким, але не став ламати собі над цим голову. Коли вони вийшли з метро на площі з пам'ятником якогось вершника, Гладіс намагалась розвеселити його жартом. Вони ніби помінялись ролями: ще недавно, в парку, вона грала в мовчанку, а тепер він зціпив зуби. Мабуть, приїзд в Португалію — була помилка. Самі тільки витрати.

Що це не зовсім так, Гундлах зрозумів у готелі, коли портьє передав їм конверт. Там було офіційне запрошення від радіотелевізійного агентства Португалії. Закордонний відділ державного телебачення пропонував Гладіс дати інтерв'ю завтра об одинадцятій ранку. Ого! Гундлах відразу повеселішав. Виходить, їх справи таки пішли вгору! Лісабон відразу став для нього привабливим і гостинним містом.

Вранці вони ледве знайшли телестудію неподалік музею античного мистецтва. В приміщенні було неприбрано, студія містилась у старому будиночку. Домовилися, що бесіду буде знято на відеоплівку, а потім після їхнього від'їзду — передано в ефір. Гладіс пропонувала: оскільки її співбесідник представляє американський журнал «Ю. С. ньюс енд уорлд ріпорт», близький до кіл американських військових промисловців, — то бажано, щоб у ході дискусії було виявлено головні протиріччя сторін, глядачі люблять дискусії. Телекоментатор, спритний жевжик на ім'я Фуртадо, очевидно, пам'ятаючи настанови своїх босів, не згодився.

Супротивника Гладіс у дискусії звали Бімом, він уже сидів у гримувальному кріслі, йому причісували світло-руде, мокре, як після душу, волосся, підмальовуючи обличчя. Коли він повернув голову, Гундлах відразу пригадав, звідки він його знає. Це був той самий репортер, який своїми запитаннями в Мехіко змусив Гладіс дати йому нищівну відсіч.

— Ми зустрічаємося з вами по обидва боки океану! — крикнув Гундлах крізь гудіння фена. — Очевидно, ви єдиний на всі Сполучені Штати фахівець з питань Сальвадору.

— О ні, в нас їх вистачає.

— Я теж можу це підтвердити. Будьте надалі обережнішим у зізнаннях, сер. Ви знову осідлаєте свого конька — терор чи, може, цього разу у вашій програмі щось інше?

— Не поспішайте, — самовпевнено відповів Бім. Він поводився так, ніби грає тут першу скрипку.

Нарешті вони всілися за вигнутим дугою столом, спалахнули прожектори, Фуртадо, вдаючи цілком безсторонню особу, зробив короткий вступ. Важко сказати, зауважив він, що довело Сальвадор до громадянської війни, — соціальна несправедливість а чи вплив світового комунізму. Цікаво уточнити: війна почалась без стороннього втручання чи то рука Москви? Гладіс відповіла, що про Москву не може бути й мови. Кремль надто далеко від її країни, а ось Вашінгтон зі своїм Білим домом, держдепартаментом і агресивним Пентагоном — близько…

— Але ж Вашінгтон сприяє розвиткові вашої країни, — перебив її Фуртадо.

— Він «сприяє» переважно поставкам зброї для режиму, — сказала Гладіс. — Збирається різко скоротити економічну допомогу. Рональд Рейган хоче підтримувати лише ті країни «третього світу», котрі слухняно виконують його вказівки. Американські гроші йдуть на втихомирювання слаборозвинених народів! У нашій країні триває суто внутрішня боротьба за соціальну справедливість. Москва тут ні до чого.

— Без неї ніде не обходиться, — загадково докинув Фуртадо.

. — Ви міркуєте в принципі невірно. Країни «третього світу» вже не хочуть бути пішаками на шаховій дошці міжнародної політики.

Бім, що сидів у кінці столу, поки що вичікував, схиливши набік припудрену голову, й щось занотовував. Нарешті він сказав, що в Сальвадорі ліві сили роздмухують конфлікт під самим носом у Сполучених Штатів, а Штати, навпаки, прагнуть соціальних реформ і врегулювання конфліктів… Бім говорив примирливим тоном, його зморшкувате лискуче обличчя весь час мінилося, він схиляв голову набік, виставляючи вперед то лоб, то підборіддя, підсилюючи в такий спосіб значення своїх слів. Гундлах з іронією спостерігав за смішними, немов у боксера на рингу, рухами його голови. Бім жонглював словами, йому було однаково, що говорити, бо він вже давно розучився в будь-що вірити. Метушня, накладні витрати, Стара Європа, добра їжа, розпуста — ось що вабило його в житті. І трішечки — журналістська діяльність. Бім добре знав своє ремесло; під прикриттям телекоментатора він тут робив усе вправніше, ніж тоді в Мехіко; Гладіс опинилась у скруті. Вона розхвилювалася, скронями в неї котились перлини поту, яких вона навіть не обтирала, щоб не показувати свою слабість.

— Я вам не заздрю, — глузливо мовив Бім. — Як войовнича католичка лівого ухилу, ви сподіваєтесь на співчуття португальського середнього класу, а той клас прагне спокою, бо нещодавно сам пережив щось подібне в своїй країні. Ви дієте згідно своїх переконань, сеньйоро Ортега. А ваш Фронт грає з розподілом ролей. Тільки в червні і липні комуністи з керівної верхівки вашої країни на кошти Москви об'їздили всі країни східного блоку, від Праги до Ханоя, щоб роздобути зброю, і всюди їх запевнили в підтримці. А чому? Це також ясно як білий день. Бо в період відносного спокою явна слабість комунізму завдяки збройним конфліктам і припливу радикальних елементів враз перетворюється в загрозливу силу.

— Коли так, — озвався Гундлах, — тоді це, очевидно, помилка вашої адміністрації. Підтримувана Сполученими Штатами хунта перша взялася до зброї.

— Хто вам таке сказав?

— Я сам був свідком учиненої нею кривавої розправи біля собору в Сан-Сальвадорі.

— Мій уряд не схвалює подібних дій.

— Якби не схвалював, їх би й не було. Так само виправдовуються й за океаном, пане Бім. Вашінгтон знову йде шляхом ескалації сили й ускладнення міжнародної обстановки… Будь ласка, не перебивайте мене… В зоні Панамського каналу на складах зберігаються боєприпаси для повітряного мосту Сполучених Штатів, створення якого йде повним ходом. Налагоджуються зв'язки з правоекстремістськими воєнізованими групами в Гватемалі та Гондурасі… Хвилинку!.. Диктатури таких країн, як Уругвай і Чілі, дістаючи від США зброю й допомогу в підготовці військових кадрів, уже давно втягнуті в конфлікт. З часу висадки десанту в Санто-Домінго ваша країна ще не виділяла таких високих асигнувань на придушення народного руху в Латинській Америці — майже сто мільйонів доларів тільки цього року. А тепер ваша черга.

Бім зігнувся, його усмішка зникла, відповідаючи, він говорив різко й сердито. Гундлах, майже не слухаючи, завдавав йому все нових і нових ударів, намагаючись покласти хвалькуватого янкі на обидві лопатки. Фактів Гундлах мав напоготові більше, ніж Бім на аркушиках, які той перегортав у руках. Не звертаючи уваги на Фуртадо, котрий уже мовчки сидів крам столу, Гундлах із задоволенням, немов козирями, бив новими й новими неспростовними доказами. Під час коротенької паузи, поки він переводив дух, у дискусію знову включилася Гладіс:

— Ви говорите про врегулювання, про реформи! Аграрну реформу хунта використала лише для того, щоб захопити в свої руки землю, зігнати селян у казарми. Так, селянам пообіцяли кооперативи, армія навіть дозволила вибрати для них керівників — а наступного дня всіх обраних перестріляли. Як колись у В'єтнамі, селян зігнали у воєнізовані села. А по тих, хто лишився дома, стріляли з вертольотів, полювали на них, як на звірів.

Нарешті дискусія скінчилась, і Фуртадо пригнічено промимрив заключне слово. Воно прозвучало як запізнілий порятунок для Біма.

Позмивавши грим, Гундлах і Гладіс вийшли зі студії. Лив дощ, але, захмелілі від перемоги, вони його майже не помічали. Гундлах махнув рукою, зупиняючи таксі.

— Ми рубонули його під корінь, — сказав він. — Але, думаю, говорили досить стримано, інакше цю розмову не випустили б в ефір.

— А вчора я думала, що тобі до всього байдуже…

Гундлах стрепенувся. Вона назвала його на «ти», хоча це в неї вирвалось, мабуть, мимохіть. Таксі їхало переповненими транспортом і людьми вулицями. Гундлах підсунувся до неї ближче, й Гладіс, ніби вона давно звикла до цього, схилила йому на плече голову, стомлена й задоволена. А він уже розфантазувався й бачив себе разом з нею в подорожі країнами Європи; двоє закоханих, їм усі заздрять — яка щаслива пара. Вони всіх зачаровують, перед ними відкриваються двері, серця й чекові книжки. Це тому, що Гладіс така приваблива. Та й він хлопець непоганий, «аварійний майстер», на якого можна покластись. Невгамовний боєць Ганс Гундлах. Але цього разу в нього вже є мета, варта того, щоб покінчити з минулим, оголосити жорстоку війну собі самому. Як тоді, коли він був з Сільвією. Перед ним чітка мета і поруч людина, в якої така ж сама мета, жінка, яку він кохає. Її образ немов вогнем випалений в його уяві — її стан, шкіра, голос — і яка саме зараз почала виявляти до нього почуття.

Він аж затремтів, схвильований цими роздумами, але мовив:

— У Парижі клімат буде сприятливіший. Навіть дружина лідера опозиційної партії підтримує нас, вона очолює «Комітет допомоги». Там можна розраховувати на пристойну суму.

— Спочатку до Цюріха, треба відкрити рахунок, — сказала Гладіс.

— Ну, гаразд. Ти ж бос — тобі й вирішувати, — жартівливо відповів Гундлах.

Гладіс стомлено всміхнулась.

— У нас немає авторитарного керівництва. Командує той, хто може переконати й водночас готовий вислухати будь-яке заперечення. Нам потрібне і те й те, дисципліна й самостійність.

Гундлахові здалося, що колись він уже чув ці слова, дванадцять років тому.

16

Коли Гладіс була весела, Гундлах теж почував себе добре. За Піренеями густа завіса хмар розірвалась, вони пролетіли над Тулузою, а потім над попелясто-сірими горами. Женевське озеро, складчасті засніжені Альпи, усе це було для Гладіс новим, усім вона захоплювалася. Як чудово з нею подорожувати! Тритурбінний «Боїнг-727» португальської авіакомпанії точно за графіком приземлився в аеропорту Клотен, — у самому центрі Європи, як писалося в рекламах.

Гундлах бував тут не раз, він почував себе як дома. За п'ять франків, в сім разів дешевше, ніж обійшлось би на таксі, автобус привіз їх до міського агентства авіакомпанії «Свіссср»… Гундлаха тішило, що Гладіс з таким захопленням за всім спостерігає.

— Стокгольмський аеропорт Арланда ще далі від нашої мети, — тоном знатока мовив Гундлах.

Вулиці Цюріха в передноворічному наряді. Ось вони вже на Бангофштрасе, що вже підготувалась до новорічних свят. За голими деревами — скло і лоск, вулиця ніби запрошувала зробити дві тисячі кроків, пройшовши всю її довжину, щоб переконатися в працьовитості й заможності швейцарців. Магазини, парфюмерні крамниці, облицьовані полірованим мармуром парадні входи банків, знаменитий «Гранд-отель» Дольдера, кав'ярні Шпрюнглі й Кранцлера, у вітринах магазинів південні плоди, вироби з шкіри, делікатеси, брильянтові кольє. Майже ніяких слідів листопадового безладдя, коли молодь обливала нечистотами фасади будинків, била вікна і вивалювала на брук урни зі сміттям прямо посеред заціпенілих від страху багатих кварталів.

— Спробуймо й ми завоювати цей шоколадний рай, — пожартував увечері Гундлах, пройшовшись разом з Гладіс цією, заповненою вщерть «реактивною публікою»[7], алеєю аж до кінця. Тут починалось Цюріхське озеро, що розтяглось аж на сорок кілометрів. А далі височіли силуети гір. — Партизани в самому серці буржуазії.

Здавалося, все складається вдало.

Професор Драйшіллінг, член міжнародного трибуналу в Мехіко, телефонував у всі інстанції, прокладаючи їм дорогу. Буржуазія не схвалювала дій своїх вихованців й закликала їх до порядку з допомогою гумових куль, однак майже нічого не мала проти змін по той бік Атлантичного океану, була завжди лояльною, коли це в даний час не стосувалось їхніх суспільних порядків. Звичайно, преса спочатку дотримувалась дистанції, однак коли газета «Нойє Цюрхер цайтунг» опублікувала прихильний огляд виступів сальвадорських дипломатів, Гладіс дала інтерв'ю газеті «Тагесанцайгер», журналові профспілок, а також «Айсбрехеру» — органові прогресивної молоді. Бульварна газета «Блік» умістила її фото (Гундлах уникав потрапляти поряд з нею в об'єктив). Що відбувалося у Сальвадорі — було відомо всім, прихильники лівих сил висловлювали своє співчуття, дехто навіть обурювався, але ж грошима володіли здебільшого не вони. І лише на третій день почали надходити пожертви.

— Полярна крига починає скресати, — сказав Гундлах. — Потроху капає в нашу касу.

Вперше «накапала» сума, яка набагато перекрила всі їхні витрати на подорож, в тім числі й вартість авіаквитків.

Їм лишилось тільки виступити в актовому залі Вищої технічної школи, де часто збиралися такі форуми. Недавно швейцарські видавці обговорили там план трансляції телевізійних передач, які з допомогою супутникового зв'язку протягом семи хвилин виправдують рентабельність цілої години ефіру.

— Це надзвичайно вигідно, — продовжував Драйшіллінг, — півмільярда франків. Дуже високі проценти відраховує телевізійна система.

— Ми були б задоволені самими процентами, — зауважив Гундлах.

— Чого нам не вистачав, то це телебачення. Але ми не маємо на нього впливу. Ну, а іноді звідти ведуться радіопередачі…

Вони їхали на конференцію біло-блакитним трамваєм. Гундлах був у всеозброєнні, в кишені лежали поштові листівки з короткими тезами, перед вимогливими слухачами належало бути коректним, точним і, звичайно, стриманим, хоч це й нелегко, — тут було не те, що в Лісабоні. Гундлах уже думав і про дальший маршрут, авіаквиток до Франкфурта коштував усього 185 марок, але що чекало на них там?

За неприємності на службі він переживав мало. Його більше непокоїла нерішучість боннського керівництва в справах політично-морального визнання й гуманітарної підтримки національно-визвольної боротьби. Соціал-демократи на Рейні озлоблено боролися самі з собою. Подібне відбувалось, очевидно, й на Дунаї, на Тібрі, на Сені й на Темзі. Гундлаху неважко було уявити взаємозв'язки там, де політика й економіка тісно переплелись. Судячи з преси, західноєвропейські країни в питаннях Сальвадору неохоче прислухаються до закличних звуків труби з Вашінгтону, а коли й підкорялись їй, то тільки під тиском. Всі розуміли, що кровожерні державні структури за океаном приречені. Ні, це не людинолюбство прокинулось раптом в західних політиків, а простий розрахунок. Будь-яка спроба увіковічити несправедливість і насильство тільки озлобить народи Латинської Америки і викличе їх неприязнь до країн Західної Європи. А це зменшить їхній вплив і завдасть великої шкоди зовнішній торгівлі і експорту капіталів тих країн. Не обов'язково треба бути демократом, щоб збагнути це і вчасно прикрити обличчя. Міністр закордонних справ Бонна полюбляв підкреслювати: «Наша лінія в країнах Центральної Америки не може полягати в підтримці віджилих державних систем». А його відомство доповнювало: «Ми досягнемо довгострокової стабільності за рахунок короткострокової нестабільності», — тобто шляхом швидкої переорієнтації. А для моралістів на кшталт голови СДП в регіоні вже навіть «пробив час правди для демократичного визволення і соціальної справедливості».

Гундлах запам'ятав це, щоб згодом навести у своєму виступі. Він розповість і про ущерблення здорового глузду під тиском США навіть тут, у нейтральній Швейцарії. І про зарозумілість Вашінгтону, про те, що часи крокування в ногу з партнерами по НАТО давно минули, про його монополію в Карібському задвір'ї, про віддану союзникам, крім Голландії і Данії, вказівку дотримуватись нейтралітету по відношенню до країн того регіону. Він зробить цікавий огляд подій, не поминувши і нещасного випадку з Геншером, який ще в травні, незважаючи на нажим США, відмовився давати сальвадорській хунті фінансові ін'єкції. А починаючи з липня, він вже не бачить альтернативи для цього загниваючого режиму, хоч містер Маскі доводив йому, що хунту треба утримати в сідлі будь-якою ціною… А може, не слід про це говорити? Про його виступ можуть дізнатись у Бонні, і це потім зашкодить їм. Краще процитувати Рейгана, який під час передвиборної боротьби, дивлячись на карту Афганістана, вигукнув: «Я сумніваюсь, що буде неправильно дати вільному народові зброю, аби він:» її допомогою міг боротися за свою свободу». А тепер пін говорить: «В Сальвадорі ведеться своєрідна громадянська війна, не можна одночасно вести війну і проводити земельну реформу, спочатку треба покінчити з війною».

Гундлах нервував, у голові роїлись найрізноманітніші думки, Щось ніби обручем стискувало груди і утруднювало дихання. Можливо, він перевтомився в Цюріху? Трамвай звернув за ріг, де височіла величезна, облицьована мармуром споруда, банк; там з понеділка до п'ятниці від чверть на дев'яту до без чверті п'ять можна відкрити номерний рахунок, варто лише пред'явити паспорт і зробити перший внесок, принаймні 40.000 франків…

Коли вони виходили з трамваю, Гундлаха боляче кольнуло в спину, як в Гавані, тільки ще різкіше, ніби під лівою лопаткою хтось крутнув ножем. Гундлах ухопився за Гладіс, вона злякалась, але підтримала його. Так спливло кілька секунд, потім нестерпний біль минув, і всім тілом розпливлася слабість. Груди ніби обручем здавило. Гундлах ледве дійшов до під'їзду. Гладіс хотіла відвезти його в готель, професор давав свою машину, але Гундлах опирався, йому полегшало, це був останній виступ Гладіс, хто ж перекладатиме? Не можна ж перевантажувати Драйшіллінга, він і так багато для них робить.

Амфітеатр із суцільними рядами крісел був повний, унизу виднівся довгий стіл з чотирма чи п'ятьма обличчями біля мікрофонів, телевізійної камери не було, це добре; з екрана його легко могли б упізнати. Міцні потиски рук, професор представив гостей. У залі сиділо двісті чи й триста слухачів, очевидно, студенти й викладачі, але вони мовби розпливалися перед очима Гундлаха. Підійшло ще якихось двоє, в одного з них світло-руда чуприна, мов у того містера Біма з Мехіко й Лісабона. Гундлах вирішив, що просто помилився, в такому стані то було б не диво, але ж ні, обличчя Біма розпливалось усмішкою, він приязно кивав головою, всідаючись разом зі своїм товаришем крісел за п'ять від Гундлаха; отже, цього разу не наважився прийти сам.

В залі запала тиша. Драйшіллінг зробив досить дипломатичний вступ. У світі, наскільки йому відомо, є три типи урядів: одні ставлять свободу особи над справедливістю, другі обмежують цю свободу на користь справедливості і соціального прогресу, а треті підтримують порядок, топчучи під ноги свободу й справедливість. Хунта Сальвадору виявила себе найбільш нестерпним і найбільш хитким урядом третього типу. Без свободи й справедливості не може бути й порядку. Ці три поняття так переплелись у діалектичній єдності, що жодне з них просто не може існувати окремо. Але хто мріє про їхню гармонійну єдність, той повинен знати: цього можна досягти лише ціною великих жертв і народних мук, хоча соціальні зміни відбуваються нелегко. Щоб переконатись у цьому, не варто навіть їхати за океан.

Пролунали оплески, й слово дали Гладіс Ортезі. Гундлах не встигав за нею, не міг зосередитись. Його сусід казав, ніби все транслюватиметься по радіо, і Гундлах відчував, що перекладає надто повільно й не зовсім точно, слова Гладіс у його тлумаченні звучали без натхнення, мляво. Він вже не раз про все це говорив і тепер лише відшліфовував фрази. Він поглянув скоса на Біма; той удавав, ніби не знає Гундлаха, схиливши голову на бік, щось занотовував, готував репліки-снаряди. Це вже була їхня третя зустріч і, звичайно ж, не випадкова. Хтось спостерігав за ними здалеку, смикав за невидимі ниточки, до яких були прив'язані й той-таки Бім, і Пінеро, й багато інших. Один з них натиснув на кнопку й підірвав Гертеля, а йому, Гундлахові, загнав між ребра шмат бляхи.

Гундлах здогадувався про взаємозв'язок усіх цих подій. Щоправда, Пінеро та Бім відрізнялись один від одного, професії в них також були різні, один — детектив, а другий репортер, схожими, мабуть, лишалися тільки усмішки, породжені усвідомленням того, що їх обох охороняють таємні сили. То взагалі тільки личина сили. Але й цих ознак досить, щоб в образі репортера можна було розпізнати вбивцю. На якусь мить обидва вони мовби злилися, й Гундлах побачив в очах репортера нещадну лють, якої не помічав раніше. Раптом Бім, що досі виставляв себе захисником прав людини, назвав катування всього лише «продовженням піренейських традицій».

Це вже було занадто. Гундлах відчув, що обличчя набрякає кров'ю, а під лопаткою знову пече. Він різко осадив американця:

— В Лісабоні ви так не висловлювались. А тут називаєте «піренейською традицією» те, що армія СІНА тисячі разів чинила у В'єтнамі, а тепер те ж саме повторює в країнах Латинської Америки. Це визнала комісія вашого сенату. Від імені пані Ортеги я відхиляю формулювання, яке ображає увесь континент. Тирани наказують катувати, переймаючи досвід інших тиранів. Тортури завжди були тісно зв'язані з боротьбою за владу. В країнах третього світу вони стали улюбленим знаряддям боротьби багатіїв проти бідноти, останньою надією експлуататорів на порятунок…

Йому важко було стримуватися. Забувши про свої нотатки, він завдавав Бімові дедалі відчутніших ударів. Гундлах волів побачити його переможеним, як у Лісабоні, хотів розтоптати цього Біма-Пінеро. Знехтувавши намір дотримуватись коректності, він розпалився, немов на дуелі. Гундлах чув репліки, йому здавалося, ніби слухачі заохочують до нових ударів, і він бив навідліг, але Бім не падав додолу, завзято захищався, надійно підтримуваний поплічником, що прийшов разом з ним. Він щось розпливчасто говорив про підривні елементи й таємне втручання Москви, згадав Ефіопію, Анголу, Афганістан, зробив наголос на тому, що Куба й Нікарагуа мають тісні зв'язки з підпільниками Сальвадору і нібито постачають їх зброєю.

— А як: морем, суходолом, чи повітряними шляхами?

— Рано уточнювати.

— Просто у вас немає фактів, самі слова!

— А факт полягає в тому, що моя країна змушена буде вжити відповідних заходів проти Кастро.

— Ви готуєтеся блокувати Кубу чи відразу висадити десант?

— Жодна розумна людина не зважиться на такий крок.

— Це правда. Той, хто на це зважиться, діятиме нерозумно. В Сальвадорі ви також нічого не досягли розумом, через те й озброюєте хунту.

— Якби ми не допомагали хунті, то мали б по сусідству ще один тоталітарний режим!

— Саме таким режимом і є хунта!

— Ми змушені були зупинити комуністичну експансію. З вашого, лівоекстремістського погляду, може, це тільки здається чимось…

— Я далекий від лівоекстремізму, але мені вже набридло слухати одне й те саме. Ви ще з Мехіко їздите за нами по п'ятах. Хто вам, власне, наказує?

— Дивно, що з наших зустрічей ви робите такі висновки. Ми обидва робимо одну й ту ж справу І, звичайно ж, нам не обійтися без цих зустрічей.

Бімів супутник, ледь уклонившись, теж втрутився у розмову. В нього було дивне обличчя — ніс зігнутий, ніби він принюхувався до сліду, але ніяк не міг його вхопити. Певно, то були сліди комунізму… До Гундлаха долинули слона:

— Здається, містер Бім заважає вам поширювати ваші ідеї?

Публіка запротестувала, заохочуючи Гундлаха, який уже зовсім знесилів. Його морозило, руки терпли, страшенно боліла потилиця. Йому здавалося, ніби він у клітці з двома лютими хижаками. Гладіс ледве встигала схоплювати його слова, які перекладав їй Драйшіллінг. Гундлах часто відхилявся од теми й завдавав нових і нових ударів, а потім — він сам не помітив, як це сталося, — знову вийшов за рамки своєї теми й торкнувся основної стратегічної лінії Штатів, які, намагаючись бути державою номер один, хотіли б знесилити супротивника гонкою озброєнь або утримувати його на другому місці.

— Ви закликаєте до скорочення радянських ракет, здатних досягти лише Європи, а своїх скорочувати не збираєтесь, — сказав, обливаючись потом, Гундлах.

— Ми говоримо про зброю для Сальвадору!

— Ви говорите про малі країни, а я — про великі. В їхніх арсеналах зібралося п'ятдесят чотири тисячі тактичних і стратегічних атомних зарядів, що дорівнює мільйонам бомб, скинутих свого часу на Хіросіму…

Ніхто його не зупиняв, Гундлах чітко спростовував кожну в'їдливу репліку, буквально затикаючи роти Бімові та його зброєносцю.

— Ваші ракети, — кричав Гундлах, ніби йшлося про особисту власність Біма, — то зовсім новий вид зброї, зброя надмогутньої руйнівної дії, ви самі це визнаєте в своєму журналі. Така ракета за вісім хвилин може долетіти до Ленінграда, отже, можливість попередження зведена до нуля, ракета влучає в будь-яку ціль розміром навіть тридцять метрів. Супротивник позбавлений шансу відповісти на удар, а ви пишете: «Перемога можлива…»

— Це писалось не в нашому журналі, а у «Форін полісі»…

— Деякі впливові особи у вас справді вважають, що атомну війну можна виграти. Щоб створити таку загрозу для вашої країни, яку ви створюєте в Європі соціалістичним державам, Схід мав би встановити ракети принаймні на Кубі, але ж цього не робиться! А ви без жодних на те підстав нахвалюєтеся виступити проти Куби. А самі хочете перетворити Європу на стартовий майданчик для запуску ракет…

Голос Гундлаха уривався, у нього гуло в голові й кололо під лопаткою, він вирішив закінчити:

— Хто вважає за можливе перемогти в ядерній війні, того як суспільно небезпечного треба спровадити в лікувальний заклад, панове. Коли нарешті й ви зрозумієте, що гонка озброєнь набагато ризикованіша від роззброєння й що тільки врівноважений сил створить надію на мир, — лише тоді в нас знову з'являться шанси. Для вашого журналу, мабуть, не дуже вигідно, щоб представники військо-но-промислового комплексу перестали так інтенсивно публікувати свою рекламу. І ви не матимете можливості постійно описувати нові види зброї, нові стратегії, вишукувати нових ворогів? Повірте, мене навіть морозом проймає… Мільярди й мільярди витрачаються щороку в світі на війну, незважаючи на голод, нестачу енергії, економічні кризи й порушення екологічних взаємозв'язків; це найжахливіше безглуздя нашою сторіччя!

Публіка зустріла його слова схвальними вигуками, хтось вийшов до мікрофонів і сказав:

— Більшої загрози не можна уявити. Та, незважаючи ні на що, вона зростає! Асигнування на зброю в двадцять два рази перевищують кошти на допомогу країнам, що розвиваються.

Бім стукнув по столу і вигукнув:

— Ми тут опинилися мовби на лаві підсудних. Це було некоректно.

— Коли йдеться про життя або смерть, — відповів Гундлах, — коректності не дотримуються!

Крізь шалений гамір у залі ледве прорвався розпачливий голос Біма:

— Я, мабуть, потрапив не на ті збори?

Гундлах уже майже нічого не чув, сили його вичерпались. Йому тепер здавалося, ніби він виступає не в ролі учасника, а звичайним глядачем дивиться драматичну виставу, в постановці якої сам частково брав участь. Він мало вловив із заключного виступу Драйшіллінга. Ніби здалеку чув, як той говорить: «Вашінгтон знову веде в Центральній Америці нечесну гру, загрожує існуванню цілого народу; Сальвадор став пробним каменем нашої довіри до суспільних систем Сходу й Заходу, мірилом нашої готовності підтримати борців проти реакції, будьмо ж солідарними з його народом, покажімо, хто насправді є поборником гуманізму і прогресу…»

Бім і його помічник, навіть не дослухавши заключного слова, вийшли з залу. Гундлах полегшено зітхнув. Він витримав, незважаючи ні на що, змусив тих обох покинути поле бою. Навколо спалахнули бліци фоторепортерів, сьогоднішня подія мала набути широкого розголосу.

Підійшов Драйшіллінг.

— Ваш останній удар був просто нищівний, — сказав він Гундлахові, — ніхто такого не сподівався. Ніхто й не підозрював, що з вас такий атомний реактор.

— Реактор трохи вийшов з-під контролю, даруйте, професоре! До речі, як сюди потрапив цей містер Бім?

— Його запросили на пропозицію американського посольства, і я не шкодую: такі принципові дискусії бувають у нас дуже рідко.

— Мені також здається, було досить цікаво.

Гладіс пильно глянула на нього, між її бровами запала глибока зморшка.

— Ти говориш так, ніби побував на спектаклі, — мовила вона.

— А хіба ж не так? — відповів Гундлах.

17

Професор відвіз їх до готелю й, потиснувши обом руки, поїхав. Гундлах відчував себе спустошеним. Ні про що не думаючи, він ступав поруч із Гладіс, плів їй дурниці, все здавалося дивним і нереальним. Разом з ключем черговий подав йому великий конверт: якась друкована продукція, очевидно, реклама. Навіть не глянувши, що там, Гундлах замовив у номер віскі з льодом: він зараз повинен випити, тоді йому буде краще.

— Дві склянки, — сказала Гладіс французькою мовою.

Гундлахові стало приємно: отже, вона дбає про нього.

Гладіс сиділа в його номері. Кельнер приніс тригранну пляшку дванадцятирічного шотландського віскі, обкладеного крижинками, в яких віддзеркалювався бурштиновий напій. Перша порція збадьорила Гундлаха. Гладіс проголосила тост за його сьогоднішню перемогу, але він не зрадів, для нього то було просто красивими словами… Вона заклопотано, якось по-материнському намагалася його заспокоїти, та йому пригадалася кімната в Пуерто-Кортесі, де вона повелася з ним дуже зверхньо. Хоча все тоді могло йому просто здатися. Тепер Гундлах уже розумів причину її тодішньої поведінки, і все-таки йому від того не ставало легше. Він знову налив, Гладіс, набравшись хоробрості, намагалась не відставати од нього, а Гундлах не знав, навіщо вона це робить, бо вже дійшов до краю, дуже стомився і почував себе приблизно так, як тоді перед латунним ліжком у пансіоні «Париж».

Гладіс долила собі содової води й усміхнулась, але то була миттєва, майже підсвідома усмішка.

— Хтозна, можливо, тепер у них і відпаде бажання плентатися за нами… Драйшіллінг каже, ти завдав їм «атомного удару».

— Заради справедливості хочу підкреслити, що я намагався бути коректним і переміг завдяки тобі.

— Мені? Я ж не сказала й слова!

— Досить було самої твоєї присутності. Це завжди піднімало мій бойовий дух. Так було й у Лісабоні… Чому воно так?

— Чому? — перепитала Гладіс, спостерігаючи за бульбашками в склянці. — Бо тобі цього хочеться. Ти шукаєш бою і знаходиш його. Так, мабуть, буде й надалі.

— А ти все дотримуєшся дистанції, — з докором мовив Гундлах.

Знову обірвалась нитка, якою він намагався зміцнити їхні взаємини. Вона, як завжди, відмахується від усього, що могло б сприяти їх інтимності. Через якусь мить він мовив:

— А чи можна взагалі якось загальмувати оце безглуздя? Бідарі всього світу так багато відривають від свого бюджету на озброєння.

— Не так бідарі, як ті, що ними керують.

— Самі вони нічого не виготовляють, але послуговуються міжнародним збройним ринком, розумієш? Його річний обіг становить понад тридцять мільярдів доларів. Країни, що розвиваються, в сімдесятих роках закупили втричі більше озброєння, ніж у попередньому десятиріччі.

— А що тоді залишається робити нам? Гундлах кивав головою, він був згоден, за доброю пляшкою можна з усім погоджуватись…

— Шкода, що ви не дістаєте озброєння зі Сходу, тоді не довелося б здійснювати цього жебрацького турне.

— Куба дає нам лише медикаменти.

— Аз другого боку, якби ви діставали все на Сході, то не зайняли б Дорпмюллера, й ми б тоді ніколи не зустрілись.

Така вродлива і така холодна сиділа вона навпроти нього й відмовлялася ловити кинутий м'яч. Гундлаха почала долати втома, розмова не клеїлась. Ні, тут не було на що сподіватись, іскра не спалахувала… Після третьої чарки Гладіс побажала йому доброї ночі й вийшла.

Гундлах узяв конверт, адреси відправника на ньому не було зазначено. З конверта випав журнал «Міжнародний військовий огляд», а в ньому — закладка саме на тому місці, де врозворот надруковано об'яву. Дивно, британська торговельна фірма «Комерс інтернешнл» пропонувала зброю. Автомати Калашникова «АК-47» по 400 доларів за штуку, міни, 40-міліметрові міномети, безвідкатні 106-міліметрові гармати, здвоєні зенітні гармати, різноманітні боєприпаси в необмеженій кількості, танки, усього лиш по 200 000 доларів, все у вільному продажу, поза конкуренцією, дешево. Адреса: Брюссель, Авеню дез Ар. «Фірма, — прочитав далі Гундлах, — на вимогу покупця доставляє зброю власним морським або повітряним транспортом».

«Якась нісенітниця. Навіщо це мені?» — подумав Гундлах.

«Купуйте негайно! — було написано на закладці. — Але зважте на труднощі з оформленням паспортів у Західній Німеччині».

У Гундлаха тьохнуло серце: вони стежать за ним, знають навіть, що в нього фальшивий паспорт. Отже, тепер доведеться утриматись від поїздки до Бонна, а також до Парижа. Тут вони діяли витонченіше, ніж за океаном, постійно тримали його на прицілі, і, мабуть, вже починають цькувати… Але сьогодні вони вже не насміляться. Гундлах викинув журнал у кошик, хильнув ще; йому страшенно хотілося спати, й він ліг у постіль. Тепер до всього стало байдуже.

Вже засинаючи, почув, ніби клацнули двері. Невже він їх не замкнув? Гундлах засвітив лампу. Посеред кімнати стояла Гладіс у накинутому на плечі плащі. Картина була приголомшлива, хоч йому й здавалося, ніби контури трохи розпливаються. І все-таки Гундлах помітив, що під плащем на ній майже нічого немає. Невже не помилився?

Вона мовчки вимкнула світло й, зашарудівши плащем, лягла поряд… Таке могло тільки наснитись. Але ж ні, вона таки лежала в нього під боком, гладила його по щоках і горнулась, він відчував дотик її шкіри, запах тіла. Якщо це не була помилка, якщо Гладіс поборола себе, то це, мабуть, тому, що він так наполегливо впадав біля неї. Його палке почуття без слів передалося їй, адже Гундлах в пориві почуттів і слова не міг вимовити. Нарешті! Він намагався її поцілувати, шкодуючи, що й досі не проходить хміль. «Можливо, — думав він, — і їй оп'яніння додало хоробрості…» Проте Гундлах не міг ворухнути рукою — Гладіс міцно її тримала.

— Мені просто хочеться трохи побути біля тебе, Гансе, розумієш?

— Та розумію… але не зовсім.

— Попереду в нас багато часу. Ще чотири-п'ять тижнів… Дозволь мені просто полежати. Потерпи трохи — добре?

— Ну, я спробую… Адже ти начальство… Тільки дотримуй дистанцію.

Він відчув біля вуха дотик її губів.

— Для тебе дистанцій не існує, Гансе.

— Так, Гладіс. Я знаю.

III. Немає вороття

1

Які ж довгі їхні мандри! Вівторок 13 січня 1981 року був останнім днем подорожі. Під час пересадки в столиці Коста-Ріки Сан-Хосе Гундлах пригадав, що якось уже пролітав над цими краями: повітряним таксі з отим японцем, що розповідав йому про ланцюги для слизьких доріг і захисні жилети; Коста-Ріка, говорив японець, не має армії, це своєрідна Швейцарія Центральної Америки, а Сан-Хосе — єдина столиця, в якій серед ночі не ризикуєш позбутися гаманця. Минуло якихось три місяці, а життя Гундлаха надзвичайно змінилось. Воно вибило його зі звичайної колії, й, усвідомивши це, Гундлах відчув задоволення. Всяка зміна підносить настрій, так говорили ще римляни; а Наполеон вважав, що треба частіше змінювати спосіб життя, якщо хочеш мати постійний успіх.

Життя — це своєрідне мистецтво… Обличчям Гундлаха промайнула ледь помітна усмішка. Звідки такий цинізм? Йому тепер не подобались такі думки, вони здавалися сумнівними, й коли з'являлись, Гундлах намагався прогнати їх навмисною діловитістю й іронією. Світ і далі крутився! Хоч хай би як усе змінювалось навколо нього, сарказм і непохитність завжди допомагали йому дивитись на речі й людей довкола себе з погляду здорового глузду. Йому здавалося, й Гладіс, яка так відрізнялась од нього вдачею, дуже цінувала його войовничість, зухвалі жарти, скептицизм, спрямований проти себе самого та власних дій. Кохання цієї жінки він також домігся з допомогою наполегливості, а також покори й ніжності. Власне, її почуття до нього спалахнуло п'ять тижнів тому, коли він розгромив її ворогів, передусім отого містера Біма.

Відпустивши руку Гладіс, він одхилив спинку крісла. За бортом невпинно свистіли й гули мотори, але це допомагало йому розслабитись, усвідомити, що найтяжче вже позаду. Щоправда, лишилась подорож від Тегусігальпи на південний захід, якихось сотня кілометрів, короткий стрибок через кордон, а там — війна. Але це його не лякало, адже поруч з ним будуть надійні, досвідчені товариші. Він був впевнений, що тепер ночуватиме себе в Сальвадорі не, так, як наприкінці листопада минулого року. Все віщувало близький кінець, перемога здавалася зовсім близькою. Режим хитався під натиском мас, розбігались навіть солдати й найманці.

Гундлах був спокійний. Незабаром все владнається. Його щастя було з ним. Після Відня Гладіс більше не уникала його, й це подвоювало сили. Пощастило зробити багато дечого, навіть більше ніж планували, хоч Гладіс, через оту погрозу, з обережності вже сама їздила до Бонна й Парижа. В Парижі Гладіс побувала на прийомі в Данієли Міттеран, дружини лідера соціалістичної партії. Там вона зустрічалась з Режі Дебреєм, автором книг «Революція в революції» та «Палаючий сніг». Дебрей був у близьких стосунках з Міттераном, який мав зв'язки з іменитими представниками лівих кіл Латинської Америки.

Зроблено справді чимало, незважаючи на труднощі. Гундлах і Гладіс мали бути задоволеними, особливо він. Поворот його життя виявився дуже радикальним. Чого варті усі оті закулісні махінації, рекламні кампанії та злети кар'єри проти того, що він робить сьогодні? То були тільки ілюзії, міраж, трюкацтво. Яким порожнім та блідим здавалось йому тепер колишнє існування — праця, до якої він був байдужий, і задоволення власних потреб. Все те виявилося самооманою. А тепер і його прагнення спрямовані до однієї мети, думки й дії нероздільні, як невдачі й радощі; раніше він навіть не уявляв, що так може бути. Чи ще хто відчув коли щось подібне? Таке пульсування крові в жилах, таке піднесення! Найбільша радість була для нього, коли говорила Гладіс і її можна було просто слухати, не перекладаючи, як у Каракасі та Панамі. Окрилена успіхом, вона виступала щораз переконливіше, дедалі удосконалюючи свій хист промовця, іноді ставала — так йому здавалось — безмірно незалежною, але водночас такою ж простою і скромною, як завжди. Він вважав тепер ту прямодушну, наївну й непохитну жінку своєю дружиною, і це приносило йому безмежну радість, додавало гордощів, робило щасливим… Та що ж саме він відчував? Це важко було описати, йому хотілося зберігати тверезість і не вдаватись до мрії. Можливо, не існує й слова для назви такого почуття, в усякому разі він не міг його підібрати, він навіть ніколи не сподівався, що такого досягне. Він відчував, ніби пливе на самому гребні хвилі, перед ним розкинулась чудова далека країна, а ззаду — бушує бурхливе море. Хвиля несе його вперед крізь вир громадянської війни назустріч берегові привабливої країни, до миру, якого всі так прагнуть.

Дорогою Гладіс багато чого навчилася від нього: по-дипломатичному люб'язно вести розмову, бути сміливою й непохитною, якщо це потрібно. А він перейнявся її впевненістю, вірою в перемогу. Вона була послом Революційно-демократичного фронту, але й безсумнівно, наполовину його витвором. У Римі, Відні, Брюсселі, Амстердамі, Копенгагені, в Осло й Стокгольмі він допомагав їй, іноді виступав замість неї або давав поради, а тепер вона чудово засвоїла всю його науку… Гундлах заплющив очі, й в уяві пропливали, змінюючи одна одну, картини пережитих разом днів.

«Старі режими Центральної Америки повинні бути повалені, — говорила Гладіс перед журналістами в Амстердамі, — вони вже не можуть іти в ногу з соціальними змінами. Практика показує, що такі зміни можуть відбуватись не лише шляхом насильницького захоплення влади, а й парламентським шляхом. Сальвадор перебуває в центрі цього процесу. Ми хочемо обраного вільними виборами уряду, до якого входили б усі ті сили, що зараз в опозиції. Й ви, панове, могли б посприяти тому, щоб малі країни, такі як наша, дістали право самостійно розв'язувати власні проблеми, без втручання великих держав… Вам здається, що дуже важко вплинути на дії й рішення вашого великого партнера по пакту. Але я думаю, що ви змогли б пробудити їхнє сумління і звернути їхню увагу на те становище, в якому сьогодні живуть країни «третього світу», такі як Сальвадор».

А як мудро вона сказала позавчора на прес-конференції в Каракасі: «Ми маленька країна з дуже невеликими можливостями і обмеженим промисловим розвитком. Ми не можемо забувати про географічну близькість нашої країни до Сполучених Штатів. Ми прагнемо до конструктивних відносин з США, торгуємо з ними, отже, й уряд Рейгана повинен ставитись відповідним чином до нашої країни. Ми не можемо перекреслити Сполучені Штати на карті світу, то й Вашінгтон повинен рахуватись з існуванням країн Латинської Америки, в тому числі й Сальвадора».

Іще переконливіше виступала вона в Панамі: «Ми вже давно дали зрозуміти, що готові вести переговори, але на конструктивній основі. А посол США Уайт відверто заявляє, що його країна не допустить, аби в нас до влади прийшов марксистсько-ленінський уряд. Отже, виходить, що питання про те, чи залишиться в нас при владі хунта, або чи буде вона повалена, вирішують Сполучені Штати. Але ж хунта вже протягом тривалого часу відстоює інтереси лише невеличкої групи християнських демократів, плантаторів і армії, яка заплямувала себе кров'ю народу. І з нею в нас не може бути примирення». Гундлах пояснив їй, що політика — це вміння робити необхідне можливим і це дуже тонка робота, своєрідне мистецтво. Гладіс прислухалася до його порад, хоч сам він всупереч самому собі в деяких випадках і хапався за кия.

В Панамі хтось несподівано її спитав, чи правда, нібито вона побувала в катівні? й чи не думає іноді про помсту? Гладіс відповіла, що в Сальвадорі після перемоги ніхто не вдаватиметься до розстрілів, як було й після перемоги сандіністів у Нікарагуа. Сальвадорські революціонери прагнуть лише відновити втрачені права народу, знищити експлуатацію й подолати злидні. Ніхто не думає про помсту, крові й так уже забагато… Саме коли Гундлах згадав цей епізод, йому здалося, що в літаку оголосили, щоб пасажири пристебнули пояси й не курили, бо літак іде на посадку в аеропорту Ілопанго під Сан-Сальвадором.

Гундлах перелякано скочив на ноги — літак справді пішов на посадку, аж під грудьми здавило; попереду вже виблискувала гладінь озера… Як же це могло статись? Він був задрімав, а тепер спантеличено дивився на закрилки літака. Це просто неможливо! Вони вибрали південний маршрут, сіли в Панамі на літак авіалінії «Мексікана», з посадками у кожній столиці центральноамериканських країн — крім Сан-Сальвадора. Через бої, які точилися там уже кілька днів, аеропорт Ілопанго був закритий, там нібито пошкоджено злітно-посадочну смугу, як же тепер вони збираються сідати? До того ж аеропорт перебував у руках режиму! Отже, це кінець…

Але Гладіс сміялася з нього. Що це він собі надумав? Зараз літак сяде в Манагуа, адже внизу синіє величезне Нікарагуанське озеро, його аж ніяк не можна переплутати з невеликим озером Ілопанго. Ну гаразд, гаразд… Серце Гундлаха знову билося спокійно. Проте в її рішучих словах Гундлахові вчулася тривога, ніби Гладіс аж тепер усвідомила, до чого ж вузька та стежка, якою вони рушили вдвох. Гундлах охочіше летів би іншим маршрутом — через Беліз, щоб потім човном дістатися до Гондурасу, а звідти пішки через сальвадорський кордон. Але Гладіс дуже тягло додому, особливо коли звідти почали надходити найнесподіваніші звістки. Отже, вона послухала не його, а емігрантський комітет у Панамі. Там сказали, що південний маршрут набагато надійніший.

Можливо, воно так і було. Адже зовсім безпечної дороги взагалі не існує. Навпаки, на початку року Гондурас посилив охорону морських кордонів, наскільки йому дозволяють його збройні сили. Та й всередині країни треба зважати на контроль: адже не проштемпельований паспорт не дуже надійний. Найкраще, звичайно, в'їжджати в країну легально, а не прокрадатись через задні двері. Як тільки вони вийшли з літака, їх ніби вдарило гарячим промінням. Підошви грузли й прилипали до асфальту. Гладіс наділа темні окуляри, скельця яких закривали навіть скроні й трохи змінювали обличчя.

— Стільки поту й нервів, — прошепотів їй на вухо Гундлах, — а за віщо? Є набагато легші способи добування грошей. Все, що ми веземо з-за океану, можна було отримати, викравши двох важливих осіб, адже так?

Гладіс поморщилася, ледь помітно всміхнувшись. Він бачив, як блиснули її зуби, й чекав: зараз вона відповість йому, що його фірма не дала б за нього викупу. Гладіс ніби й хотіла відповісти йому в такому стилі, бо він зачепив її за живе, але цього разу змовчала — очевидно, через нестерпну спеку. Та він не вірив у це.

2

Літак мав заправлятись, тому пасажири мусили вийти. Аеропорт називався Лас-Мерседес. Тут після державного перевороту сандіністи вели останній бій. У залі для транзитних пасажирів Гундлах купив усі газети, які там були; у вічі впадали заголовки: великий успіх партизанів; партизани наступають в одинадцятьох з чотирнадцяти провінцій Сальвадору; в аеропорту Ілопанго повітряним силам режиму завдано удару базуками; армія забарикадувалася в казармах; генеральний страйк промислових районів Сальвадору; партизани наступають на головні міста багатьох провінцій.

Майже все це Гундлах знав, але перечитував кожне повідомлення знову й знову: полковник Адольфо Махано, усунений у грудні від влади, перейшов на нелегальне становище. Прихильники відсахнулись від нього. Командира гарнізону Санта-Ани, другого за величиною міста, застрелили два офіцери штабу. А солдати гарнізону спалили штаб і 160 з них (за іншими джерелами — 800) перейшли на бік партизанів. Населення будує барикади. В повітря злітають мости, транспортний зв'язок від Санта-Ани аж до порту Ла-Уньйон паралізований, і тут ведуться бої. В Морасані, північно-східній провінції, до партизанів перебіг підполковник Наваррете. Досі він мав славу крайнього консерватора, тепер же разом з батальйоном, вишколеним американцями для боротьби з партизанським рухом, перейшов на бік партизанів, коли ті штурмували Сан-Франціско-Готера — головне місто провінції. По радіостанції Фронту національного визволення «Венсеремос» він звернувся до армії, закликаючи військовослужбовців наслідувати його приклад: «Солдати й офіцери, ваші керівники втратили моральне право командувати вами. Їм немає виправдання. Не виконуйте наказів цієї злочинної кліки, яку давно пора викинути на смітник історії».

Сильні слова, Гундлах прочитав їх, Гладіс відповіла, що в них суміш здорового глузду й опортунізму, цьому панові закортіло бути на боці переможців; вона йому просто не вірила. Гладіс повільно пила сік, удаючи, що її все мало цікавить; вона порадила і йому взяти себе в руки, щоб не звертати на себе увагу пасажирів. Проте й Гладіс над силу приховувала збудження, хоч і намагалась невимушено всміхатися. Ненароком навіть зачепила склянку, чого раніше з нею не траплялося. Дивлячись на її широкий, наморщений лоб, Гундлах намагався розгадати її думки; йому здавалось, ніби вона тріумфує.

Їх знову запросили до літака. Вони проскочили під нестерпним сонцем і сіли на свої місця. Преса Нікарагуа була стриманішою, проте й там сторінки були сповнені ентузіазму. Подробицям про наступ сальвадорських партизан тут відводилося більше місця, ніж у газетах Панами. Проте, враховуючи власний досвід, кореспонденти Нікарагуа писали й про труднощі, пов'язані з переходом до вирішального наступу.

— Симпатична країна, — сказав Гундлах, коли літак вирулював на старт. — Шкода тільки, що вона не межує з твоєю.

В «Пренсі», рупорі буржуазних кіл Манагуа, було надруковано: хоч страйк і вивів з ладу 25 великих підприємств Сан-Сальвадора, проте до центру хвиля страйків майже не дійшла. Багато магазинів працює, всі державні службовці на місцях. Військові патрулі і праві екстремісти грабують населення. В передмісті Мехіканос, де в суботу й неділю точилися запеклі бої, настало затишшя. Тут армія не відступала, відбивши наступ; населення й досі в паніці. Сальвадорці побоюються, щоб режимові не прийшла допомога з Гватемали й Гондурасу. Згідно з повідомленнями преси, під Тегусігальпу вчора передислокувався десятий батальйон повітряних десантників. Він приведений у стан бойової готовності. Можливо, все це підпорядковано тій же меті.

— Ми скоро будемо в Тегусі.

Гладіс назвала столицю Гондурасу скороченою формою, наче місцева жителька. В її граційно-недбалій позі було надміру незворушності. Хоча Гундлах багато зробив для успішного завершення їхньої місії, проте ж вона була головною дійовою особою й тепер знову ніби ввійшла в роль. Все було як і на початку їхньої подорожі, Гладіс у всьому бачила початок кінця режиму: військовий апарат розвалюється, адміністрація майже розпущена, в чому ж тут можна сумніватись? Адже тепер вже піднявся й народ… Наполеон Дуарте ніколи не здобував перемогу, глузливо думала вона. Ще починаючи від різдва, він втратив владу. Посміховисько, та й годі! Слова «біль», «помилковість» і «трагічність» дедалі частіше з'являються в його промовах. «Наполеон Дуарте дуже сумний», — сказав він учора ввечері про себе від третьої особи, виступаючи по радіо. Потім, усміхнувшись, немов місцевий князь, патетично додав: «Я виконую свій історичний обов'язок». Хоч його промова й звучала бундючно, проте була схожа на лебедину пісню. Його старт керівні кола США вітали в стилі астрономічного відомства HACA: 22 грудня об 11 годині 10 хвилин приступив до виконання державних обов'язків, о такій-то годині виступив з тронною промовою, тоді-то поставив свій перший підпис. Схоже було, ніби повідомлялось про комету, що несподівано з'явилась у всесвіті, або про запущену на орбіту Землі ракету. А тепер?

— Тепер він тривожиться про м'яку посадку, — мовив Гундлах, сам помітивши, що його жарт вийшов невдалим. Приховуючи в собі якийсь подвійний зміст, він був дещо схожий на гумор приреченого до шибениці. Коли літак через двадцять хвилин знову піднявся в повітря, в Гундлаха похололо на серці. Він на превелику силу приховував свій неспокій. Гладіс аж сяяла рішучістю й відвагою, але цього разу те сяйво його зовсім не зігрівало, воно здавалося чужим і далеким від дійсності. Гундлах укотре подумки перебіг схему їхньої дороги: з аеропорту до столичного готелю «Майя», там, щоб замести сліди, найняти машину й дві години їхати автострадою Інтерокеаніка на південь, потім звернути праворуч і Панамериканською автострадою прямувати до самого Ла-Бреа, ну а там уже поряд кордон. Він розтягся кілометрів на триста, осторонь від доріг, і майже не охоронявся; тут була широка зона звільнених районів, небезпека могла загрожувати хіба з повітря.

Різкий поштовх, виск гумових коліс, що торкнулися бетону, й літак покотився смугою аеропорту. Задушливе повітря, штовханина, Гундлах узяв свої речі, потім, поки підкотили трап, тривала нестерпна тиша; нарешті вони вийшли з літака. Настрій раптом зіпсувався, серце ніби обірвалось, ледве він уявив собі прибуття до Сальвадору. Гундлах уже точно не пам'ятав суми, яку пощастило зібрати, та її вже досі, напевно, переказали в Сан-Сальвадор. Це був їхній внесок у загальну справу. В його голові ще роїлися думки, але вже якісь розпливчасті. Недовіри до нього, чужинця, як тоді в Мехіко, мабуть, уже не буде, хоча в керівництві не обходилося без суперництва; він розраховував лише на Гладіс, її авторитет, дружбу й любов… Романтична хвиля, яка несла його до берегів цієї країни, виявилась ілюзією, земля тутешня була кам'яниста й не менш страшна, ніж бурхливе море.

Тегусігальпа, розташована високо в горах, зустріла їх веселим гамором і блакитно-білими прапорами. Гондураська столиця була сонячним курортом, запах живиці та барвистих квітів змішувався з бензиновим чадом, обрій обмежували лісисті гори.

— Шановна сеньйоро, — звернувся до Гладіс чоловік біля проходу, — скиньте, будь ласка, ваші окуляри.

Гладіс навмисне повільно виконувала його вказівку, тим часом другий службовець узяв паспорт Гундлаха.

— Скільки ви збираєтеся тут пробути? — запитав він.

— Три-чотири дні, якщо цього вистачить, щоб побувати в Копані, — чемно відповіла вона своїм приємним голосом. — Щонайбільше тиждень…

— Ви подорожуєте вдвох?

— Я перекладачка сеньйора Рокемона, — відповіла вона.

Гладіс говорила надто багато, її безтурботність була нещира, й це впадало в око, особливо натреноване… Паспорти в них забрали. Гундлахові перехопило дух, він ніяк не міг позбутися неприємного відчуття страху. Це вже була двадцята країна, в їхніх паспортах повно штампів, і завжди все миналося; тут теж не повинно нічого статись. Проте рух черги припинився, їх чемно попросили пройти за скляні двері. За ними сидів офіцер, акуратний, навчений тонких манер у поводженні з туристами, очевидно, з прикордонної поліції або митниці. На столі перед ним лежали папери, ліворуч висів кольоровий портрет президента в генеральському мундирі.

— Щось негаразд? — запитав Гундлах англійською мовою.

— Ваша мета, містере Рокемон, — руїни Копана? — замість відповіді спитав офіцер.

Гундлах кахикнув.

— Якщо дозволите, — несміливо мовив він.

— Я не маю нічого проти. — Офіцер перегортав сторінки Гундлахового паспорта. Він був чистий. Навіть кубинці не поставили там штемпель.

Коли внесли їхні речі, Гундлах спитав:

— Може, ми порушили якийсь митний закон?

— Та що ви, це нас мало цікавить… Щоправда, я маю наказ, який змушений виконати… Вас обох розшукує сальвадорська поліція, мені дуже прикро.

— Але ж на якій підставі? — У Гундлаха навіть голос пропав.

— Вас підозрюють у викраденні людей і вбивстві, ми тут просто безсилі…

У Гундлаха наче щось обірвалося всередині.

— Я хотів би поговорити з моїм посольством, — над силу мовив він.

— З яким: французьким чи німецьким? — уїдливо запитав офіцер.

Гундлах мовчав, коліна були ніби з воску. Скляними дверима несподівано ввійшло двоє військових, які вправно заломили йому руки й зв'язали. Один з них мовив:

— Не ображайтесь, ми лише виконуємо свій обов'язок.

Гундлах майже нічого не розумів. Хвиля, на якій він плив, з гуркотом прокотилась над ним. Мовби здалеку він почув розпачливий голос Гладіс:

— Це абсурд, я представниця політичної місії… Тому від її імені… прошу захисту згідно з конвенцією про притулок для політичних осіб…

Гундлах чув слова про якесь право і недоторканість дипломата, але нічого до пуття не міг збагнути. Він уже не міг навіть поворухнутись, і в голові промайнула думка, що це кінець. Відчайдушно напруживши всі сили, Гундлах обернувся й побачив Гладіс перед гофрованим склом, побачив сльози на її обличчі й спробував заспокоїти її:

— Не плач, ми й це витримаємо.

Він мовив це по-німецькому, і вона нічого не зрозуміла; коли їх вивели, Гундлах повторив ці слова французькою мовою. Гладіс кивнула, хоча він і сам не вірив у те, що говорив.

3

Це були мандри пеклом, вони не мали краю й вимотували нерви. Фіналом їхніх митарств, очевидно, буде знищення. Той ящик, у якому їх везли, не мав вікон, чути було лише ревіння мотору, тхнуло мастилом, потом і шкірою, смерділо війною й кров'ю, їх привезли на аеродром, де стояли бойові машини в зелено-рудому камуфляжі. Годині о третій дня їх увіпхнули у вертоліт, де сиділо вісім парашутистів і два пілоти. Гундлах знав цей тип вертольотів, вони вже років двадцять були на озброєнні американської армії, літали дуже повільно й з величезним гуркотом. До Гладіс неможливо було заговорити, між ним і нею сиділо троє солдатів, а ще п'ятеро — навпроти, спинами до стіни, де був прочинений люк. Та й що б він міг сказати? Нахилившись уперед, Гундлах бачив її профіль, і їхні погляди зустрічались… Нічого доброго чекати не доводилось, жодних надій.

Засвистіли лопаті, загриміли мотори потужністю 600 кінських сил — аж у вухах позакладало, й Гундлах подумав: «Саме отак, напевно, й везуть до катівень». Режим перебував у скруті, він був засліплений люттю, немов поранений звір… Скільки ж їм ще летіти? Повітряним шляхом до Сан-Сальвадора лишалось кілометрів двісті, то була їхня станція призначення. Треба мати мужність, щоб підвестись у наручниках, переплигнути через оту річ, що лежить на підлозі, й кинутись у люк — він прочинений настільки, що можна вистрибнути. Це набагато краще, ніж, змирившись, чекати, що буде далі! Але Гундлах знав, що то безглузда думка. Коли вертоліт робив поворот, він бачив порослі лісом верхи, потім унизу вищирився кратер якогось вулкану. Коли вертоліт почав приземлятись, у Гундлаха перехопило подих. Він глянув на годинник солдата, що сидів поруч. Було за двадцять хвилин п'ята.

Лопаті, затріщавши, незабаром спинились; один солдат рвучко відсунув двері, Гундлаха виштовхнули на сліпуче сонце. Його повели до «джипа». Сідаючи в кабіну, він спіткнувся й побачив, що Гладіс ведуть до другої машини. Це, очевидно, було Ілопанго. Оплот режиму! Гундлахові аж в очах потемніло, їх повезли до пофарбованих у зелене кам'яних бараків, повз реактивні винищувачі, повз уламки літака, що впав носом на бетон; тут же лежав понівечений корпус вертольота, обгорілий і схожий на кістяк велетенського страховиська. Кілька французьких «магістрів» стояли на колесах, але були «розбазарені», як висловлювалися своїм жаргоном пілоти, — розібрані на деталі для ремонту інших літаків. Трохи віддалік височіла акуратна споруда аеровокзалу, зведеного Рейнською фірмою промислового будівництва, а поперед неї — касовий зал, поруч з яким були стіною викладені мішки з піском; біля них стояла варта. Військовий сектор аеропорту був обгороджений двома й навіть трьома рядами колючого дроту. Над огорожею височіли сторожові вежі з прожекторами; тут жодна людина не могла проскочити непоміченою… Гундлах пригадав минулу осінь, повітряне таксі й чемного хлопця Петера Гертеля. Тоді Гертель казав: непотрібно ніяких формальностей, все минеться гладенько, доктора Гундлаха тут вважають значною персоною… До певної міри це й сьогодні так, бо хіба інакше вони везли б його сьогодні в вертольоті? Чи, може, це єдиний можливий шлях, бо партизани контролюють всі наземні дороги?

Солдати були в іншій формі, кольору хакі, пропотілій наскрізь, і їх важко було відрізнити один від одного. Гундлаха повели довгим коридором. Всюди грюкали солдатські підбори, а він ніяк не міг збагнути, де ж поділася Гладіс. Десь недалеко клацали електричні друкарські машинки, його ввіпхнули в двері, на яких висіла табличка «МААГ». Кімната порожня, на вікнах жалюзі. З коридору долинуло кілька слів англійською мовою; можливо, тут якась американська служба? За мить увійшов худорлявий чоловік у гарному цивільному костюмі. Він діловито сів за стіл і наказав вартовому вийти за двері. Очі його так і бігали, рухи були, ніби в кота. Це викликало тривогу. Нахиливши голову з пласким лобом уперед, він пересвідчився:

— Містер Гундлах, так?

Тоді підвівся й зняв з Гундлаха наручники.

— Зараз ми підемо до шефа, — сказав він. — Але я хочу дати вам пораду: не затримуйте нас, у нас іще багато роботи, до того ж ми все про вас знаємо.

Судячи з уніформи, шеф був майором військово-повітряних сил Сполучених Штатів Америки. Він сидів у гвинтовому кріслі за письмовим столом, на якому, крім двох телефонів і попільнички, не було нічого. Це був стрункий чоловік років під сорок, на його маленькій голові сивіло коротко підстрижене волосся, з-за окулярів з воронованого металу на Гундлаха дивились уважні очі. Шкіра кістлявого, з міцними щелепами обличчя мала колір вівсяного відвару, здавалося, ніби майор прибув сюди зовсім недавно й ще жодного разу не виходив із цієї кімнати.

— Сідайте! — запропонував він. — Що, перелякались? У вас жалюгідний вигляд.

— Майоре, де моя супутниця? — спитав Гундлах.

— Тут, поблизу, — відповів той. — Вона ще в нашому розпорядженні.

— Ви наказали привезти нас сюди, підозрюючи в убивстві?..

— Не ми, а власті Сальвадору. Вони не мають спеціального договору з Гондурасом, інакше й мови не було б, передавати чи не передавати вас у їхні руки.

— Отже, ви припускаєте, що це просто помилка?

— Ніякої помилки тут немає, — підвищив голос чоловік у цивільному. — Адже сеньйора Ортега без усякого сумніву замішана у викраденні людей. І ви дуже доречно тут приземлилися. — Він ніби аж звівся навшпиньки, далі почав ходити туди й назад за спиною Гундлаха, й голос його був ущипливий і підступний. Він зненацька схопив Гундлаха за вилоги піджака й повільно притяг до себе — Ну, кажи ж! — Кожен звук пронизував Гундлаха наскрізь. — Не бійся сказати правду!

Вони взяли його в лещата, запитання сипались на нього з усіх боків, щораз несподіваніші. Ці люди знали про нього все, їх цікавили лише деталі, наприклад, як Гундлах і Гладіс пробралися через Беліз і чому завернули на Кубу.

— То була своєрідна перевірка, — відповів Гундлах. — Вони хотіли пересвідчитися, чи я не троянський кінь.

Засмаленими пальцями розчавивши в попільничці сигарету, майор прикурив нову.

— Перевірка? — Він уважно подивився на Гундлаха й наказав принести кави. Після напруженого перехресного допиту майор трохи розслабився і заговорив до Гундлаха вже як до рівного. Звичайно, він належав до тих, що домагаються свого, навіть не підвищуючи голосу. — І все-таки ви допомогли мені дещо зрозуміти.

— Не хотілося вас засмучувати, — мовив Гундлах.

— Це добре. Збільшуються ваші шанси якось вискочити з цієї халепи.

В кімнаті гув кондиціонер, який боровся з тютюновим димом.

— Майоре, я не агент і не маю чого від вас приховувати… Ну гаразд, ми вели агітацію і збирали пожертви на користь Фронту національного визволення, хоча це, звичайно, вам не дуже подобається…

— Щодо мене, — сказав майор, — то кожен має право вільно висловлювати свою думку, навіть помилкову. Проте хунта дивиться на це по-іншому. І все-таки я спробую умовити їх, щоб вони лише вислали вас із країни.

В Гундлаха з'явилося якесь незрозуміле відчуття, схоже на вдячність. Він щойно проклинав цих людей, а тепер ніби каявся. Їм було щось потрібне від нього, інакше навіщо б вони пропонували йому каву й після того виснажливого допиту знову заводили невимушену розмову? Але що ж він міг їм запропонувати?

— Я дуже прошу вас, зробіть те саме й для Ортеги, сер. Вона завжди підкреслювала, що партизани згодні вести переговори з вами, з вашим урядом. А ви ж знаєте, що означає передати її в руки хунти.

— Можливо, це можна буде зробити й для неї, — встряв у розмову цивільний, — якщо ви засвідчите перед журналістами, що отримали на Кубі гроші, за які купили зброю, скажімо, у Брюсселі.

— О боже, на таку брехню вона нізащо не погодиться! — з жахом вигукнув Гундлах.

— Ну що ж, ми можемо два-три дні потримати вас у себе, але потім… Розумієте?

Гундлаха знову огорнув страх. Тільки-но він думав про майора, що то порядна людина, раціоналіст, і, хоч яка жорстока його робота, він просто нездатний змушувати людей, тим більше жінку, говорити неправду, піддавати їх тортурам. Адже це не В'єтнам. Він має справу з освіченими людьми, які говорять з ним на його ж мові. А тепер Гундлах уже не мав упевненості в цьому. Він відчував — майор здатен піти на все, жорстокий і байдужий до чужої долі. В кімнаті хмарою повисла тривога. Те, що відбувалося на цій землі, дуже непокоїло майора, він мусив щось робити, а Гундлах мав йому в цьому допомогти.

— Якщо ваша подруга така непідкупна, — сказав майор, — то, може, ви спробуєте її вмовити? У вас проблеми свої, а в нас — свої, найкраще їх розв'язувати спільними зусиллями. Вашу думку ми знаємо, за океаном ви говорили надто гучні слова; було б чудово, якби ви добре обдумали свою поведінку. Якою б не була ваша допомога, вона нічого не варта, якщо ви діятимете без переконань. Гадаю, вам усе зрозуміло?

Гундлах нічого не відповів.

— Любий мій, адже ми стоїмо тут спиною до стіни.

— Що ви маєте на увазі, сер? — запитав Гундлах.

— Не прикидайтесь дурником! — сердито крикнув цивільний.

— Ви боїтесь хунти, — сказав майор, — і страх ваш небезпідставний. Ми знаємо їхню лють і знаємо, що буде, коли передамо вас їм до рук. Ми не маємо іншого виходу. І все-таки хочемо вам допомогти, незважаючи на небезпеку, на яку можемо наразитися, хоча ми й громадяни США. І це справді ваш останній шанс…

У майора погасла сигарета, й помічник умить підніс йому запальничку. Він зробив це так блискавично, ніби вона горіла ще в кишені.

— Так, я говорю про комуністичну загрозу, радянську експансію. Наступ іде через Анголу й Ефіопію, через Кубу й Нікарагуа, сягаючи аж сюди!..

Гундлах зрозумів, що майор чекає від нього відповіді.

— Яка ж причина цієї експансії? — запитав він.

— Хто його знає, — мовив майор. — Чому нації повинні пройти через таку фазу? Франція протягом двохсот років проводила експансіоністську політику; і все це закінчилось битвою біля Ватерлоо, а остаточного удару було завдано цій політиці під Седаном.

— Німеччина також простягала свої руки до чужих земель, майоре.

— Кожна країна, навіть Японія, пройшла через таку гарячу фазу.

— Так само й Сполучені Штати, — вставив Гундлах.

Це було схоже на своєрідну вікторину, вони кидали один одному репліки. Ситуація знову пом'якшала. Гундлах змирився з повчальним тоном співбесідника.

— Така фаза почалася для Америки ще в дев'яностих роках минулого сторіччя і закінчилась в тисяча дев'ятсот сімдесят п'ятому році відкликанням нашого посольства з Сайгону. Відтоді ми займаємо оборонну позицію. — Майор випустив в повітря кільця диму в тому напрямку, де їх всмоктував кондиціонер. — Кінець можна визначити точно: для Німеччини це був бункер фюрера, для Японії — Хіросіма, для нас — В'єтнам… Це якісь загадкові історичні цикли, якими живуть великі народи, а росіяни дійсно великий народ. Все це заварюється на національній гордості, на економічній силі, на бажанні допомагати іншим. Саме зараз сила впливу Радянського Союзу дуже зростає, він претендує на першість у світі.

— Мені здається, на це швидше претендує ваша країна, — заперечив Гундлах.

Майор відкинувся в кріслі й зчепив пальці обох рук; йому начебто сподобалися слова Гундлаха.

— А вам не хочеться бути багатим і могутнім? — сказав він. — Та навряд чи вам пощастить, мені здається, ви про це й не думаєте.

— Ви здрібнюєте свою ж тезу про експансіонізм: дуже легко зводити все до прагнень індивідуума.

— Наші уявлення про супротивників повинні бути реалістичними. Я не вірю, нібито росіяни хочуть завоювати увесь світ. Китайці тримають коло себе чверть їхньої бойової потужності, решту сковують країни Західної Європи; незабаром підключиться і Японія… Якщо ми вистоїмо тут, буде зовсім непогано.

Майор дістав з портсигара нову сигарету, й помічник знову блискавично підніс йому запальничку. Гундлах з напівусмішкою дивився на майора, якого тішила запопадливість підлеглого. Схоже було, за напускною чванливістю майор намагається приховати свої невдачі. Він вірить у можливість реваншу воєнним шляхом.

— Я мабуть трохи відстав, — озвався він після паузи. — І все ж мені подобається ваша відповідь. Вона свідчить, що ви не погоджуєтеся зі мною. Чудово! Якби ви в усьому згоджувались, то я сприйняв би це, як бажання ввести мене в оману… Спасибі, друже. Подумайте добре над усім цим сьогодні вночі. Мені здається, ми знайдемо з вами спільну мову.

4

Надворі вже стемніло, й Гундлах вирішив, що тепер його відведуть до камери. Що ж він повинен обдумувати вночі? Чого від нього хочуть? У голові все переплуталося. Хоч би чого від нього вимагали, це не мало значення. Всі їхні зусилля будуть спрямовані на те, щоб зломити його волю, підкорити, змусити щось робити для них. Він був уже готовий здатися, — говорити журналістам неправду, тимчасово, а потім усе спростувати; а Гладіс? Для неї це означало б зраду, він знав — Гладіс швидше дасть порубати себе на шматки, ніж завдасть шкоди своєму рухові. Коли він погодиться на їхній шантаж, утратить Гладіс, а цього він просто не міг уявити, це здавалося неможливим, йому вже не раз доводилось відступати перед переважаючою силою. Він ніколи не ставив на карту свого життя, відступав, коли цього вимагали обставини. Ухиляючись від ударів, тимчасово відходив назад, щоб потім при щасливій нагоді знову рушити в наступ. Але, більше він не піде на таке, зараз у його життя ввійшла Гладіс. Тепер Гундлах не міг діяти на власний розсуд, а без неї взагалі все втрачало сенс. Наскільки він розумів, йому лишалось обирати між фізичним і духовним знищенням.

На шефи ви справили приємне враження, — сказав уже в кінці коридора солдат, який супроводжував Гундлаха. Проте не забувайте ще й про нас. Починається другий раунд.

— Ми йдемо до пані Ортеги? — запитав Гундлах.

— Не поспішайте. Ви ще не скінчили своїх справ у нас, — буркнув той у відповідь.

Вони проминули скляні двері, крізь які в коридор проникало матове світло; військова база, здавалося, в цей час була переповнена. Зрештою вартовий упхнув Гундлаха в якусь кімнату. Стіни тут були завішані картами дислокацій військових частин, на столі лежала ціла гора морських карт. А за телетайпним апаратом стояв… Пінеро. Його атлетична постать чітко окреслювалась на тлі вікна, комір сорочки був широко розстебнутий.

— О, яка зустріч, — радісно вигукнув він, прямуючи назустріч Гундлахові, ніби нічого й не сталося. Губи його розпливлись від усмішки, оголивши блискучі білі зуби, хода була впевнена й навіть трохи недбала.

Гундлах машинально відповів на привітання. Може, це був просто рефлекс, а може, початок відступу. Він ще не усвідомлював, що з ним відбувається. Вся його зненависть випарувалася. Невже це справді відступ? Гундлах був ніби паралізований і насторожено стежив за власними діями.

— Містере Гундлах, посадка в Ілопанго завжди була для вас приємною, еге ж? Нам вас тут дуже бракувало.

— Вам — тобто Бордові, Вебстеру й Віллоубі?

— Я кажу взагалі. На цілу чверть року ви зникли з поля зору, на цілих чверть року…

— Я зник? А тут мене підозрюють в убивстві. Мені здається, хтось переплутав ролі.

— Не треба нервувати, — злорадно посміхнувся Пінеро. — Менше дослухайтесь до того, що вам говорять, а зважайте більше на те, що роблять.

— Що роблять? Роблять усілякі маніпуляції з вибухівкою! — випалив у відповідь Гундлах.

— На цьому вчаться; така вже ця країна…

— А хто ж натискував на кнопку, ви особисто?

— Забудьмо про це, як про торішній сніг, — примирливо мовив Пінеро.

— Е, ні! — сердито відповів Гундлах. Це не мало сенсу, проте він і далі наступав, хотів упевнитись, чого від нього хочуть. Перед майором він уже прийняв був рішення відступати, але тут, угледівши перед собою людину, яка хотіла його вбити, він затявся не здаватись. — Ви вбивця, Пінеро!

— Вам од цього полегшало? Розплювались… Але до мене не пристає, воно відлітає від мене, як конфетті. У мене до таких речей вже виробився імунітет.

— А що ж тоді до вас пристає? — запитав Гундлах.

— Ніколи сперечатися з вами, — тихо відповів Пінеро. — Ви говорите так гордо й з таким бойовим запалом, але для кого, власне? Адже вас ніхто не чує. Якщо питаєте про Гертеля, то він на вашому рахунку. Вибухівка була призначена для інших. А ви хотіли мене обдурити, Гундлах, і поплатилися за це. Тепер ми квити. А щоб таке більше не повторювалось, вжито заходів.

— Мене тільки цікавить, яким чином ви збиралися визволити Дорпмюллера? Вбивши тих, хто його викрав?

— Помовчте краще, — невдоволено буркнув Пінеро.

— Для вас головне було зустрітися з ними.

— Зате вам пощастило з ними зустрітись і змовитися.

— І звільнити Дорпмюллера без грошей, щоб ви…

— Досить! — крикнув Пінеро. — Ми робили все, щоб перешкодити тим бандитам озброюватись, тоді як ви роздобували їм гроші для закупки зброї, з допомогою якої вони завдають відчутних ударів.

— Схоже, вам тепер доводиться скрутно? — з іронією запитав Гундлах.

— Ще все попереду. Оскільки ж ви допомагали роздмухувати пожежу, то вам же доведеться її й гасити. Ви тепер міцно з нами зв'язані, й ніхто не зможе знову спокусити вас. Коли ви ввійшли, мені впало в око, що ви на диво спокійний. І це закономірно. Тепер ви вже не зможете повернути назад, ви переступили рубікон.

— А як же далі? — запитав Гундлах.

Пінеро сидів на краю стола, з нетерпінням чекаючи, коли можна буде приступити до головного.

— Цю справу ми з вами залагодимо дуже швидко. Ваша дама тут ні до чого, її я заарештував просто так…

— А що ж буде з нею?

— Все залежатиме від вас. Мені було б її дуже шкода!.. Мабуть, приємно з нею подорожувалося, в ній є щось самобутнє, екзотичне… Не вішайте носа, Гундлах. Коли з ділом буде покінчено, вона знову належатиме вам. Ми теж не безсердечні, розуміємо страждання інших людей і усвідомлюємо, що кожен має право на щастя. Постарайтесь — і за три дні знову матимете свою дівчинку, й вона обсипатиме вас у постелі палкими поцілунками.

— Не забувайтесь, Пінеро!..

— Я хотів лише нагадати, що нічого людського ми не цураємось. І я певен — уладнаємо все. Не забувайте: цього разу ви, як і наш господь бог, на боці сильнішої армії.

«До чого дійшло?..» — майнуло Гундлахові. Він намагався не думати про Гладіс. Слухаючи Пінеро, хотів зрозуміти більше, ніж той говорив. Йому було ясно, що в американського корпусу радників зараз гарячі дні, надто багато роботи, а людей не вистачає. Чотири дні тому вони просто недооцінили сутичок біля вулканів під Сан-Сальвадором, а то виявилося початком загального наступу партизанів. Армійські частини сидять по казармах, пересуватися можуть лише при підтримці танків. Партизанам бракує артилерії, вони використовують тільки базуки й ручні гранати, а цього недостатньо для штурму значних укріплень. Війна зайшла в глухий кут. Обидві сторони сповнені люті, проте ні та, ні та не може здобути остаточної перемоги: рівновага сил…

Але на думку Пінеро, злам не за горами. Все вже підготовлено. Партизани діяли дуже хитро: для наступу вони обрали останній тиждень перебування Картера на посаді президента, розраховуючи на те, що Вашінгтон не зуміє ужити рішучих заходів. Однак партизани помиляються, воєнна допомога надходить у великих масштабах. Незабаром ми візьмемо їх у лещата, застосувавши розроблену н Колумбії тактику. Партизани будуть оточені, потім буде скинуто десант, який розіб'є оточених їхніми ж методами. В різних районах країни вже зафіксовано п'ять-шість партизанських центрів, їх буде знищено один за одним, як тільки урядові армійські чистини отримають підкріплення й перегрупуються.

— Ми підемо напролом, і хай тоді бог боронить тих, хто заварив кашу.

Психологічна криза, несподіваність нападу. За словами Пінеро, дуже важко було виявити рух ворожих підкріплень. Дві сусідні країни доклали всіх зусиль, щоб перекрити свої кордони, але в Гондурасі не вистачає на те сил; а ще й морський кордон — він простягся на добрих двісті миль! І досі не пощастило перекрити дорогу підкріпленням. Щоправда, один винищувач-бомбардувальник сьогодні пранці перехопив великий катер, але відразу ж потопив його, хоча мусив захопити й привести в гавань. Зброї, яку катер віз на борту, в морі виявити не змогли, на жаль, течією винесло лише кілька уламків… Пінеро дуже шкодував, що бракує доказів про ввезення зброї, хоча Гундлах здогадувався, чому їх немає. З погляду майора й офіційних кіл, тут мала бути замішана Москва або Кастро, але вони не можуть роздобути фактів. Очевидно, Пінеро отримав завдання — сфабрикувати факти, щоб «узгодити теорію з практикою».

— Пошліть туди водолазів. Чи, може, там дуже глибоко? — запитав Гундлах.

— Тепер не можна знайти місце. Я пролітав над тією дільницею — марно. Течія змінюється, вона могла віднести уламки куди завгодно.

— Ну то, мабуть, з'являться інші катери, — невпевнено мовив Гундлах.

— Ми не можемо чекати, ми самі повинні послати той катер. І на ньому попливете ви, Гундлах. Розумієте? Післязавтра.

У Гундлаха від несподіванки перехопило горло, він не міг вимовити й слова. Схоже було, його збираються випустити, щоб імітувати ввезення зброї до Сальвадору. Й вони в ньому впевнені, адже тут заложницею лишається Гладіс.

— А де ж буде взято ту зброю?

— В Нікарагуа, — впевнено сказав Пінеро.

Отже, план уже розроблений. Доказів не було, але ці люди хотіли сфабрикувати їх самі, підтасувати факти, як це називається в пресі. Таке не раз траплялося в багатьох країнах, коли для морального виправдання власних махінацій усе шляхом підтасовки фактів приписували супротивникові.

— В Нікарагуа? — здивовано перепитав Гундлах.

— А хіба що? Ви ж тільки сьогодні звідти вилетіли. Отже, швиденько повернетесь назад, через Тегусі, цілком легально. — Зсунувшись із столу, Пінеро, мов тигр, обійшов навколо Гундлаха. Він був дуже захоплений своїм фантастичним планом. — Ви все зробите офіційно, без ризику, просто звернетесь до уряду від імені Фронту національного визволення Сальвадору, так, як ви це робили в країнах Європи. Адже в Манагуа ви людина відома, про вас писали газети, завдяки своїй Гладіс ви здобули популярність. Ваше прохання про посилку зброї для партизанів у східну провінцію Ла-Уньйон, яка перебуває в скрутному становищі, не лишиться без відповіді, обов'язково озветься їхнє революційне сумління, адже в них теж є нерви, та й події у власній країні ще не вивітрилися з пам'яті…

Гундлах дав згоду. А що мав робити? Провінцію Ла-Уньйон відділяла од Нікарагуа лише бухта Фонсека: якихось сімнадцять морських миль. Колись він перетнув її повітряним таксі за кілька хвилин.

— Ви хочете підкинути мене своїм літаком?

— Звичайно, це наша умова, — відповів Пінеро.

— Вона мені не подобається! Не хочу бути мішенню для пілотів, які вміють непогано стріляти.

— Не вважайте нас невігласами. Ви ще нам будете потрібні: виступите перед журналістами. Справжнього значення ви набуваєте для нас лише після того, як знову зійдете на землю. Де ми ще знайдемо таку людину? Вашу безпеку я гарантую!

— Ви особисто? Це мене заспокоює. Досить переконливий аргумент.

— Навіщо такий сарказм? Збройні сили під моїм безпосереднім наглядом оберігатимуть вас як сире яйце.

— Щоб потім розбити на сковорідці! Хто мені гарантує, що після прес-конференції ви не віддасте мене в руки хунти?

— О боже, ваша недовірливість просто хвороблива! Хіба ми поводилися з вами не досить коректно? Чи хоч пальцем доторкнулись до вашої дами? Ні, бо ми на вас розраховуємо. Попереду велике турне, десятки інтерв'ю й прес-конференцій. Довірю вам ще одну таємницю — вам буде надано змогу написати книжку про свої пригоди в партизанів! Ми подбаємо, щоб вона стала справжнім бестселером, видамо дванадцятьма мовами, з попередньою публікацією в газетах міжнародного значення.

Пінеро захоплювався, розмальовуючи рожевими барвами його майбутнє. Відхід Гундлаха од Фронту національного визволення буде щедро винагороджений. На нього чекають овації, журналістська слава. Проте Гундлах не надавав великого значення всьому цьому, хоча й не заперечував. Усе це, можливо б, його цікавило, якби йшлося лише про нього. Адже нерідко агентів перевербовували й з успіхом використовували в новій ролі, тільки тепер про це не могло бути й мови… Вони вже добре знали, чим його можна заманити, але Гладіс не дуже пасувала до цієї гри, без неї було б набагато простіше. І взагалі вони дивились на стосунки Гундлаха та Гладіс як на звичайну пригоду, з якою задля кар'єри можна будь-коли покінчити. Що ж насправді було між ним і Гладіс, їм просто не збагнути.

— У мене є умова, Пінеро, — мовив Гундлах. — Коли я почну виконувати ваше завдання, я хочу бачити її або розмовляти з нею двічі на день.

— Вистачить з вас й одного разу, — відповів Пінеро.

— Мені хотілося б поговорити з нею негайно! Без цього я взагалі нічого не починатиму. А потім, тільки-но повернуся катером назад, ви повинні відправити її літаком у Манагуа.

— Гаразд, гаразд, це ми тоді й вирішимо.

— Ні, зараз. Коли я знову буду в ваших руках, ви повинні її звільнити. Це не надмірна вимога.

— У вашому становищі я був би трохи скромнішим, — іронічно посміхнувся Пінеро.

— Адже ми з вами партнери, Пінеро? Поки Гладіс не зателефонує мені з Манагуа, я й рота не розтулю, щоб сказати хоч слово для преси.

— Ви краще зараз його не надто розтуляйте. Тут вирішуємо ми, що робити, а чого не робити. Ну, а ви нічого не програєте.

Вони сперечались, аж поки терпіння Пінеро урвалося, й він, набравши якийсь номер, передав телефонну трубку Гундлахові. Почувши голос Гладіс, Гундлах хрипким від хвилювання голосом запитав:

— Як твої справи, Гладіс? У тебе все гаразд?

— Так, Гансе, — почув він у відповідь. — Я ще в аеропорту… Як же це нам дозволили з тобою поговорити?

— Я попросив, — відповів Гундлах. — Ти в одному з тих зелених бараків? А хто там з тобою?

— Одна американка. А раніше приходив якийсь чоловік. Примушував мене виступити публічно з брехливою заявою… Може, і ти хочеш мене про щось умовляти?

— Ні, Гладіс. Лишайся такою, як є!

— Досить! — крикнув Пінеро. — Говорити можна лише про особисті справи.

— Будь обережний, Гансе! Я прошу тебе — ні на що не згоджуйся, — почув він її благальний голос.

— Не бійся, Гладіс. Через три дні ми будемо на волі.

— Але як?.. Де?

— В Манагуа, — сказав Гундлах. — Можеш мені повірити.

Пінеро натиснув на важіль:

— Ви надто зухвало користуєтесь цією річчю.

— Я хочу вам дещо показати, Пінеро, — сказав Гундлах, висмикуючи із штанів сорочку. — Ось тут, під лопаткою, ваша позначка! Гадаю, вона щось та важить.

5

Вечеря, розкладена на таці, складалась із фрикасе з рисом, абрикосів, крекерів і шоколаду. Це був солдатський пайок, який протягом шести годин міг підтримувати рейнджерів у формі, навіть серед джунглів; Гундлах зараз також перебував у своєрідних джунглях, але та страва лягла каменем у його шлунку. Рештками пива з бляшанки він запив снотворне й умостився на похідному ліжку, однак заснути не міг. Це приміщення не призначалося для гостей. Гундлаха запхнули в якусь комірчину, заставлену картонними ящиками з милом, пральним порошком і якимись дезинфекційними сумішами. Від ящиків ішов приємний запах. Складалось враження, ніби північ Америки поставила собі за мету привчити південь до гігієни. Двері комірчини були замкнені, вікно запнуте протимоскітною сіткою, яку не так легко роздерти, та й навіщо? Гундлах і не збирався нікуди втікати — там, за дротяною огорожею, на нього чекало ще гірше.

Було вже попівночі, до слуху доносилось клацання друкарської машинки — зовсім як у цивільній установі. Іноді те клацання заглушував гул літаків, що здійснювали посадку або піднімались у повітря, а крізь гуркіт моторів десь справа долинала канонада. Іноді до слуху доносилося монотонне гудіння апаратури, у коридорі лунали кроки, немов на великому підприємстві: військова база жила, солдати й офіцери працювали, причому половина з них, як і в його колишньому концерні, була зайнята тим, що документувала роботу другої половини. Вони робили магнітофонні записи, складали всілякі акти, щоб потім усе це спалити, як свого часу в Сайгоні або в Тегерані. Спалювання військової документації в Ілопанго, знищення слідів перед втечею — йому було приємно уявити собі таку картину — отой тип з котячими рухами виймає з кишені запальничку, й ось уже все горить, починаючи від протоколів Гундлахового допиту й кінчаючи картами Пінеро. Можливо, цей день вже не за горами.

Його становище було дуже складне, хоча в цій грі він діставав свободу дій, можливість урятувати Гладіс, незважаючи на те, що вона застерігала його. Але комусь же треба щось робити, інакше ніхто з них не вибереться звідси живим. Гундлах збагнув, що він був для Пінеро останнім козиром, бо хто ж краще за нього міг зіграти роль «добувача зброї» після його європейського турне. Між ними почався новий двобій, обидва пильно стежили один за одним, намагаючись перехитрити, як і тоді, и жовтні. Але цього разу Гундлах буде обачнішим. Хитрість проти зарозумілості, адже Пінеро надмірно покладався на всемогутність свого апарату. Але чи достатньо буде самої хитрості? Гундлах цього не знав, а діяти мусив. Треба використати можливість. Проте, що саме він робитиме, який буде його наступний крок, Гундлах не уявляв.

Думки повільно розсіювались, натомість знову оживали картини. Він бачив перед собою Гладіс, її рідне обличчя, густе волосся, яке від вологи ставало кучерявим, її серйозні карі очі. Він намагався згадати тембр її голосу, коли вона, затинаючись, говорила з ним по телефону. Сум і збентеження звучали в тому голосі, бо катастрофа так несподівано впала на їхні голови перед самим кінцем нелегкої подорожі. Але все це тільки міцніше зв'язало їх одне з одним. Її кохання принесло йому душевний спокій і мир, злагоду з самим собою. Це було почуття, яке ніколи не могло зів'янути, бо суттю своєю, своїм корінням, сягало в минуле, в його перше життя… Освідчення було банальним, а таємниця залишалась.

Гундлах іноді ловив себе на тому, що, перебуваючи з Гладіс, мимоволі думає про Сільвію, хоча вони зовні зовсім не схожі. За ці п'ять тижнів то рух, то несподіване слово Гладіс розбуркувало спогад про те його перше кохання. Часом ці неясні образи не полишали Гундлаха тривалий час. Він не забув, як Сільвія картала його за податливість і схильність до компромісів. Дивувало її вміння залишатись непохитною навіть там, де інші відступали. Він позадкував був перед навалою реакції, влаштувався в газеті, сподівався з допомогою 60 тисяч примірників змінити систему. Як Сільвія іноді глузувала з його ілюзій! А яким безпорадним стояв він перед нею, коли вона, остаточно розчарована, знущалася з нього. Потім, покинувши його, почала працювати в підпіллі, якийсь час він міг лише читати про неї в газетах, аж поки сліди Сільвії загубилися десь на Близькому Сході… Це не повинно було повторитись, такого він не зміг би витримати вдруге.

Спогади ставали нестерпними. Гундлах знову ввімкнув світло й розгорнув газети, які йому дав Пінеро; читав не лише заради розваги. То була преса Нікарагуа, він мусив познайомитися з умовами в країні. Як колишній журналіст, він умів це робити. В Манагуа, здається, виходить три газети. Треба вчитатись, щоб уже завтра бути готовим до дії. Проте Гундлах ніяк не міг сконцентрувати увагу, тому й почерпнув з тих газет хіба що загальну картину про становище в країні. Його здатність ловити все на ходу останнім часом послабилась.

«Барикада» була єдина вечірня газета, рупор сандіністського фронту національного визволення. Статті відзначались неабияким оптимізмом та гумором. Ліворуч від заголовку партизан, сховавшись за барикаду з каміння, приготувався вистрелити. Внизу першої сторінки було постійне гасло: «Народ, армія, єдність — гарантія перемоги!» Газета не мала відділу так званої чорної хроніки, — найулюбленішої сторінки, заповненої повідомленнями про крадіжки, шахрайство і любовні пригоди — ніби злочинство з початком нового суспільного ладу в країні раптово зникло.

Газета «Нуево діаріо», яка називала себе народною, проте мала більш національний, ніж сандіністський ухил, виступала з критикою уряду, злочинності не замовчувала. «Пренса» — поважний орган старої й нової опозиції — виступала за плюралізм, скромність, примирення класів, ставлячи християнську любов вище від «сандіністської зненависті». Багато матеріалів присвячувалося Сальвадору, великому наступові Фронту національного визволення. І раптом Гундлах помітив, що останні номери газет йому вже знайомі: вісім чи десять годин тому він сам купив їх в аеропорту Мерседес, коли Гладіс і він були ще вільними і були разом.

Нарешті він погасив світло, в голові все переплуталося, якась круговерть фантазії впереміш із дійсністю. Ось у його уяві пропливає якась незвичайна подія: величезний транспортний літак типу «глоуббмастер» приземляється на аеродромі Ілопанго, його нижній люк опускається перед вилискуючим фарбами приміщенням аеропорту, звідти незграбно виповзають на бетон танки і самохідні гармати. На перепускному пункті стоїть Пінеро, він неймовірно виростає прямо на очах і кричить: «Хунта нам також остогидла, але такою вже є ця країна, їй також треба давати під зад, як і вам, Гундлах, негіднику ви. Дивіться ж, ніде не міняйте маршрут, бо на цей раз теж не зможете сісти!» Луна його голосу хаотично і оглушливо вдаряється об скляні двері й відлітає назад. «Ми зупинимо цей червоний наступ, давайте, дійте і ви з нами заодно! Вас не так уже й важко перевербувати, я спостерігав за вашими нашорошеними вухами, коли пообіцяв вам оті п'ять тисяч… Ще й як можна вас підкупити! Адже ми даємо вам аж п'ять тисяч — інші не дали б вам і мідного гривня. Завдяки нашій надзвичайній доброті ви маєте шанс бути на боці переможців».

Навіть у напівсні Гундлах усвідомлює, що Пінеро ніколи не говорив таким гучним голосом. І все ж побачене ним уві сні було якимсь натяком на дійсність, на головне… У цьому, очевидно, була якась істина. Що можуть вдіяти партизани проти такої могутньої держави, яка до того ж розташована так близько і має необмежені можливості завдавати ударів? І потопати разом з ними у крові лише заради жінки, або для того, щоб показати, який він молодець, пан Ганс Гундлах? Ні, він хоче жити, його вони не здолають. Він буде боротися, відступатиме, знову підніметься, як відомий діяч, і знову розпочне свою четверту кар'єру. Про свої пригоди він напише книгу, бестселер, а третину гонорару віддасть на користь Фронту визволення, тоді він із Гладіс зможе помиритись, і сумління його буде чисте. Та навіть половину він зможе віддати, і це його повністю реабілітує.

Голова аж гула від цих думок, він ніяк не міг зв'язати їх воєдино і розгадати зміст. Яка книга і про які пригоди? І незважаючи на це, він відчував якесь незрозуміле лоскотання нервів, в нього ніби появився якийсь проблиск надії виплутатися з усієї цієї історії. В його голові немов застряла сказана Пінеро фраза: «Ми любимо тільки переможців». Не Пінеро, саме життя навчило його цьому. Йому ще змалку втокмачували в голову: «Добивайся успіхів! Пробивай собі шлях у житті!»

Що могло бути приємнішим, ніж вдалий хід у грі? Звичайно, є й інші критерії, такі, як пристойність, мораль, але вони існують скоріше в книгах, у релігійних або політичних трактатах, ніж у справжньому житті. Ідеал мученика, людини, яка залишається вірною собі й іде при цьому на смерть. Страждання Гундлаха теж гідні подиву. Але це не для нього. Життя любить переможців, любить людей, які в усіх випадках утримуються на ногах і продовжують боротися. Страждання не допоможе, він мусив діяти. Світ любить того, хто вбивців називає вбивцями, але разом з тим уміє, коли треба, перехитрити їх. Такими були Гундлахові бажання, і він їх, здійснюватиме. Отже, нехай йому щастить.

6

Гундлаха розбудили вдосвіта. Похитуючись, він пішов до душової. Помічник майора із спритними котячими рухами підганяв його. Треба встигнути на ранковий рейс до Манагуа. Помічник назвав себе Джексоном.

— Я супроводжуватиму вас до Тегусігальпи, — додав він. — Є ще запитання?

— Джексон? — Відображене в люстерку обличчя Гундлаха розпливлось усмішкою. — Не Джоунс і не Сміт?

— Джексон! Так ви повинні до мене звертатись.

— Ну добре… Тільки не командуйте мною ще до сніданку.

В сутінках Джексон привів його до чотиримісного спортивного літака й підборіддям подав знак сідати. В літаку були бутерброди з шинкою й кава в паперових стаканах. Ще з вогким після душу волоссям, Гундлах сидів у літаку, який прогрівав мотори. Збоку йшов на посадку «С-130-Геркулес»… Нарешті їхній літачок вирулив на злітну доріжку й, розігнавшись, полетів назустріч сонцю, що тільки-но підіймалося з-за обрію. На мить Гундлах побачив унизу, просто під собою, Сан-Сальвадор, центр міста з церквами, вулицю Рубен Даріо, а далі потяглася зелень бульвару Рузвельта. Потім у скісному промінні з'явився кратер вулкана.

Джексон якось неохоче повернув Гундлахові паспорт, його гроші, крім того, ще дав американські чеки по сто доларів, інструкції й адреси: Урядової ради в Національному палаці, Державної ради та інших високих установ.

— Оперативна робота, — сказав Гундлах. — Хтось добре постарався. Але все це ще не гарантує успіху.

Джексон не відгукнувся. Він мав здібності фокусника й звичку оточувати всі свої справи ореолом таємничості, до того ж не любив, щоб хтось зазирав йому в карти.

— Вартість нікарагуанських грошей увесь час падає, — мовив він. — Офіційно за один долар тепер дають уже десять кордоб, а на чорному ринку всі двадцять п'ять, навіть більше. Але незаконне перевезення валюти через кордон, як і контрабанда, переслідується. За це можуть дати два роки в'язниці.

— Й лише на перевезення зброї дивляться крізь пальці? — запитав Гундлах.

— Ваша не буде контрабандою, ви перевезете зброю не таємно, вам її дадуть ім'ям революції… — Ці слова прозвучали так, ніби Джексон просто сплюнув.

З лівого борту потяглися гори, що кидали тінь на свинцево-голубу поверхню довгастого водосховища на річці Лемпі, яке кінчалось греблею й електростанцією. Далі починалась територія з невизначеним кордоном. На картах це місце позначалось написом «фотографувати заборонено». Тутешній кордон і досі був об'єктом гострих суперечок, тим більше в цьому партизанському районі. Джексон, випнувши, мов ящірка, голову з плоским лобом, дивився вниз, шукаючи ворога, але нічого не побачив. Тоді він заходився пояснювати Гундлахові ситуацію в Манагуа. Урядова верхівка складається там з друзів Москви, прихильників Кастро і представників третього шляху, буржуазія перебуває в опозиції… Гундлах запам'ятав кілька фактів і прізвищ, названих Джексоном. У своєму паспорті Гундлах побачив візу на в'їзд у Нікарагуа, видану в Римі; раніше її там не було. Які темпи! Ледве встиг він про це подумати, як пілот уже розвертав над Тегусігальпою.

В аеропорту проштемпельований Джексоновою пластмасовою печаткою паспорт відкрив перед Гундлахом усі двері. Джексон докладав усіх зусиль, щоб Гундлах устиг на турбогвинтовий літак панамської авіакомпанії «Копа», але так, щоб ніхто не звернув на нього уваги. Фарс холодного прощання перейшов у напівсекретний інструктаж.

— Незабаром ми поговоримо про все, — буркнув Джексон. — Але не повертайтеся без вантажу! О третій ваша перша розмова по телефону; ніколи не дзвоніть з готелю й запам'ятайте код. Ну, а що буде, коли ви зіпсуєте справу, вам ясно?

— Подбайте, щоб з сеньйорою Ортегою було все гаразд. Якщо я не зможу з нею поговорити…

— Що тоді? — примружив очі Джексон.

— Пальцем не кивну, поки не поговорю з нею.

Джексон підніс кулак майже до його носа, але передумав, нічого не сказавши на прощання, круто обернувся й пішов геть. На рівень вишколеності Джексона Гундлах звернув увагу ще під час інструктажу. На відміну від свого шефа він полюбляв погрозливі жести, ніби ще більше підкреслюючи ними всю фатальність становища. Це виявилось і зараз, ніби йшлося про зовсім звичайну справу. Пригнічений, Гундлах сів у літак. Він не бачив виходу із свого становища, його взяли в лабети. Або він роздобуде зброю й визволить Гладіс, ставши для неї зрадником, або ж вона потрапить до рук хунти. І все-таки Гундлах намагався не впадати в розпач; на відміну від Гладіс він мав якусь можливість діяти.

З кишені переднього крісла виглядали газети. Гундлах витяг і розгорнув одну. Тут ішлося про американських військових радників у Сальвадорі, яких, за офіційними даними, на чолі з полковником нібито було всього 45 чоловік. Інша стаття повідомляла про американського священика, який перейшов на бік партизанів. Священик виступив з інтерв'ю телекомпанії Сі-бі-ес, а в американське посольство передав листа з поясненням свого вчинку. Несподівано Гундлах натрапив на повідомлення під заголовком «Вторгнення іноземних партизанів», де наводились слова посла Роберта Уайта, нібито вчора вранці десантні катери закинули з Нікарагуа добровольців, а глава сальвадорської хунти Наполеон Дуарте навіть називав точну цифру: 100 чоловік; половину з них було вбито при висадці на берег, у них знайдено нікарагуанські чи кубинські документи… Дуже прикро! Якщо це була навіть вигадка, в Манагуа подвоять пильність. В наступній публікації теж нічого особливого не повідомлялось, її автором був відомий американський сатирик Арт Бухвальд. Він наводив інтерв'ю держсекретаря з Бобом Хоупом — одним з відомих коміків під час другої світової війни, а також під час воєн в Кореї та В'єтнамі: «Містер Хоуп? З вами говорить держсекретар Хейг… Пробачте, що забираю у вас час. Але я хотів би з'ясувати, чи готові ви виступити на різдво перед нашими хлопцями в Сальвадорі? Так, національна рада безпеки мала розмову з президентом, і той сказав, хто там буде організатором різдвяного шоу, підкресливши, що не пошле наших хлопців на війну, якщо там не буде вас, містере Хоуп…»

У Манагуа все починалось невдало. Незважаючи на ранню годину, стояла страшенна спека. Поки Гундлах їхав на таксі від аеропорту Мерседес, у нього сорочка прилипла до тіла. Манагуа в усій Центральній Америці, здається, була найнижче розташована над рівнем моря столиця. Ні з величезного озера, ні з недалекого океану не було й натяку на вітерець. Гундлах не знав, куди йому взагалі їхати. Шофер таксі попередив, що без броні в жодному готелі він не отримає кімнати; їх тут взагалі мало, та ще й землетрус багато поруйнував, і сомосівські бомбардувальники під час громадянської війни завдали чимало шкоди…

— Везіть до найбільшого готелю, — сказав Гундлах. Йому явно не щастило.

Місто лежало ніби в улоговині. Всюди ще видніли руїни, лише де-не-де порозрівнювані й засаджені деревами. Центр міста був унизу, біля озера; площа Республіки з величезним, ще не добудованим собором і Національний палац на перехресті проспекту Рузвельта й вулиці Норте. Там був і готель, до якого вони їхали. Дорога вела вгору повз тропічний центральний парк аж до вершини гори Тіскапа, де було набагато свіжіше повітря і не так жарко. В кінці вулиці розташована військова академія з казармами і відкритим військовим плацом, далі помпезно височів мавританський палац-замок Сомоси — своєрідна фортеця з двома сторожовими вежами. Решту будинків обабіч головної артерії міста в грудні 1972 року зруйнував землетрус. Неушкодженими залишилися лише дві будівлі: п'ятнадцятиповерховий банк, що нібито був споруджений з урахуванням усіх протисейсмічних заходів, і пірамідоподібний готель «Інтерконтиненталь». Саме навпроти його під'їзду шофер зупинив таксі. Він, між іншим, розповів, що на останньому поверсі готелю перед землетрусом жив відлюдкуватий мільярдер Говард Х'юз. Його приватний літак був єдиним цивільним літаком, який зміг вилетіти з міста через день після землетрусу.

Місць в готелі не було. В Гундлаха взяли валізу й поставили його на чергу. Суцільний ланцюг невдач не кінчався. Але що це? Щось його ніби стримує. Невже це від нестерпної спеки? Сумніви також роблять людину нерішучою і вганяють в піт.

Два поверхи Національного палацу, збудованого в неокласичному стилі, здалися йому кошмарним сном. Він розумів, що повинен звертатись у найвищі інстанції, до найвідповідальніших осіб, інакше все буде марно. Якщо говоритиме з менш авторитетними людьми, його засиплють бюрократичними запитаннями і зрештою, вимотуючи нерви, змусять чекати рішення вищих інстанцій. І все ж йому до обіду не пощастило пробитися ні до члена Урядової ради, ні до міністра внутрішніх справ Томаса Борхе, про якого вчора згадував Пінеро. Він розказував, що це професійний революціонер, йому сорок дев'ять років, що він користується авторитетом; це кремезний чоловік, уже з тринадцяти років він брав участь у робітничому русі і був одним із зассновників сандіністського фронту визволення. В 1976 році Сомоса заарештував його і протягом кількох місяців мордував у в'язницях. Борхе вийшов на волю аж у серпні 1978 року, завдяки перевороту в Національному палаці, рівно за рік до остаточної перемоги сандіністів. В колі друзів і соратників його з повагою називають Стариком. Якщо хтось і спроможний надати негайну допомогу бойовим соратникам, то це Борхе, він зробить все, лише скориставшись телефоном.

Але Томас Борхе не прийняв Гундлаха: в приймальні сказали, що міністра немає. Намагаючись говорити з секретарями й ад'ютантами якомога лагідніше, Гундлах розумів, що вони навмисне зволікають, щоб вивідати його наміри. А старанна перевірка могла йому й допомогти, й зашкодити. Вони вже знали, що Гундлах довірена особа Гладіс Ортеги, проте, якби звернулись до свого посольства в Римі, то фальшива віза, безперечно, викликала б підозру. Отже, сумніву не було, він застряв на самому старті. Гундлах сушив собі голову: йому не довіряють лише як європейцеві, чи в них виникла вже серйозніша підозра? В нього аж мороз по спині пробіг. Він ніяк не міг позбутись почуття, яке гризло душу й підказувало йому, що брехунові нема на що сподіватись.

Тричі його просили показати паспорт. Опівдні Гундлах зовсім знесилів, уже майже ладен був капітулювати. Що довше він сидів у приймальні, то нестримнішим ставало бажання негайно зізнатись у всьому. Щось схоже він учинив у жовтні, коли поїхав на побачення з Гладіс у той маленький парк. І тоді він одкрив свої карти, переграв Пінеро й поміняв фронт, зрештою, на своє щастя. Чому ж і тепер не повторити те саме? Томас Борхе — людина з досвідом, багатим минулим, ветеран революції, й він, звичайно, знайде спосіб вирятувати його із скрутного становища… Може, й справді віддати свою долю і долю Гладіс у його руки? Ця думка раптом здалася Гундлахові набагато мудрішою, ніж огидне й небезпечне намагання ошукати Борхе.

Але міністр внутрішніх справ, якщо він взагалі знав про Гундлаха, не бажав його бачити. Замість цього Гундлаха повели сходами й коридорами до шефа міліції, сказавши, що він тут зараз найвищий за рангом чиновник, якому можна викласти суть справи. Проте Джексон розповідав Гундлахові, що шеф міліції — людина, яка у всьому вбачає провокацію і всюди шукає зрадників. Тому сподіватись на його допомогу — справа марна. Від цієї згадки настрій Гундлаха раптом упав, під ложечкою щось засмоктало і бажання зізнатись погасло. Він твердо вирішив з шефом міліції бути обережним. Цього чоловіка звали Енріке Шмідт, до перемоги сандіністів він був їхнім представником у Бонні, Гундлах запам'ятав його тільки тому, що той мав німецьке прізвище.

Гундлах уявляв його зовсім іншим. Це був чоловік років під сорок, з відкритим обличчям, густим кучерявим волоссям і чорними вусами. Він був у цивільному, й хоч на вигляд не був сердитим, сама його посада вселяла страх; цій людині Гундлах не міг відкритися, він не сподівався, що Шмідт його зрозуміє. Його обов'язком було до всього ставитися з підозрою. Шмідт його спочатку заарештує, щоб розслідувати справу аж до найменших дрібниць і написати довжелезні протоколи. А що ж робитиметься в Ілопанго, поки він сидітиме в камері? Гундлах не мав права залишити Гладіс ні на кого, він сам мусив її визволити; як зможе це зробити начальник міліції іншої держави? йому не можна звірятись, він не та людина.

— Отже, вас послала Ортега? — Енріке Шмідт перегортав сторінки його паспорта. — А чому ж вона не приїхала з вами? Лише вчора ви вдвох пролітали через Мерседес…

— Вона в прикордонному районі біля річки Гоаскоран. Її просто не наважилися ще раз посилати, адже обличчя Гладіс багатьом знайоме. В Тегусі посилений контроль, цим шляхом взагалі скоро не можна буде користуватись.

— Мене дивує, що вам пощастило прослизнути. То яка ж у вас до мене справа?

— Пане Шмідт, Фронт національного визволення здобув перемогу в Ла-Уньйоні, але зараз наступ захлинувся; в боях за порт партизани зазнали поразки, їм багато чого бракує: крім медикаментів, насамперед, зброї, — парабелумів, автоматів, карабінів, базук.

— Ви знаєтесь на зброї?

— Я служив в армії.

— У французькій?

— Ні, я німець з Федеративної Республіки. Цей паспорт роздобув для мене Фронт національного визволення, а мій справжній залишився в посольстві, коли я перейшов на бік партизанів…

Де було можна, Гундлах казав правду: це викликало більше довіри, особливо коли йшлося про невідомі для співбесідника факти.

Шмідт уважно подивився на нього:

— Якщо ми і змогли б вам допомогти, то як же ви доставите зброю?

— Морем уночі. Якось та доставимо.

— Ви ще й моряк?

— Не треба бути моряком, щоб перетнути катером бухту Фонсека.

— Вночі неважко, а ось удень…

Гундлах не відповів на це зауваження, він вичікував. Адже повинні бути люди, які горять бажанням допомогти партизанам. Але ідея дати йому помічника, який знає фарватер, мала народитись у голові господаря кабінету. Той також мовчав. З його обличчя нічого не можна було вгадати. Настала напружена пауза, співбесідники ніби виважували один одного. Звичайно, справа була небезпечною, міг виникнути державний скандал. У Гундлаха склалося враження, ніби Шмідт іще не все про нього знає.

— Як ви знаєте, — нарешті тихо мовив Шмідт, — у Сальвадорі тепер дуже пильно стежать за такими речами. Ходять чутки, ніби позаминулої ночі там висадилась сотня наших людей, половину з яких було вбито при висадці. Балакають, мовбито в усіх убитих знайдено нікарагуанські або кубинські документи. Але ні трупів, ні зброї, ні тих документів ніхто не бачив, не кажучи вже про полонених. Єдиним доказом на прес-конференції фігурувала дерев'яна планка від того казкового десантного катера, і ніби з такого дерева, яке в Сальвадорі не росте… Справжніх доказів саме через те й немає, що такої підтримки ніхто сальвадорським партизанам не надавав.

— На мою думку, те судно могло вийти тільки з Гондурасу, отже, звинувачувати Нікарагуа немає жодних підстав.

Начальник міліції підняв руку:

— Ні, ми не втручаємось, хоча й не приховуємо своїх симпатій. На нас самих уже нападають з території Гондурасу… В нас половина населення недоїдає, діти без медичної допомоги мруть, багато людей не мають пристойного житла… Нам треба спочатку подбати про це, наша країна не може йти на авантюри.

— Східна провінція Ла-Уньйон сподівається на солідарність з вашого боку.

— Ми здобували свободу власними силами. Справи складаються так, що ми можемо надати сусідам лише моральну підтримку… Згадайте про Південно-Східну Азію. Тоді янкі ввесь час кричали у В'єтнамі про «агресію з Півночі» й погрожували вжити заходів проти «джерела їхніх невдач». Вони бомбардували Ханой і навіть напали на Лаос і Камбоджу. А сьогодні вони кричать, що повстання в Сальвадорі спровокували Куба й Нікарагуа, й погрожують уже нам. Отже, ми не можемо створювати привід! Та й кому від цього буде користь? У всякому разі не сальвадорським товаришам. Якби ми навіть мали зайву зброю й ризикнули — кілька катерів з боєприпасами не дуже велика допомога партизанам, принаймні вона буде набагато меншою, ніж та, яку зможе перевезти хунті один-єдиний американський транспортний літак.

Гундлах підвівся і подякував начальнику міліції за надану йому можливість поговорити. Він розмірковував, чи й справді вони намагаються триматись осторонь, чи просто не довіряють йому, хоч зрештою це одне й те ж. Він зрозумів, що зазнав невдачі. Енріке Шмідт вийшов з-за столу, спитав його, де він зупинився, й пообіцяв улаштувати номер у готелі «Інтерконтиненталь».

— Будете нашим гостем, я вам зателефоную туди. Можливо, ще хтось виявить бажання з вами поговорити.

7

Сонце стояло в зеніті, розігнавши з вулиць все живе. Сорок градусів вище нуля, й жодного таксі на вулиці. Гундлах повільно сходив на гору, до піраміди древніх майя, поряд з якою стояв готель. Ще позаминулого літа готель належав Сомосі, там була штаб-квартира його національної гвардії. Сомосівці потім так утікали, розповідав хтось, поки Гундлах чекав у вестибюлі, що покидали й свої захисні жилети, й карти генерального штабу, й порнографічні фільми, й навіть невідкорковані пляшки віскі… Гундлах також думав про відступ, останні слова Енріке Шмідта не провіщали нічого втішного. Тільки легковажна людина могла на щось сподіватися. Та йому б і не хотілося вдруге зустрічатися з шефом міліції. Шмідт, очевидно, наводитиме довідки, а саме цього Гундлах боявся над усе. Якщо Шмідт довідається про вчорашній арешт у Тегусігальпі — тоді нічого не допоможе; а зізнаватись у всьому було пізно.

У вестибюлі діяли кондиціонери. Черговий адміністратор сказав Гундлахові, що за годину для нього звільнять кімнату. Гундлах вирішив піти до їдальні. «Повертатися з порожніми руками? — думав він у розпачі. — Але спочатку треба зателефонувати Гладіс…» Біля дверей їдальні він почув своє ім'я й здивовано обернувся. Під час подорожі по Європі таке не раз траплялося. Адже там його багато хто знав, Гундлах навіть пишався тим. Але тут, перебуваючи в такому непевному стані, він навіть здригнувся від оклику.

— Мак-Лін, — мовив довготелесий худий чоловік з похмурим поглядом. — Ви пам'ятаєте мене?

Гундлах ледве впізнав британського репортера, з яким кілька місяців тому втікав із церкви Росаріо. Це був неприємний спогад, але вже неможливо було спекатися цього типа. Кістляве обличчя Мак-Ліна тоді в церкві ще бліде, тепер так засмагло й висохло на сонці, що було схоже на мумію.

Вони сіли; меню було зовсім просте. Мак-Лін сказав, що народ змушений смоктати пальці, навіть червоних бобів не вистачає, проте настрій у людей піднесений, якась незбагненна ейфорія від перемоги… Їм поставили воду з льодом.

— А ви переді мною в боргу, дозвольте вам нагадати. Я сподівався тоді отримати від вас цікавий матеріал для повісті. Ви ж мали мою адресу? Проте жодним словом не відгукнулися.

— Просто не міг.

— Я знаю, де ви побували. — Його широко розставлені, немов у риби, вицвілі сірі очі хитро мружились, а на зморшкуватому обличчі з'явився нетерплячий вираз. — Пан Дорпмюллер розповідав мені, що ви пожертвували заради нього собою. Отже, розкажіть мені про всі ваші пригоди, й ми будемо квити.

— Коли ви бачили Дорпмюллера?

— Вісім днів тому, напередодні отих подій… Мені пощастило вчасно вислизнути. Ваш концерн готовий був вас викупити, але, за словами Дорпмюллера, ніхто викупу не вимагав. Це його дуже засмутило, він неодноразово намагався зв'язатися з викрадачами, проте, здається, так і не зміг, бо вас викрала вже якась інша група… А виявляється, ви вільні?

— Мабуть, що так.

— Отже, ви тоді таки втекли?

— Послухайте, мій друже, до того, як ми звідси підемо, мені дуже хотілося б дізнатися, що ви тут робите?

— Я хочу докопатись до першопричин усього. Ця країна також пов'язана… — Мак-Лін затнувся, їм принесли обід. Він жадібно їв рибу, що називалась куапоте; її ловили, певно, в Манагуанському озері, де водилися навіть акули, єдині у всьому світі прісноводні акули, бо це озеро колись було тихоокеанською бухтою. Коли Мак-Лін ковтав, на його худій шиї сіпався борляк. — Втручання Вашінгтона очевидне, — повів Мак-Лін уже за десертом. — Американська вояччина дуже прагне грати не останню скрипку. Консервативній Америці конче потрібна перемога над якоюсь червоною революцією, щоб нарешті покласти край суцільному відступові, який почався з В'єтнаму. В Сальвадорі є для цього можливість: варто лише сказати, що тут діють комуністи, — американці відразу вдарять. Але чи замішані тут Гавана та Москва, чи отримують сальвадорські партизани звідти допомогу? Гундлах опустив ложку.

— І що ж ви про це думаєте? — запитав він.

— На рівні урядів допомога, звичайно, не надається! Проте, можливо, іншими шляхами? Може, самовільні акції, як ото виступ Че Гевари в Болівії? Для уряду такі виступи, можливо, й небажані. Розумієте, Сальвадор не моноліт, десятки партій, навіть ультралівих, і маленькі групи троцькістів, яких мало обходить, що країна може потрапити в скруту… — На висушеному обличчі Мак-Ліна з'явилась невиразна посмішка, ніби він уже володів таємницею, але вмів її зберігати. — Надзвичайно важко щось вивідати! Я побував у всіх трьох тихоокеанських портах, там взагалі все спокійно. — Він витер серветкою губи й замовк.

Гундлахові почало здаватися, що цей чоловік зможе йому допомогти. За його балакучістю приховувалось щось інтригуюче.

— А що ж у портах може відбуватись?

— Як це що! Тут жодна революція не обходиться без десанту ззовні — так уже здавна ведеться в Карібському басейні, я можу назвати вам десятки прикладів. Але чому ви про це питаєте?

Гундлах помітив, що Мак-Лін, нахиляючи голову над мисочкою з манго й ананасами, раз по раз кидав на нього меткий погляд.

— Допитливість людська… Адже ви теж цікавитеся мною.

— Ні, це не проста допитливість… Ходімте до мене в кімнату, я вам щось покажу. А потім ми запишемо на плівку вашу історію, поки вона ще не втрачена для світу.

— Тобто — для вас?

— Іноді це одне й те саме. — Мак-Лін вправно спорожнив тарілку з фруктовим салатом, покликав кельнера, вони розплатились і рушили до виходу. Вже в ліфті Гундлаха охопило якесь незрозуміле напруження, схоже на нетерплячку; він передчував наближення розгадки. Мак-Лін дав йому знак бути обережним. Здавалось, він знає більше, ніж каже. Можливо, від Дорпмюллера? Цікаво, що той йому розповів? Вони були схожі на гравців у покер, кожен хотів вивідати наміри другого. Вже в номері британець витяг з чемодана пляшку шотландського віскі «Білий кінь» і крикнув служникові готелю, щоб принесли льоду, але Гундлах зупинив його.

— Оце й усе, що ви хотіли мені запропонувати? — розчаровано спитав він.

Мак-Лін лукаво посміхнувся, й спритно, мов циркач, розгорнув на столі карту Гідрографічного офіса Лондонського адміралтейства. На ній у масштабі 1: 145 000 було зображено бухту Фонсека, здебільшого в чорно-білих кольорах, водна гладінь була світло-голуба, суходіл позначався сіруватим тоном; в узбережній смузі виділялося шість маяків, майже всі на північному заході… Мак-Лін показав на щось пальцем у правому ріжку аркуша. Там, на південному сході бухта утворювала конус, який переходив у звивисту річку на території Нікарагуа. Річка була судноплавна, береги її поросли лісом, ширина сягала половини морської милі. Позначена цифрами глибина сягала від трьох до одинадцяти футів.

— Моє відкриття — Естеро-Реаль, — сказав Мак-Лін майже пошепки, але надаючи своїм словам якогось особливого значення. В цю мить він був схожий на зухвалого старого фокусника. — Естеро-Реаль — так називається оте дивне гирло. Цією річкою сплавляють ліс, і, як я виявив, традиційним ремеслом тут є контрабанда. І саме тут, містере Гундлах, на цих диких берегах, які практично неможливо контролювати, може бути джерело довозу зброї! Річка бере початок зовсім недалеко, чи не в Манагуанському озері. Не дуже великим судном можна пливти на добрих тридцять миль вгору від гирла.

Переваги цього шляху здавались очевидними: зовсім немає потреби випливати в одкрите море, від гирла річки дуже близько до Гондурасу, отже, не натрапиш на сторожові судна, які курсують у морі; далі під прикриттям безладно розкиданих у морі шести чи восьми скелястих островів можна пропливти до самого Сальвадору… Мак-Лін, як видно, діставав насолоду, демонструючи свої знання. Повідомляючи про ці, роздобуті ним деталі, він, здавалося, дуже пишався, а їх політичне значення його мало цікавило. Він належав до того типу репортерів скандальної хроніки, яких професійні успіхи й невдачі ганяють з одного кінця планети в інший.

— А найкраще те, що умови для плавання в усій бухті нормальні, — сказав він із задоволенням, поклавши на карту розчепірену долоню, мов піаніст завчений акорд. — І до Сан-Лоренсо в Гондурасі, й до Амапали на острові Тігре, і ліворуч до Ла-Уньйон. Там завжди повно спортивних яхт, аквалангістів і рибалок, отже, поміж них, я певен, дуже легко замаскуватись і контрабандистам… Чому ви на мене так дивитесь? Позавчора я взяв напрокат човна і все роздивився.

— А де зараз той човен?

— Я зафрахтував його на цілий тиждень. Він стоїть рівно на сімнадцять миль вище від гирла на лівому березі, три години їзди автомашиною… А чого ви так нервуєте? Якщо він вам потрібен — беріть. Але з єдиною умовою: ви надаєте мені виключні права на повість, яку я напишу за вашим матеріалом.

— А хто вам сказав, що мені потрібен човен?

Очі Мак-Ліна задоволено зблиснули:

— Можливо, вам не обов'язково потрібен саме човен; може, тільки певність, що цю країну можна покинути, минувши контроль на авіалініях і прикордонних постах. Я помітив це з вашої поведінки, вже тоді, коли ви перелякалися, побачивши мене. Вам чомусь не сподобалася смачна риба в їдальні, ви сиділи як на розжареному вугіллі, вас не дуже цікавило, чи дадуть вам кімнату в готелі. — Він покрутив чарку з віскі, намагаючись удихнути його аромат, очі його зблиснули незрозумілою зловтіхою. Відпивши ковток, він знову встромив носа в склянку й аж примружився, ніби всю увагу зосереджував на пахощах, не бажаючи більше нічого знати.

— Ну гаразд, чоловіче, ви виграли. Мені справді треба звідси вислизнути. І якщо допоможете — повість ваша.

— З виключними правами на неї?

— Звичайно. Можна скористатися вашим телефоном?

— Скільки завгодно! А я тим часом піду гляну на машину.

— Гаразд. Колись у будинку священика ви мені сказали: «Я говорю, а ви платите!» Пам'ятаєте?

— А тепер ми зробимо навпаки.

Мак-Лін по-змовницькому підморгнув і зачинив за собою двері. Гундлах вважав його досить порядною людиною, якщо не брати до уваги, що той дуже любив усюди стромляти носа. Мак-Лін був надміру самолюбний і занадто наполегливий, особливо коли йшлося про цікавий репортерський матеріал; тут він готовий був іти у вогонь і в воду.

8

— Я хочу поговорити із Сальвадором, — сказав Гундлах; була чотирнадцята година сорок хвилин, о п'ятнадцятій там чекали його дзвінка. — Терміново! Скільки доведеться чекати?

— Це залежить не від нас, — відповіли йому з телефонної станції «Інтерконтиненталь». — З деякими містами зараз взагалі немає зв'язку через ті події.

— Я хотів би поговорити з аеропортом Ілопанго, номер чотири-дев'ять-вісім, а перед цим код…

— Дякую, код ми знаємо… Будь ласка, покладіть трубку, сер, зараз я спробую.

Гундлах сидів на дивані. Лишалося вісімнадцять хвилин. Принаймні пунктуальність їх утішить. Він мимоволі розстебнув комір сорочки й заходився обмахуватись блокнотом. Якщо все йтиме належним чином, то це буде його перший і останній дзвінок. Звичайно, це трохи всупереч правилам: Джексон заборонив телефонувати з готелю, але ж він дзвонить не зі своєї кімнати. Краще заплутати сліди тут, ніж тягтись у спекоту на головний поштамт і задихатися в паркій кабіні! Все одно ніхто не дізнається, звідки він дзвонив; навіть якщо телефон прослуховується, слід поведе до Мак-Ліна, а вони з Мак-Ліном тим часом будуть далеко.

Чотирнадцять сорок п'ять. Гундлах ліг на диван, щоб трохи розслабитись, бо відчував дедалі більший неспокій. У голові роїлися всілякі думки. Багато чого тепер залежало від зв'язку — власне, все. Він почав пригадувати шифри, які йому дали в Ілопанго: «тютюн» — вогнепальна зброя, «бавовна» — ракети, «грейпфрут» — боєприпаси й так далі. Все дуже легко запам'ятовувалось і було по-індіанському наївним. Слово «кава» означало, що прибудуть два судна, а якщо він говоритиме про «транспортування лісу», то це означатиме, що суден буде більше. На перший погляд це відповідало спискові експортних товарів Нікарагуа, отже, все матиме вигляд звичайнісінької комерційної розмови… Телефон задзеленчав, Гундлах миттю схопив трубку й упізнав Пінеро, незважаючи на те, що той говорив іспанською мовою й назвав себе Раміресом; тембр голосу не залишав сумніву. Себе Гундлах назвав сеньйором Акостою.

— Ну як ваші справи? — спитав Пінеро без жодного акценту.

— Поки що все гаразд, — якомога впевненіше відповів Гундлах. — Але було б набагато краще, якби я узяв із собою дружину. Вона б дуже допомогла мені домовитись.

— Хапаєте нас за горлянку? — почув він у відповідь. — Дуже шкода, шановний, але не можемо нічого вдіяти. Адже це не весільна подорож…

Гундлах на щось інше й не розраховував. Тепер, коли він упевнився, що зв'язок є, його нервозність пройшла, серце билося спокійно, й він готовий був зробити те, на що зважився, — лишилось не так-то й багато, йому здавалося, ніби Пінеро стоїть перед ним і глузливо посміхається у відповідь на його пропозицію відпустити сюди й Гладіс.

— Інакше тут не багато можна досягти, старі зв'язки порушилися, — холодно пояснив Гундлах. — Без неї навряд чи пощастить щось зробити, Рамірес. Її відсутність викликає підозру, ви й самі це знаєте.

Знову настала пауза. Гундлах розумів, що не повинен відступати, а, набравшись терпіння, виждати. Він умів у телефонних розмовах переконувати, іноді навіть з великим успіхом; його вухо тоді перетворювалось на найчутливіший орган, спроможний крізь тріск і всілякі перешкоди на лінії вхоплювати всі відтінки голосу свого співбесідника й навіть його дихання, здалеку разом із шумом технічних перешкод сприймати слова, тут же відфільтровувати їх і перевіряти, щоб потім відреагувати на них в найбільш оптимальний спосіб.

— Ви серйозно говорите, що без неї не можна нічого роздобути?

— Саме так: ні тютюну, ні цитрусових… — Уже не певний, чи правильно зашифровує слова, Гундлах затнувся, потім додав: —… не кажучи про решту.

В голосі Пінеро з'явилися сталеві нотки, в яких відчувалися лють і зненависть, ніби йшлося про справу його життя.

— Це дуже прикро! Та й вам навряд чи піде на користь.

— У країні голод, від цього й експорт збіднів.

— Ваша дружина дуже шкодуватиме. Я навіть боюсь, що ця звістка її приголомшить.

— А можна мені зараз із нею поговорити? — Немає ніякої потреби.

— Ну, Рамірес, ви не можете мені в цьому відмовити. Я маю й дещо особисто для вас.

— Що ж саме?

— Транспорт для перевезення вантажу. Порожнє судно, думаю, теж чогось варте. Адже це краще, ніж повертатися з порожніми руками. Якщо в цьому є нагальна потреба… — Говоріть ясніше, будь ласка.

— Ви отримаєте те, що вам потрібно, але в Гондурасі, згода? Товари там майже такі самі, починаючи від тютюну й кінчаючи бавовною, та й ціни приблизно однакові. Якщо я завтра виїду звідси порожнім катером і прибуду в Сан-Лоренсо, це вас улаштує?

Минула якась мить; Гундлахові здалося, ніби він почув, як на другому кінці впала монета.

— Ну гаразд, у крайньому разі можна й так.

— Тоді дайте трубку моїй дружині.

Очевидно, Пінеро спересердя грюкнув трубкою об стіл. Гундлах ураз пожвавішав. У мембрані щось тріснуло, потім він почув голос Гладіс:

— Це ти, Гансе? Звідки ти говориш?

— Здалеку… — Її голос уразив його наче електричним струмом. Гундлах підвівся зі стільця, спокій і холоднокровність як рукою зняло.

— Де ти зараз?

Ні, він не міг би й далі обдурювати її, та в цьому вже й не було сенсу.

— Гладіс, я в Манагуа.

— Але ж як?.. Що ти там робиш?

— Адже ти знаєш, укладаю торговельні договори… — Гундлах затнувся, неспроможний докінчити речення, втратив обережність. Він раз у раз мимохіть прохоплювався зашифрованими словами, й вона нічого не могла втямити. — Я роблю це задля тебе, задля нас обох. А в тебе все гаразд?

— У Манагуа… — глухо повторила Гладіс. Вона була спантеличена. — Як же ти туди потрапив?

Гундлах почув якесь жеботіння, ніби там, на другому кінці дроту, її вмовляли й не давали більше говорити. Розхвильований до краю, Гундлах бігав туди й сюди кімнатою, наскільки дозволяв телефонний шнур, мов пес на цепу, та й почував він себе не краще. Між ним і Гладіс, це він відчував усіма фібрами своєї душі, виникло нестерпне напруження. Знову почувся шум, Гладіс кричала, але він не міг зрозуміти що; а за хвилину вони заговорили навперебій. Її голос був якийсь писклявий, здавлений, потім Гладіс пронизливо зойкнула, ніби її чимось шпигонули, й цей звук уразив Гундлаха як удар. Його мучила свідомість того, що він вільно може йти, куди хоче, а Гладіс сидить у клітці. Тремтячи всім тілом, стискаючи кулаки й обливаючись потом, Гундлах млів од безсилої люті. «О боже, — промайнула думка, — вона в їхніх руках, отже, і я також…»

— Ти працюєш на них? — почув він її запитання. — Але ж цього не може бути, Гансе! Скажи мені, що це неправда…

— Це неправда, — вичавив він із себе й затнувся. — Гладіс, я запевняю тебе… — Цього Гундлах міг би й не казати — він відчував, що говорить у порожнечу, Гладіс його вже не чула, в неї вирвали трубку. Натомість озвався Пінеро.

— Мені дуже шкода, — мовив він, силкуючись надати голосові діловитого тону. — Мені не хотілось цієї розмови, але ж ви наполягали. Нервова криза — через неї ваша дружина й повинна лишатися тут. Але не лякайтесь, вона перебуває під наглядом лікаря, лікар обіцяє швидко її вилікувати. Просто потрібен спокій.

— Дурниці, Рамірес! їй потрібен я, і ви це дуже добре знаєте.

— Тоді поспішайте.

— Ви повинні мене зустріти.

— В якому розумінні?

— В буквальному. Коли я пристану до берега, то хочу побачити Гладіс, щонайпізніше завтра о цій порі.

— Але ж ви повинні зрозуміти — вона нетранспортабельна.

— Послухайте мене нарешті: ви привезете мою дружину в Сан-Лоренсо! При цьому нічим не ризикуєте, я вчора з'ясував, що це ваш район; і лікар зможе вас супроводжувати.

— Ні, Акоста, так не вийде.

— Вийде. Гладіс для мене вдесятеро важливіша за ваш вантаж, Рамірес, щоб ви знали. Якщо вона мене покине, для мене все втратить сенс. Навіщо тоді мучитись? Я повинен поговорити з нею, й не телефоном, де тобі заважають говорити, а віч-на-віч, завтра в порту, вам ясно? Чому ви не відповідаєте? Ви мене зрозуміли?

В трубці чулось лише дихання Пінеро. За кілька секунд він сказав:

— Ну, добре, побачимо…

— Якщо її не буде — я умиваю руки.

Гундлах рішуче поклав трубку, відчуваючи, що здобув перемогу. Хоч і тимчасово, а все-таки він свого досяг. Останнє речення Гундлах напівголосно повторив сам собі, ніби ще раз зважуючи, яке враження воно справило на Пінеро, та задоволення не відчував. Він уявив собі вираз обличчя Пінеро й раптом знову побачив безпорадну, нещасну Гладіс. Йому здалося, що він її втрачає. Він посіяв сумнів у душі цієї жінки, а сумнів для неї означав розчарування. Яка користь від того, що завтра він побачить її в Сан-Лоренсо? Хіба там буде не те саме, що й в аеропорту Ілопанго? І що, власне, він хотів їй сказати? Гундлах цього не знав, Гундлах просто не бачив виходу. Він зрадив її народ, її справу — все те, що разом з нею обстоював у Європі, а зраду не можна виправдати, навіть якщо він пішов на це не задля себе, а задля Гладіс… Потім Гундлах спохватився: хай вона думає про нього що завгодно, зате в Гондурасі її вже ніхто не зможе мучити і вбити. Страх мовби відійшов на задній план. «Принаймні хоч цього досяг, — міркував він, — а це теж виправдання».

Гундлах дістав нотатник і заходився шукати телефон сальвадорського філіалу свого концерну. Якщо Георг Дорпмюллер, оговтавшись після потрясіння, минулого тижня розмовляв у Сан-Сальвадорі з Мак-Ліном, то він, очевидно, ще там. Аеропорт від початку воєнних дій лишався закритим, будівництво електростанції на Лемпі опинилося в самому центрі боїв, тож Дорпмюллер мав бути на бульварі де лос Ероес. Телефонний номер контори — 44–21–20 — Гундлах продиктував телефоністці й на диво швидко діждався дзвінка. Гундлах упізнав голос пані Біндінг.

— Пана Дорпмюллера, будь ласка, — сказав він німецькою мовою, зважаючи на те, що в Манагуа або в Сан-Сальвадорі його можуть підслухати. Якщо розмову й буде записано, то поки її перекладуть, він матиме досить часу.

Люція Біндінг аж скрикнула від несподіванки. Вона теж впізнала Гундлаха з голосу, іншим разом це його навіть утішило б.

— Мені здається, вам пощастило, доктор Зайтц зараз у Кельні, а пан директор повинен бути вдома, — проторохтіла вона. З її запопадливості і чемності Гундлах збагнув, що його престиж у фірмі відновлено. — Зачекайте-но, я зараз вас переведу на його телефон…

За мить Гундлах уже почув у трубці голос Дорпмюллера.

— Докторе Гундлах, та невже ж це ви?! — гукнув він своїм рейнським діалектом. — Де тільки я вас не шукав — аж ви самі дзвоните! Де ви зараз?

— Двісті миль на південний схід від вас, у Нікарагуа.

На лінії почулись чужі голоси — хтось швидко розмовляв іспанською мовою.

— Прокляття, звільніть лінію! — майже не тямлячи себе від хвилювання, крикнув Гундлах у трубку. В нього аж пальці засвербіли від збудження, він знову почав бігати кімнатою. Йому щойно спала на думку ідея, яка не давала спокою. Раптом у трубці тріснуло, голоси зникли, натомість виникла перешкода, схожа на ритмічне зітхання. Й тут Гундлах знову почув співучий голос Дорпмюллера і відповів:

— Це правда, пане Дорпмюллер, я зміг для вас дещо зробити, але не варто дякувати… До того ж, у мене в самого є прохання: чи не могли б ви зв'язатися з тими людьми, в яких ви були минулої осені?

— З ким, з ким?

— З тими людьми, в яких були минулої осені, а потім розпитували про мене.

— Вони перебували тоді на сході й нічого про вас не знають.

— А ви підтримуєте з ними зв'язок? Маю передати їм маленьку звістку, чи не змогли б ви мені в цьому допомогти?

Знову стало важко розбирати слова, зітхання на лінії перетворились у суцільний гуркіт. Гундлах кілька разів повторював своє прохання, дедалі дужче нервуючи, навіть почав затинатись. Він боявся, що більше не почує Дорпмюллера. Якщо він зараз покладе трубку і якщо обірветься зв'язок, порятунку для Гладіс не буде. В скронях лунко стукала кров, гуркіт і деренчання на лінії рвали й спотворювали слова. Думка про те, що Дорпмюллер міг його не зрозуміти, аж пекла йому горло. Можливо, коли зважити на події в Сальвадорі, таке прохання здавалося справді абсурдним?

Несподівано перешкоди на лінії зникли, і в трубці знову пролунав голос Дорпмюллера:

— Що я повинен для вас зробити? — Те, приглушене перешкодами на лінії, запитання Дорпмюллера пролунало для Гундлаха немов звук горна.

— Передайте лише, що завтра Гладіс Ортега в Сан-Лоренсо потребуватиме їхньої допомоги.

— Сан-Лоренсо біля Сан-Вісенте?

— Що ви сказали?

— Сан-Лоренсо в провінції Сан-Вісенте, за п'ятдесят кілометрів звідси?

— Ні, Сан-Лоренсо в Гондурасі!

— Ага, невеличка гавань…

— Неподалік від гирла річки Естеро-Реаль, бухта Фонсека.

— Гаразд, я зрозумів. А де саме в Сан-Лоренсо?

— Точно не скажу. Очевидно, десь поблизу порту.

— Звичайно, це буде дуже важко, пане Гундлах. Я можу вам лише пообіцяти, що зроблю все можливе. Хоча мало шансів пробитись на схід, в зв'язку з воєнними діями; багато ліній взагалі пошкоджено.

— Дуже вам дякую! — В Гундлаха від хвилювання аж руки стали мокрі. Ця розмова тривала ненабагато довше, ніж попередня, але вона вкрай втомила його.

9

Вони виїхали «джипом» з центру о чверть на четверту пополудні. Стояла нестерпна спека, й довелось опустити лобове скло; тепер стало легше, зустрічний вітер освіжав. Коли проїжджали Карретеру Норте, зовсім поряд було озеро, ясно-блакитне, з похилим берегом. По розмірах воно було, може, вдвічі більшим німецького озера Бодензее. На протилежному березі, мов сторожа, стояли вулкани. З одного кратера раз у раз підіймались угору хмаринки пари, ніби нагадуючи подорожнім про одинадцять тисяч загиблих і триста тисяч тих, що втратили дах над головою під час останнього виверження. Мак-Лін дав трохи гаку, щоб показати Гундлахові визначне місце на західній околиці Манагуа. То були сліди людей і тварин, відбиті в застиглій лаві. Мак-Лін пояснив: це пам'ять про найдавніших живих істот Америки. Гундлах не реагував.

— Але ми таких слідів не лишаємо, — лукаво посміхнувся Мак-Лін. Його обличчя ніби глузливо промовляло: від мене нічого не приховаєш, я все знаю. Нестерпно пекло сонце, зустрічний вітер сушив шкіру, яка ставала схожою на пергамент. Вони мружились їм навіть важко було говорити.

Десь біля п'ятої приїхали до Леона, другого після столиці міста з найбільшим у Центральній Америці собором — розкішною, з показним декором спорудою в стилі колоніального барокко. На кожному кроці щирилися в небо руїни, сліди руйнування були і в бідняцьких кварталах. «Кінець світу!» — вигукнув єпископ восени 1978 року над трупами й руїнами свого міста, знищеного бомбами та снарядами національної гвардії. Тепер на будинку місцевого Комітету оборони висів чорно-червоний прапор сандіністів. У кав'ярні на розі люди задихались од спеки, витирали піт, сидячи за столиками. Від будинків та бетонних тротуарів, обмежених надто високими бровками, пашіло жаром. Коли заправлялись на околиці міста, Гундлах побачив зграйку босих дітей, які бігали й співали. «Як можна тут ходити босоніж?» — подумав він, а потім висловив цю думку вголос, на що Мак-Лін в'їдливо відповів, що Гундлахові, напевне, й крізь черевики припікає.

Тільки-но сонце потонуло за пагорбами в Тихому океані, Мак-Лін став балакучішим. Він то засипав Гундлаха запитаннями, то ніби морською хвилею заливав його всілякими розповідями, в яких звучали часом скарга, часом прихована іронія.

— Незабаром переможці перестануть радіти! Півтора року громадянської війни. Без сторонньої допомоги країні важко буде залікувати рани. Понад двадцять тисяч чоловік загинуло, кожен четвертий лишився без даху над головою, кожен п'ятий позбувся роботи, бо третину заводів і фабрик зруйновано, поля не оброблені, завдані війною збитки обчислюються мільярдом доларів, стільки ж вивезла з країни кліка Сомоси, яка ще до громадянської війни, після землетрусу, збанкрутувала й заборгувалась. Нині борги становлять півтора мільярда доларів. О, втішатись нічим! Великі землевласники перегнали свої череди до Гондурасу, тільки в районі Сомотіло — близько 60 тисяч голів. Гроші витікають тим самим річищем. Уряд нічого не приховує, навіть подає ці факти для преси як доказ того, що країні потрібен спокій і мир, освіта й охорона здоров'я… «Сандінізм — це суто нікарагуанський процес, який сягає корінням у нашу історію», — пояснив мені один з міністрів; точніше й не скажеш.

Мак-Лін мав дивну манеру змальовувати людей. Він розповідав Гундлахові про колишнього партизана, який став службовцем, тепер усі його товариші по зброї поставали службовцями. Війна в джунглях, визнав партизан, була напруженішою й цікавішою, ніж оця паперова війна. Мак-Лін, здавалося, зумисне збирав такі висловлювання. Від нього сподівалися значного твору, написаного на високому рівні, а він продавав британській пресі дріб'язок, приправлений анекдотами. Навряд чи Мак-Лін був спроможний на щось серйозніше, на якісь мистецькі узагальнення; він скоріше був слідчим, ніж дослідником, але слідчим уважним і скрупульозним. Він, бідолаха, торгував сенсаціями!

Але на місцевості Мак-Лін орієнтувався дуже добре.

Проминувши поля, засіяні бавовною, й плантації цукрової тростини, вони перед заходом сонця дісталися Чінандеги — останнього значного населеного пункту. Гундлахове хвилювання після телефонної розмови поступово минуло, а під кінець дороги він навіть розслабився. Проте неспокій на душі не минав. Не йшли з голови думки про Пінеро, а на тлі вечірнього неба Гундлахові навіть привидівся профіль Пінеро, що скидався на мисливського собаку, що йде по сліду. Мак-Лін зупинився на головній площі міста поряд із скромним пам'ятником жертвам визвольної війни. Тут також майоріли прапори революції. Мак-Лін вирішив купити на дорогу продуктів, але зумів роздобути тільки кукурудзяного хліба й соку цукрової тростини.

— Зовсім немає яєць! — лаявся він. — Пожерли всіх курей.

Вони рушили далі, незабаром дорога розгалужувалась. Ліворуч, на відстані двадцяти двох кілометрів, було містечко Корінто — єдина гавань на тихоокеанськім узбережжі. Праворуч дорога збігала до Пуерто-Морасана, річкового порту на річці Естеро-Реаль, куди вела й залізнична колія.

— Там, очевидно, і їхні перевалочні пункти, — мовив Мак-Лін. — Ну нічого, незабаром я матиму достовірні факти!

— А чого хоче від вас ваша газета? — запитав Гундлах. — Ви неодмінно повинні дістати матеріал про зброю?

— Я обслуговую аж три газети. Що вони хочуть? Кожна своє! Залежно від їхніх смаків я й варю соус. Але мені платять лише за смаженину: достовірні факти, сенсацію. Повірте — це жорстокий світ…

Перед смерком вони поминули якесь селище й підняли лобове скло, бо москіти заліплювали обличчя.

— Ваш катер у Пуерто-Морасані?

— Трохи вище, інакше було б необачно — він надто впадав у вічі… — Мак-Лін ще нічого не довідався, але, здавалось, був у доброму настрої. Що підказувало йому шукати в цьому гирлі контрабандні шляхи? Бо тут немає американських військових кораблів, як у відкритому морі?

«Джип» їхав темним лісом, у промінні фар, іноді, мов примари, з'являлись високі стовбури.

— Добре дерево, — мовив Мак-Лін. — Тут росте бук, кедр, червоне, залізне дерево, але їх треба бачити вдень: чудова картина. Хоча це вже жалюгідні рештки тропічних лісів. Дві третини лісу між Мексіко й Панамою пропало. Землю витоптують череди. Спочатку ліс випалюють, а потім на згарищах пасуть худобу, готуючи м'ясо на експорт в Сполучені Штати, в Гамбург, в обмін на ланцюги тощо. До цього підпряглися й деревообробні концерни, вони вирубують найкращі дерева, залишаючи сліди по всій Центральній Америці. До того ж багато деревного вугілля тепер іде на паливо, бо гас подорожчав. Назад до природи! Скоро все звідси порозтягають. «Від зеленого пекла до червоної пустелі» — так я назвав серію своїх оповідань.

Після того розгалуження дорога гіршала й гіршала, поки нарешті перейшла у вузеньку стежку; колеса «джипа» вже терлись об кущі обабіч, але він бадьоро котився далі. На світло фар злітались метелики й хмари москітів. Пахли квіти, з дерев звисали батоги ліан, теліпалась облізла слизька кора, всюди щебетали птахи й чулось безугавне тріщання цикад.

— Отже, до Сан-Лоренсо? — запитав Мак-Лін.

— Хто вам сказав?

— Таж не можна було не почути, як ви самі кричали про це по телефону.

— А доберемось туди завтра опівдні?

— Звичайно, якщо ви заплатите шкіперові триста доларів. Тут така такса, коли треба непомітно прослизнути повз військові судна. Туди шістдесят миль, а катер пливе зі швидкістю дванадцять вузлів. У всякому разі він пливтиме, поки я записуватиму на плівку вашу розповідь.

— До Сан-Лоренсо оповідання буде записане повністю.

Катер стояв за горбом у тихій бухті. Головна течія проходила віддалік, це було помітно й з берега. Шкіпер, кремезний мулат на ім'я Хосе Фернандес, сказав їм, що приплив жене воду вгору посеред ночі, й рушати треба разом з відпливом, тихо проминути Пуерто-Морасан і зайти в гирло річки. Катер був дванадцять метрів завдовжки й міг узяти на борт двадцять чоловік або дві-три тонни вантажу. Він звався «Рубен Даріо» — на честь відомого нікарагуанського поета, похованого в соборі Леона… Фернандес був у смугастому тільнику й мав на вигляд років сорок. Свій катер він купив ще за Сомоси, збивши гроші на контрабанді. Фернандес переважно катав туристів, організовуючи для них цікаві екскурсії до бухти Фонсека, але з початком громадянської війни потік туристів припинився, тому він знову взявся за старе ремесло.

В каюті нікарагуанське радіо передавало останні вісті із Сальвадору. Диктор повідомив, що незважаючи на недостатнє озброєння та погану військову виучку, патріоти домоглись чималих успіхів на всіх фронтах. Поряд з чотирма старими фронтами — на півночі, в центрі, на заході й сході країни — тепер утворився п'ятий фронт, на південному сході. Тут, у провінції Усулутан, тривають жорстокі бої за важливий у стратегічному відношенні міст через Лемпу. У східній провінції Ла-Уньйон взято штурмом сім населених пунктів. Страйкують майже три чверті водіїв приміського й міжміського транспорту.

Мак-Лін вимкнув приймач і дістав магнітофон. Його очі лукаво блищали — він чекав оплати. Гундлах почав розповідь з того ранку восени, коли Він-тер послав його до Сальвадору простежити за викупом Дорпмюллера. «Влаштуйте йому врочисту зустріч», — ще раз нагадав йому тоді Вінтер, і ці слова Гундлах переказав буквально. «У нас там є кілька надійних людей, американські детективи, безсумнівно, добрі фахівці… А втім, якщо виникнуть ускладнення, дійте на власний розсуд, ми розраховуємо на вас як на надійного працівника з репутацією аварійного майстра».

— Сподіваюсь, ваша репутація не підмокла? — з іронією запитав Мак-Лін. — Дорпмюллер на волі, зате ви добровільно опинилися в скрутному становищі.

Гундлах відмахнувся. Та ледве дійшов до того місця, коли в них викрали гроші, призначені для викупу, Хосе Фернандес покликав вечеряти: їли яєчню з чорними бобами під гострим соусом. Запаси шкіпера виявилися багатими. Вечеряли на палубі під сіткою проти москітів. З-за дерев зійшов місяць, у верховітті кричали мавпи-ревуни, а Хосе розповідав цікаві історії про далекі ранчо, лагуни і глухі заводі, що кишіли алігаторами, згадував мандрівні мілини в річках і швидкі течії попід навислими над водою ліанами, що утворювали своєрідні тунелі; говорив Хосе про затоплені кораблі, в чиїх трюмах було повно віскі, сигарет або зброї, про підступні затори сплавного лісу в гирлі річки. А Гундлах думав про Мак-Ліна, фантазія якого, напевно, розвивалась під впливом такого ж оповідача всіляких історій, як і він сам. Поряд з ними чорніли вічнозелені джунглі, наповнені шелестом листя, скреготом цикад і гудінням роїв москітів, мух, жуків і метеликів, що злітались на світло лампи, прилипали до сітки, бились об неї крильми.

— Чого нам зараз бракує — то це пристойного біфштекса, — поскаржився Мак-Лін. — Жалюгідні тропіки! Люди вирубують і спалюють ліси, забуваючи, що попіл удобрить землю лише на якихось два роки. Століттями створювані природою багатства підуть за димом. Підземні води вичерпуються, земля висихає, що ж залишається? Мільйони тонн сировини для цементної промисловості.

— Ти ба! — озвався Гундлах. — Кілька годин тому я й не підозрював, що тут є тропічний праліс.

— Можете про це відразу забути; незабаром його не стане.

По півночі у Гундлаха почали злипатись повіки. Розповідь наближалася до того пункту, коли злетіло в повітря його авто й загинув Гертель, коли скінчилось його друге життя і почалося третє — в партизанському таборі. Що він ще мав право розповісти? А Мак-Лін підганяв і підганяв, схожий на хижого звіра, який учув запах крові. Ось він уже знову замінив касету.

Гундлах вирішив розповісти про все, навіть про вчорашні події, ніби побоювався, щоб правда не згасла разом з ним. Але тепер несподівано вповільнив розповідь, аби не випереджати життя, бо Мак-Лін ще, чого доброго, затрубить відбій: незважаючи на прагнення дізнатись якомога більше, він, чого доброго, ще злякається. Гундлах вирішив закінчити свою розповідь завтра, вже перед Сан-Лоренсо.

Шкіпер попросив їх допомогти відчалити. Він одкинув швартову линву й завів мотор, але на середині річки знову його заглушив, і, поки Гундлах стояв біля керма, Хосе підняв на короткій щоглі допоміжні вітрила. Тут, на досить пристойній відстані од високого берега, сильний південно-східний вітер добре надував косий парус; «Рубен Даріо», гнаний вітром і течією, набрав чималої швидкості, можна було обійтися без мотора. Тепер, незважаючи на закрути, Естеро-Реаль котила свої хвилі до гирла зі швидкістю три вузли. Хосе сподівався, що зможе перед світанком на чималій відстані проскочити повз патрульне судно отак під вітрилами, якби ще на той час і місяць сховався за хмарами. Мулат запевняв — з ними все одно нічого поганого не станеться, адже катер «чистий», забороненого вантажу на борту немає. Єдине, що можуть зробити, — завернути їх назад.

Гундлах відразу заснув, ніби на нього накотилася важка хвиля й потягла аж на дно, де навіть сновидінь немає. Коли він виринув, прокинувшись, бо знову запрацював мотор, а в вічі різало світло, було вже пів на сьому. Над водою займався новий день.

Фонсека чимось нагадувала Кільську бухту, але вода в ній була набагато прозоріша. З лівого борту тягся ланцюг острівців вулканічного походження, а з правого накочувались буруни з сліпучо-білими гребенями. Тут починався виступ суші. Велика океанська хвиля вривалася сюди на повній швидкості. Праворуч, де над верховіттям дерев підіймалось криваво-червоне сонце, впадала річка Негро, яка служила кордоном між Нікарагуа й Гондурасом. Сонце освітило похилий піщаний берег, який раз у раз переходив у скелясті кручі, порослі пралісом. Яка арена для вирішальних подій!

Гундлах глибоко вдихав морське повітря. Все, що досі гнітило душу, ніби рукою зняло. Солонкуватий бриз додавав йому сил. Тоді, в жовтні, коли він дивився на цю бухту з неба, вона здавалася суворою: куток непривітної, ворожої природи, ніби необжита земля доісторичних часів. А нині, в так само ранній час, бухта здавалась чарівною. Певно, в давнину сюди не раз підпливали пірати, а над верховіттям праворуч, як оце тепер, привітно сяяло сонце. Сторожове судно, яке намагалося їх перехопити, безнадійно відставало, щонайменше миль на дев'ять-десять, воно було ще десь під вервечкою нікарагуанських вулканів з тисячами конічних кратерчиків, над якими височів прекрасний, стрімкий, укритий буйною зеленню кратер. Дух живиці й легенький вітерець освіжали Гундлаха, окрилювали його думки, додавали мужності. Іноді досить було відчути якийсь запах, побачити сонячний промінь або чудовий ранковий ландшафт — і Гундлах раптом починав усвідомлювати справжню вартість життя, хай навіть нелегкого.

Але тепер усе було набагато складніше. Його план утілювався, Гундлах готував себе до вирішальних подій і мав надію на успіх. У нього тепер було двоє надійних помічників — Дорпмюллер і Мак-Лін. Гундлах піднявся на палубу. Відразу після сніданку він знову почав начитувати на плівку свою сповідь, старанно пригадуючи факти, методично визбируючи все, що викривало діяльність Пінеро. Все це стане загрозою для супротивників, тільки-но британець зійде зі своїми касетами на суходіл. Навіть якщо сподівання на партизанів не справдяться (Дорпмюллер міг до них і не додзвонитись), то на Мак-Ліна з його невгамовною жадібністю до сенсацій Гундлах міг покластися з певністю. Загроза викриття на сторінках лондонської преси мусить спинити Пінеро. Тоді появиться шанс для врятування Гладіс. Таких людей, як Пінеро, треба залякувати, щоб вони тремтіли зі страху.

Мак-Лін притих, і це здавалося дивним. Відколи Гундлах почав розповідь про арешт у Тегусігальпі й допит в аеропорту Ілопанго, Мак-Лін лише мовчки змінював касети, ні про що більше не розпитуючи. А коли Гундлах розповів, яке завдання дав йому Пінеро, згадав учорашній політ до Манагуа й розмову з шефом поліції, Мак-Лін вимкнув магнітофон, підійшов до поручня і втупився у море, що пінилось за кормою. Віддалік на хвилях погойдувався червоний буй, позначаючи фарватер до Сан-Лоренсо. Далеко-далеко позаду біліли на сонці скелі острова Фаралонсса — останнього шматочка нікарагуанської землі Середня скеля, верх якої, згідно з позначкою на карті, сягав ста сорока футів над рівнем моря, була схожа на церковну дзвіницю, оточену гостроверхими вежами, як на кафедральному соборі.

— Щось сталося? — запитав Гундлах. — Може, моя розповідь надто страшна чи у вас скінчилася плівка?

— Ні, все в нормі; але яке ж місце посідаю в цій історії я? Ви вчора, крім Дорпмюллера, ще комусь телефонували?

— Так, звичайно, я розмовляв з Пінеро. Він чекає на мене сьогодні опівдні в Сан-Лоренсо, щоб навантажити судно тим, чого я не зміг дістати в Манагуа.

— Зброю?.. — Мак-Лін мало не захлинувся тим словом. — І ви кажете мені це аж тепер?

— Я розповідав усе по порядку. А чого ви так зблідли? Хіба це не було вашою мрією? Ще півтори години — й вона справдиться, ви сидітимете на трьох тоннах зброї, призначеної для визвольного Фронту, й будете єдиним репортером, який матиме такий чудовий матеріал.

— Якщо після цього взагалі ще матиму змогу щось публікувати. Невже ви не розумієте, куди ховають зайвих свідків такі пройдисвіти, як Пінеро?

— Не вішайте голову, за вами вся британська преса. Між іншим, на місці ми будемо значно раніше, ніж сподівалися: десь близько десятої.

— Я туди не можу, — заклопотано мовив Мак-Лін. Катер погойдувався на високій хвилі, що йшла від зустрічного вантажного судна. Обережно ступаючи, короткими й легкими, як у птаха, кроками, Мак-Лін підійшов до шкіпера й попросив його звернути поза піщаною мілиною на захід, до Амапали. А Гундлахові прошепотів, що збирається зійти на берег, бо не хоче зіпсувати гру, до того ж він не самогубець; в Амапалі він найме повітряне таксі, там є невеличкий аеродром, і полетить у Манагуа, де його при потребі можна буде знайти в готелі — «Інтерконтиненталь».

— Було б добре, Гундлах, якби ви зараз теж поїхали зі мною. Як ви казали тоді в будинку священика? «Ми не герої…»

— Ні, ці слова сказали ви.

«Рубен Даріо» зробив лівий поворот і взяв курс на південний закрайок острова Тігре, увінчаного високою конусоподібною горою. Амапала була єдиним глибоководним портом у бухті, до того ж набагато ближче, ніж Сан-Лоренсо. Очевидно, це було найкраще рішення — розлучитися саме тут. Коли поминули південно-західний мис Тігре та підводні рифи біля острова Караколіти, де на тлі невисокого лісу видніла смугаста вежа маяка, Мак-Лін мовив:

— Ну гаразд, грайте собі й далі роль героя, а я тим часом…

— Але повість ви не повинні публікувати, поки я не розповім вам її кінець.

— А якщо ви взагалі більше не озветеся?

— Тоді за п'ять днів можете публікувати. Даєте слово?

— Даю, Гундлах. Цей день легко запам'ятати: двадцятого січня президент Сполучених Штатів приступає до виконання своїх обов'язків, тож ми зробимо йому чудовий подарунок…

О пів на дев'яту вони причалили до дерев'яного пірсу між вантажними суднами й спортивними човнами. Амапала виявилась невеличким містечком на північно-західному березі острова з чудовим пляжем, де, за словами Фернандеса, добре ловилась глибоководна риба й були чудові умови для полювання на диких качок. Містечко нараховувало чотири тисячі мешканців, тут був пристойний готель, який називався «Морасан». Амапала мала телеграфний зв'язок із столицею, звідси ходили пасажирські катери до Сан-Лоренсо та Бреа, а в нормальні часи й до Ла-Уньйона. Особливо любили сюди їздити туристи. Над дахами будинків маяв чорно-білий смугастий рукав аеродромного флюгера. З берегів Сальвадору, до яких було миль дев'ять, долинав гуркіт канонади; іноді чулись вибухи важких мін урядової артилерії.

— Невже це обов'язково? — запитав Мак-Лін, тиснучи Гундлахові руку. Погляд вже не був таким похмурим. — І все через якусь спідницю! Жінок всюди вистачає.

— Лишайтеся при своїй думці. Але бережіть касети.

— Я віддам їх на зберігання в банк. Можете на мене покластись, я все роблю на совість.

— Добре, що ви хоч щось можете ще зробити.

Гундлах знову зійшов на борт. Він покладав тепер великі надії на цього високого кощавого чоловіка. Варто було б сказати Мак-Лінові одну мудрість: «Хто торгує, на того не можна покластись», або висловитися ще цинічніше. Прощання вийшло невеселе, воно не відповідало їхнім теперішнім стосункам і тій таємниці, яка їх єднала. В око впадали відвертий цинізм, притаманний чоловікам, стриманість і небажання обминати правду. Але думки Гундлаха поспішали вперед, хоч були далеко не втішними. Він думав лише про одну жінку, незважаючи на те, то в світі були мільйони жінок, які могли б дати йому спокій і втіху.

10

Містечко Сан-Лоренсо взимку 1981 року мало близько чотирьох тисяч жителів, церкву, дві каплиці, десяток шинків і кафе, одного лікаря й два готелі, з яких один (біля ринку) називався «Модерно», а другий (у порту) — «Коста-Асуль». Містечко лежало в тихоокеанській бухті Гондурасу. На 13°25′ північної широти і 87°27′ західної довготи на пологому північному березі ріки Естеро-Сан-Лоренсо, в трьох морських милях вище затоки Сан-Лоренсо, що тяглася в північно-східному напрямі від бухти Фонсека. З берега затоки, густо засадженого мангровою рослинністю, звисало повітряне коріння і смоктало воду, якої незабаром так не вистачатиме країні, особливо в її глибинних провінціях. Одинадцять рік, з яких лише по Естеро-Сан-Лоренсо можна плавати на невеличких суднах, пересікають порослу пустим кущуватим лісом болотисту місцевість і впадають у бухту. Тепер, у засушливу пору року, вода в них солона.

Судна, які плавали до Сан-Лоренсо, спочатку звертали в Амапалу, щоб розвантажитись і владнати митні формальності. Тут вони брали лоцмана, бо в бухті було безліч підводних рифів і мілин. До Сан-Лоренсо доводилося рушати за півтори години до найвищого припливу, щоб прибути разом з ним у порт. Опівдні Сан-Лоренсо наче вимирав — усі мешканці відпочивали, його бруковані тротуари й одноповерхові будиночки з опущеними жалюзі на вікнах викликали асоціацію з розкопаним археологами селищем.

Щоправда, клімат тут був трохи здоровіший, ніж на спекотливому й вологому атлантичному березі Гондурасу. З Тегусігальпою Сан-Лоренсо сполучався телефоном, телеграфом і пристойним шосе. Інтерокеаніка, що тяглася від Пуерто-Кортеса, перехрещувалася під містечком з Панамериканською автострадою. Вкрита товстим шаром асфальту, який в обідню спеку лип до коліс, Інтерокеаніка гордо заходила з півночі в містечко, а виходила з нього вже вузенькою стежкою. Залізниці тут немає; Тегусігальпа — єдина столиця на перешийку, що не має залізничного сполучення з провінціями. Немає в Сан-Лоренсо і аеропорту, щоправда, вертольоти й невеличкі літаки, які не потребують спеціальної злітної доріжки, сідають просто на лузі за казармою… Експортується звідси деревина.

Сан-Лоренсо спокійне містечко. Поліція має справи хіба що з контрабандистами або з п'яницями. Якщо десь в країні після довгого затишшя і появляться партизани, що носять чорно-червоні прапори, як і сандіністи Нікарагуа, то сюди доходять про них лише чутки. Всі мешканці тут знають один одного. Містечко розташоване в глухій провінції Чолутека, що лежить в палючій, безводній долині з майже суцільним бездоріжжям, дуже бідна й мало заселена. Взимку і навесні тут не буває опадів, і земля засихає, як камінь; випалена сонцем савана спроможна прогодувати лише небагатьох. Серед жовто-коричневої трави ростуть кактуси й великі живучки з вузлуватим галуззям, оповитим орхідеями з великими м'ясистими квітами і дивовижними плодами; мешканці села роблять з них посуд і пляшки, як і тисячі років тому. Коли на перешийку ще були дрімучі джунглі, тут процвітала колиска культури древніх майя. Мов дикі велетні, височіють залиті потоками лави гори, під далеких вулканів Сальвадору над вилискуючою сріблом затокою, немов гігантське шатро, розкинулося блакитне небо, а понад берегом тягнуться скалисті островки аж до гірського пасма Чінчайоте, що виграє здалеку кольорами лаванди з фіолетовим відтінком. Звідси, від напису на дорожній табличці «Дісперсьйон де Аг-вас», Панамериканське шосе мчить від Чолутека аж до Естелі в Нікарагуа. Починаючи з травня і до вересня, звідси бурхливими потоками в бухту течуть ріки, а потім вони пересихають.

Гундлах знав багато чого про це ще до того, як зійшов на сушу. Протягом майже двох годин шкіпер детально розповідав йому про Сан-Лоренсо так, як він це робив до початку громадянської війни, возячи туди туристів. В кінці дерев'яного пірсу стояв поліцай у зеленій сорочці з короткими рукавами і з просякнутими сіллю, мокрими від поту, схожими на півмісяці плямами під руками. Перевіривши Гундлахів паспорт, він запитав, чому там немає візи про виїзд з Нікарагуа. Він пояснює, що і при виїзді з країни обов'язково необхідно брати візу, яку в Нікарагуа видає бюро по міграції.

— Чи, може, ви політичний емігрант? — суворо запитав він.

— Ні, — відповів Гундлах. — Я лише приїхав на екскурсію. — Він непомітно вклав у паспорт десятидоларову банкноту й знову подав поліцаєві, після чого той побажав йому щасливої подорожі.

Щаслива подорож! Гундлах сів за столик на дерев'яній веранді готелю «Коста-Асуль» і замовив бляшанку пива. Дванадцята година дня. Здається, він прибув сюди першим. Пиво було таке холодне, що він мусив пити невеличкими ковтками. «Щасливої подорожі!» Це звучало, ніби в якомусь вестерні. Як у вестерні, дерев'яними були й пристань, і цей готельчик. Дерев'яні східці, стовпи й тротуари нагадували Беліз, де він у листопаді подорожував з Гладіс. Із веранди відкривався чудовий краєвид з горами острова Тігре, над якими кружляв літачок: можливо, тим літачком Мак-Лін уже летів до Нікарагуа. Випивши пиво, Гундлах підійшов до музичного автомату, з якого линули звуки джазу; хотілося послухати пісеньку Фелісіано, але в програмі автомату нічого подібного не було.

Транзисторний радіоприймач, якого Мак-Лін забув узяти, тепер стояв перед Гундлахом на столі. Радіо Манагуа передавало: «В останній тиждень свого безславного перебування на посту президента Джіммі Картер посилає на арену кривавої громадянської війни в Сальвадорі легіони «радників», знехтувавши свої обіцянки провадити політику дотримання людських прав, хоча саме завдяки цим обіцянкам він чотири роки тому здобув перемогу на виборах. Сальвадорські диктатори можуть покластися на свого старшого брата. Вашінгтон знову хоче поневолити всю Центральну Америку, він загрожує нам голодом, сприяє внутрішній реакції і зовнішній контрреволюції…»

Внизу, біля пірсу, сперечалося двоє індіанців у широких тикових штанях і сітчастих футболках. З їхньої сварки нічого не можна було зрозуміти, та й музика заважала. Рухи в індіанців були елегантні й стримані, мов у вождів стародавніх майя. Гунд-лаха втішило, що ота величавість не зникла навіть після п'ятьох сторіч поневолення. Це ніби спрямований у майбутнє промінь надії, якого прагне багатостраждальний народ Гондурасу. На боротьбу за звільнення піднімається й народ сусідньої Гватемали.

З транзистора було чути: «… Міністр висловив протест проти звинувачення, нібито Нікарагуа підтримує Фронт національного визволення Сальвадору зброєю й добровольцями. Ці вигадки імперіалісти використовують як привід для блокади, прикриваючи цим своє прагнення не допустити консолідації сандіністської революції».

В Гундлаха аж серце завмерло — він угледів тих, на кого чекав, і машинально вимкнув транзистор. Вони йшли не з порту, а десь від ринку чи казарми, наскільки Гундлах орієнтувався в містечку. Їх було четверо: Гладіс, Пінеро, Джексон і ще один величезний, як бугай, тип, очевидно, пілот або ж особистий охоронець Пінеро. Ішли пішки, мабуть, прилетіли літаком, отже, чотиримісним спортивним. Пальці Гундлаха вп'ялися в парапет. Джексон, який шастав очима на всі боки, помітив його першим і торкнув Пінеро. У Гундлаха враз пересохло в горлі. Гладіс! Вона йшла з гордо піднятою головою в тому самому світлому платті. З виразу її очей Гундлах не міг угадати, про що вона думає. Чоловіки були в легких піджаках, ледь випнутих під лівою пахвою: янкі полюбляли великого калібру револьвери, які не дають осічки.

Ніхто не вітався, ніби щойно бачились. Пінеро підійшов до Гундлаха, решта всілася біля парапету, де повівав свіжий вітерець. Пінеро сказав непідробно діловим тоном:

— Як бачите, ми свою обіцянку виконали. Тепер черга за вами. Де ваш катер? Скільки він може взяти на борт? Шкіпер у курсі справи й що він вимагає?

Гундлах сподівався гіршого: лайки, погроз; а від цієї діловитості в нього аж під ложечкою замлоїло.

— Ви повинні відкупити в нього катер і заплатити додатково за ризик.

— Він нічим не ризикує. Командування полку в Ла-Уньйоні вже все знає. Якщо катер причалить по той бік Пунта-Горди, шкіпера зустрінуть з розкритими обіймами.

— Але ж він позбудеться катера, якого ви хочете показати журналістам. А самого шкіпера ви теж приведете на прес-конференцію?

— Ні, досить і вас.

— Чи не збираєтесь ви показати його вже «німим»?

— У якому розумінні?

— Ви ж знаєте — вбитий нікарагуанець був би дуже доречним. Але в такому випадку на мене не розраховуйте.

— Гундлах, не ускладнюйте ситуацію.

— Я не забув про Гертеля… А ще один — це вже було б занадто.

Пінеро нервово кусав губи,' на його обличчі вигравала зневажлива посмішка, ніби він хотів сказати: «Якщо хтось хоче чогось домогтись, то він не повинен бути тонкосльозим».

— Я подбаю про вантаж і про того Фернандеса, адже так його звуть? А ви йдіть до своєї дами. Розтлумачте їй, що буде, якщо акція зірветься, — сказав Пінеро. Жоден м'яз на його обличчі не здригнувся.

Гундлах розмірковував: чого це йому так просто дозволяють говорити з Гладіс? Адже він зовсім не наполягав на цьому…

Внизу, біля пірсу, куди попрямував Пінеро, і досі жестикулювали двоє індіанців. Щойно Гундлах із захопленням споглядав їхню величавість, убачаючи в ній революційний дух; а тепер вони здавалися йому лише представниками місцевої народності, інтерес до якої відразу згас, ніби після відвідання краєзнавчого музею.

Він сидів навпроти Гладіс і намагався говорити з нею французькою мовою. Джексон не заперечував, проте не зводив з Гладіс очей. Може, він усе розуміє? Чи йому однаково, про що вони говорять? Обличчя жінки лишалось незворушним.

— Навіщо ти це робиш? — обережно запитала вона.

— Для нас обох. Не можна ж допустити, щоб усе отак закінчилось…

Гладіс кивнула, ніби на знак того, що вона й сама про це здогадувалась.

— Треба ж було щось робити.

— Завжди бути діяльним — такий у тебе девіз? Домагатись успіху! Нікому не давати себе повалити — в цьому ти мастак.

— Без цього не можна, Гладіс.

— Пристосовуватись ти завжди добре вмів.

— А як же інакше можна втриматись у цьому світі?

— Просто треба бути вірним і стійким… — Вона більше не могла пригадати французьких слів і перейшла на іспанську, незважаючи на Джексона. — Що вони тобі пообіцяли?

— Відпустити тебе на волю.

— Я так і знала. Адже ти вже був у безпеці. Але я не хочу, щоб ти через мене ставав зрадником.

— Зрадником… легко сказати.

— Легко? Бачить бог, мені це було нелегко сказати!

Діалог вийшов недоладний. Гундлах відчував — далі вона не витримає. І де тільки поділось його вміння переконувати? Він знову почав умовляти Гладіс, але з того нічого не виходило. Гундлах обережно взяв її руку, що безвільно лежала на столі. Гладіс не заперечувала, ніби не відчувала доторку або та рука вже не належала їй. Він нахилився, щоб погладити її по волоссі, яке кучерявилося над скронями. Очі жінки лишались байдужими. Коли їм принесли по склянці коктейлю з ромом, Гладіс підняла свою склянку.

— Давай вип'ємо за тебе, — з гіркотою в голосі тихо мовила вона, засмучено дивлячись на нього. — За того чоловіка, який ніколи не бореться до кінця, а домовляється з ворогом… Отже, за твою велику подорож до отих!

— Ти помиляєшся, Гладіс, я далі не піду, я лишаюсь на шляху до тебе.

— До мене! Як ти можеш у це вірити? Що з тобою сталося, Гансе, чого ти взагалі домагаєшся?

— Я хочу бачити тебе вільною… — Він затнувсь, одчувши відчуженість і не знаючи, як цьому зарадити. Кожне нове слово дедалі більше віддаляло їх одне від одного. Але він не хотів утрачати Гладіс. — Ти, звичайно, сильніша за мене, ти краща, — додав Гундлах, відчуваючи, яким жалюгідним він тепер їй здається, але не втрачав надії довести Гладіс, що все робить заради неї.

— Але ж ціна занадто висока.

— Так, ти краща… — Вона вже не слухала його, проте Гундлах цього не помічав. — Мені вже нічого не треба. Але що було б з тобою, якби я не діяв? Я відчував — над нами нависла тінь ще в Мадріді, Гладіс… Ти ніколи мені не розповідала, та я й сам знаю, що з тобою трапилося. Вдруге ти такого не витримаєш, і через те… через те… — Він так і не зміг доказати.

Вона різко перебила його:

–. Що трапилося зі мною, тебе не стосується… З нами жорстоко розправилась хунта, породжена Сполученими Штатами, розправилась їхніми методами і їхньою зброєю. А ти даєш їм привід діяти в нас як у В'єтнамі та Домініканській Республіці. Уяви собі всі наслідки. Що ми вдіємо вдвох? Облиш, Гансе! Давай попрощаємось, ми ще можемо це зробити, не соромлячись одне одного. Зі мною залишається твоя повага до мене, твоя любов…

— А твоя де поділась?

— Вона також іще належить тобі.

— Що ж мені робити?

— Є дві можливості, — знову заговорила жінка, старанно добираючи французькі слова. — Візьми катер, але приведи його до наших, а не до ворогів… Або ж продай себе і забудь мене! Мені вже все одно кінець, так або так. Як же я житиму після всього?.. — Гладіс не могла більше говорити. Важко дихаючи, вона різко підвелась і повисла в Гундлаха на шиї. Все це відбулося протягом миті, ніхто не зміг їм перешкодити. Тільки Джексон щось промимрив крізь зуби, продовжуючи сидіти. Спантеличений Гундлах відчув на вустах дотик її гарячих губів. Цей вчинок був зворушливий, сміливий, навіть героїчний, але нічого не змінював. То був якийсь відчайдушний, руйнівний поцілунок… «Напевне, це її останній», — промайнула в Гундлаха думка. Гундлаха ніби паралізувало, він не відповів на поцілунок, безпорадно шукаючи виходу. Але виходу, мабуть, уже не було. «Так, вона має рацію», — подумав він, нарешті збагнувши, якого осуду заслуговує його вчинок з боку товаришів Гладіс, як зневажатимуть вони їх обох, коли він врятує її такою ціною.

Нарешті підскочив Джексон і спробував розірвати їхні обійми, але марно: Гладіс міцно трималася за Гундлаха. Тоді Джексон схопив Гладіс за руку й заломив назад. Щосили пручаючись, вона вигукнула:

— Кінчай це неподобство, Гансе, бий їх!.. Джексон хотів затиснути їй рота, але Гладіс уп'ялася міцними зубами в його руку.

— Бий їх, як тоді в Цюріху, покажи їм силу своїх кулаків, бий їх у пику! — вигукнула ще вона.

Проте Джексон її швидко приборкав.

— Ну досить! — сердито сказав він. Цей чолов'яга був натренований саме на тому, щоб змушувати людей замовкнути. — І ви ще вважаєте, Гундлах, що володіли нею. Мабуть, саме навпаки — вона володіла вами.

— Відпусти її! — загрозливо крикнув Гундлах, але на допомогу Джексонові підбіг другий охоронець — чоловік з приплюснутим носом і густим безбарвним волоссям. Він вихопив револьвер і вправним рухом притиснув Гундлахові під ребра. Гундлах виявився безсилий. Вони в руках ворога, тут його територія, ці люди можуть зробити з ними все, що схочуть… «Володіла вами…»— Бридкі слова обпекли його, як удар батога. Очевидно, Джексон був невпевнений у своїй фізичній перевазі, інакше не став би його так ображати.

Внизу стояв «джип», ніхто навіть не чув, як він під'їхав. З нього вийшло двоє в зеленій формі, як і поліцейський на пристані. Вони швидко збігли сходами вгору, третій лишився за кермом.

— Що тут діється? — спитав один з них, очевидно, старший. — Ми не бажаємо, щоб у нашому Сан-Лоренсо…

Він наказав пред'явити документи. Гладіс не мала паспорта, паспорт був у Пінеро, а той пішов до катера, очевидно, відправляє вантажну машину. Недолугі пояснення викликали в поліцейських сміх. Вони вирішили затримати Гладіс і наказали їй сідати в машину: треба відвезти її до відділка й перевірити, адже саме таку особу зараз розшукують. Навіть є наказ про її арешт.

— Той наказ уже застарів, — пояснив Джексон. — Позавчора в Тегусігальпі… Це непорозуміння! Ви двічі заарештовуєте одну й ту саму людину? — Він показав їм своє посвідчення, але поліцейські відповіли, що такі документи їм невідомі.

— Краще буде, якщо ви не чинитимете опору, — суворо сказав старший.

— Джоне, поїдеш з ними, — звелів Джексон здоровилі з приплюснутим носом. — Подзвоніть у наше бюро в Тегусігальпі й привезіть цю жінку назад.

Гладіс вони посадовили між собою, а Джона — на запасному колесі, й, коли «джип» рушив, Гундлах раптом згадав, що нічого не сказав Гладіс про свої плани зірвати підступний задум Пінеро і викрити всю їхню брехню. Жодним словом не натякнув їй і про Мак-Ліна та його магнітофонні плівки. Навіть на думку не спало розповісти Гладіс.

Можливо, тому, що все це здавалось дрібним і неефективним. Якщо він потім і зможе їй про це сказати, то чи повірить вона йому. Та й сам він, власне, мало в те вірив. Сьогодні вранці Гундлах дивився на речі по-іншому, все здавалося йому дуже важливим, а тепер ніби втратило своє значення. Чи багато важитиме виступ газети далекої чужої країни про катер та «захоплену» на ньому зброю? Все він бачив тепер у зовсім іншому світлі.

11

Хвилин за десять по другій, спітнілий і стомлений, до готелю повернувся Пінеро. Він наказав виділити йому кімнату з душем. Джона й Гладіс досі не було, і Гундлах дуже хвилювався. Пінеро цідив крізь зуби холодне пиво, поки Джексон про все йому доповідав. Жоден м'яз на обличчі Пінеро не ворухнувся, лише шкіра довкола вуст ледь напружувалась, коли смоктав пиво. Раптом він рішуче махнув рукою. Здавалося, його не збентежила ситуація, хоча деякі ускладнення не дуже подобались. Він домовився зі шкіпером. Той заломив був надто високу ціну, бо йшлося про район воєнних дій, але взагалі був готовий піти на ризик, оскільки вважав, що везтиме зброю та боєприпаси для відрізаних у Ла-Уньйоні урядових військ. До того ж янкі, перед яким так запобігали місцеві власті, виявив бажання купити катер. Зрештою судно завантажили ящиками й картонними коробками, які важили тонн п'ять. Усе навіть не вмістилося в трюмі, і ящики почали вантажити прямо на борту. Катер занурився на десять дюймів, і шкіпер відмовився приймати далі вантаж, бо ящики могли зсунутися і перекинути судно.

Розповівши все це Джексонові, Пінеро зателефонував начальникові місцевої поліції. Той нічого не знав про арешт і висловив припущення, що то, певне, були люди з гарнізону. Митниця, поліція й армійський гарнізон Сан-Лоренсо хоча й містилися в одній зеленій казармі, оточеній муром з бійницями, проте не узгоджували своїх дій. Обдзвонивши всі три установи, Пінеро нічого певного так і не дізнався, йому сказали, що патруль на «джипі», очевидно, був з Чолутеки — центру провінції, якщо не з самої Тегусігальпи, а тут ніхто ніякого патруля не посилав. Пінеро обдзвонив і вищі інстанції, але теж марно. Гундлах почав здогадуватись, що сталося насправді. Він ще не вірив своєму щастю. Згодом стало відомо, що «джип» бачили на трасі Інтерокеаніки, за вісімдесят кілометрів звідси. Це було малоймовірним. Потім «джип» нібито з'явився на Панамериканській автостраді і з шаленою швидкістю гнав до прикордонної річки Гоаскоран. В ньому нібито сиділо двоє чи троє солдатів і лисий чоловік у цивільному. Ніхто нічого не згадував про жінку.

— Затримайте машину! — крикнув у трубку Джексон.

— Навіщо? — озвався Пінеро, витираючи з губів піну від пива. — Дурниці все це. Жінки в «джипі» ніхто не бачив, а якби вона була, її б відразу помітили. Та й відколи це Джон став лисим?

— Він справді лисий, — сказав Джексон, спритно затиснувши телефонну трубку між плечем і вухом, — але носить перуку.

— Що носить?

— Перуку, сер, вона дуже добре підігнана й не впадає в вічі. Але якщо перука з нього злетіла, то, виходить, руки в нього… — Глянувши на Гундлаха, він замовк.

— Зрозуміло, — сердито крикнув Пінеро, почервонівши, як рак, і навіть не приховуючи від Гундлаха своєї розгубленості. — Штучний скальп злетів, бо в нього зв'язані руки. Отже, його повезли разом з вашою дамою. Здається, вас це не дуже дивує? Тут теж не без вашого втручання?

— Ні, я не маю про це жодного уявлення. Якщо справді сталося саме так, то цілком випадково: партизани могли підслухати, коли ми вчора домовлялись про місце зустрічі й кілька разів назвали по телефону Сан-Лоренсо.

— Це ви його називали, — вигукнув Пінеро, — й тепер мені ясно, навіщо. Спробуйте хоч приховати свою зловтішну посмішку. Можливо, їх ще піймають. Однак для вас, Гундлах, це нічого не змінює… Операцію ми доведемо до кінця, тільки дещо ретельніше! Вам більше не захочеться жартувати.

В останньому донесенні повідомлялось про «джип», кинутий на узбіччі дороги між річкою Гоаскоран і прикордонним селищем Карідад. Втікачі, очевидно, перейшли річку й опинились на території Сальвадору. Джона вони, напевно, взяли заложником. «Джип», як аж тепер з'ясувалось, ті двоє вкрали біля комендатури в Карідаді. Карідад в перекладі означало «любов до ближнього»… Пінеро скрушно похитав головою, ніби ще раз знайшов підтвердження своїх думок про гондураську армію, яка погрузла в болоті й заснула летаргічним сном. На його гарному обличчі з'явився вираз огиди, він тепер уже остаточно пересвідчився: поки тут усе не зробиш власними руками, на успіх розраховувати не доводиться.

— Гундлах, мені стало цілком ясно, хто ви насправді, — сказав Пінеро дорогою до катера. — Вже кілька тижнів зряду, висолопивши язика, ви ганяєте за цією спідницею. А тепер вона зникла. Щоб і ви не піддалися такій спокусі, оскільки тепер у нас немає заложниці, з вами попливе Джексон. Він стежитиме за курсом, і я даю вам добру пораду: не сваріться з Джексоном.

— Що, він теж носить чорний пояс?

— Можна сказати, що так, і як стрілець Джексон перебуває в чудовій формі. Крім того, я теж увесь цей час буду з вами. — Пінеро постукав пальцем по своїй портативній рації, що висіла в нього на плечі; Джексон мав такий самий прилад. «Але що зможе зробити Пінеро на відстані? — подумав Гундлах. — Залишиться тут сам, адже Джона від нього забрали. В його розпорядженні буде лише телефон а чи багато ця машина зможе йому допомогти — щойно показала практика».

— Ви просто мене переоцінюєте. Я не герой, ви це знаєте.

— Ви добрий пройдисвіт, але з нас досить ваших витівок. Наступного разу ми просто пошлемо вас до риб.

— Розмовляючи з вами, не заснеш, — сказав Гундлах. — Навіть важко повірити, що ви мені виявляєте таку довіру.

— Будьте розсудливим, і ми вас оцінимо… — Пінеро говорив тихо, довірчим тоном, намагаючись тримати себе в руках, але голос раз у раз його зраджував. — Отже, бувайте! До зустрічі на прес-конференції в Сан-Сальвадорі! — сказав він на прощання, фамільярно плеснувши Гундлаха по плечі.

За п'ять хвилин до третьої шкіпер віддав швартовий, і катер, похитуючись на хвилях, швидко понісся за відпливом. За поворотом річки зникло містечко Сан-Лоренсо, виглядала лише вежа церкви. Джексон витяг антену своєї портативної рації.

— Павук, я Риба, Павук, я Риба, я Риба, — почув Гундлах його бурмотіння й здивувався, чому ці типи при всій хитрості придумують собі такі безглузді кодові прізвиська. — Ми пропливаємо східний мис острова посеред річки, на карті острів не позначений…

— Чого ви повзете, мов черепахи? — почулось у відповідь. — Неодмінно хочете, щоб вас і ніч там застала?

Виявилось, що «Рубен Даріо» з великим вантажем неспроможний був розвинути швидкість, вищу за вісім вузлів. Коли Фернандес додавав швидкості, катер плив трохи жвавіше, але задирав ніс; при такому навантаженні це було досить небезпечно. Біля гирла з'явилося більше зустрічних суден, і катер так підкидало та заливало водою, що Фернандес мусив іще зменшити швидкість.

Фарватер у цьому місці був досить вузький, обмежений мілинами й завалами сплавного лісу. Немов дивовижні темні квітки, стояли на березі дві пальми, а трохи віддалік за ними тягся мангровий ліс. Тхнуло гниллю, соляркою й відпрацьованим газом. Вітер повернув, і тепер вони пливли в хмарі диму від власного дизеля. Але попереду все-таки проглядався вільний простір, викликаючи незбагненне почуття безмежності. Гундлах відчував це всім своїм єством. Воно не мало нічого спільного з навколишньою природою, з цією вузькою бухтою, ніби затиснутою між стінами зеленого листя, з цією водою, на якій погойдувався перший червоний буй, позначаючи мілину. Ні, це почуття піднімалося з самого його єства… Гладіс була вільна; можливо, й він оце пливе до неї?

З лівого борту вже показався піщаний берег острова Ратон. Двадцять хвилин на п'яту. Гундлах зійшов у кубрик, розгорнув на ящиках залишену Мак-Ліном карту й почав вимірювати відстані. Десь о пів на п'яту, коли стемніло, вони встигли пропливти повз острів Тігре й побачити острів Мартін-Перес, розташований уже в територіальних водах Сальвадору. Далі, на північ від острова Пуанта-Сакате, було надто мілко навіть для їхнього катера… Якщо вони тепер пристануть не за маяком Пунта-Чікірін, а ближче, то можуть опинитися в партизанському районі. Гундлах намагався пригадати карту, яку бачив у бараці аеропорту Ілопан-го. Увесь цей район навколо вулкану Кончагуа, який мав висоту 1250 метрів і виднів тепер праворуч від Тігре, був партизанським. Хунта втримувала лише вузьку узбережну смугу від Ла-Уньйона до Пунта-Чікіріна.

Але це було відомо й Джексонові. Американець теж зійшов у кубрик.

— Вас цікавить вантаж? — запитав Джексон у Гундлаха ще зі східців. — Я охоче вам усе покажу.

— Ви ставитесь до мене по-батьківськи дбайливо, — відповів Гундлах, одпустивши карту, яка знову скрутилася трубочкою.

— Краще не піддавайтесь лихим думкам! Тут є датські автомати «мадсен», британські фугасні міни й бельгійські міни з годинниковим механізмом, дистанційні; ви, певне, про них чули? Магазини лежать окремо, боєприпаси також окремо, отже, тепер вам усе відомо, тож не треба нишпорити. Ви служили в армії й, напевне, зможете з'єднати одне з другим, але я вас випереджу… В картонних коробках перев'язочний матеріал, тут базуки, а тут пластикова вибухівка дистанційної дії М-112, її дуже люблять терористи. — Він говорив, ніби комівояжер про вироби своєї фірми. — Отже, ми про все подумали.

Гундлах протиснувся на палубу. Було десять хвилин до п'ятої. Підозрілість Джексона не обіцяла нічого втішного. Можливо, вони запланували пристрелити його відразу на березі? Джексон приставлений до нього явно не для охорони, від нього можна було всього сподіватись, це нагадувало гру в карти, в якій усе обумовлено наперед. В Сан-Лоренсо вони зрозуміли, що їх ошукано, й тепер не зводять з нього ока. А підозрювати вони мали досить підстав… Почуття страху дедалі зростало, Гундлах гарячково шукав виходу, але не знаходив.

О п'ятій хвилині на шосту вони досягли другого буя з намальованим на ньому хрестом; тут Мак-Лін, злякавшись, наказав сьогодні вранці повернути на захід. Попереду, виблискуючи на сонці, ширилося гирло. Річкова вода з силою налітала на морські хвилі, а вітер зривав з них гребені піни й розносив її з шумом та свистом. Ліворуч від Тігре видніли два сальвадорські острови — Кончагіта й Меангуера, обидва гористі й порослі джунглями. Сонце, що саме сідало між цими островами, кидало на бухту блискітливу доріжку. Фернандес цього разу не наважився скоротити шлях; він і далі тримав курс на південний захід, до Меангуери.

Що робити? Гундлах вагався. Коли пощастить вивести катер з ворожої смуги обстрілу, він знову опиниться серед друзів Гладіс. Але як упоратися з Джексоном? Той був менший за Гундлаха, але дуже спритний і легкий, натренований для бійки та вбивства. Джексон без особливих зусиль швидко вговтав Гладіс, ніби граючись, заломив їй руки, аж Гундлахові здалось, ніби він чує її голос: «Кінчай це неподобство, Гансе, бий їх, як тоді, в Цюріху, покажи їм силу своїх кулаків, бий їх у пику!» Ці слова тепер закликали його до дії. Так, у Лісабоні» й Цюріху в нього вистачило сили й нервів для перемоги, хоч там він здебільшого діяв словом, а тут… Що робити? Він не борець і не вбивця, як Джексон. Той саме знову кричав у мікрофон портативної рації: «Павук, я Риба, повідомляю координати… Павук, я Риба…» Зваживши свої шанси, Гундлах дійшов висновку, що вони дорівнюють нулю.

Гундлах подався до Фернандеса й спитав:

— Скільки вони вам заплатили?

— Цілу купу грошей… П'ять тисяч доларів! Я задоволений.

«П'ять тисяч, як колись мені в «Каміно Реалі», — подумав Гундлах. — П'ять тисяч — це або спеціальний ліміт Пінеро, або його платня за небезпеку».

— А хіба ваш катер не коштує більше?

— Звичайно, він удвічі дорожчий. А чому ви про це питаєте?

— Бо ви його втратите, Фернандес. Він їм потрібен, як речовий доказ контрабанди зброї з Нікарагуа. А нас обох, коли нам пощастить вижити, віддадуть під суд як контрабандистів.

Шкіпер здивовано витріщився на нього.

— Звідки ви це знаєте?

— Запитайте он його, — відповів Гундлах, кивнувши в бік Джексона. — Ваш катер тепер мов бочка з порохом.

— Егей, про що ви там змовляєтесь? — крикнув Джексон, намагаючись заспокоїти Пінеро. — Негайно розійдіться! А ви, Фернандес, беріть курс на захід!

— З таким вантажем я не можу пливти мілководдям, сеньйоре, — відповів Фернандес.

— Я сказав, тримати курс на захід! — просичав Джексон.

— Тільки не перед третім буєм. Гляньте, які хвилі, ми там не пройдемо.

Засунувши антену в апарат, Джексон тепер повільно наближався до Гундлаха й Фернандеса. Широко ступаючи й не зводячи з них очей, він обережно переступив через линву; вигляд у нього був загрозливий. Нахилившись вперед, він, мов боксер на рингу або хижий звір, підходив ближче й ближче.

— Фернандес боїться за свій катер, — сказав йому Гундлах. — Адже ви заплатили йому тільки півціни.

— Ага, он воно що? — ніби здивувавшись, озвався Джексон. Потім, примруживши очі, знову витяг антену. — Павук, я Риба, прийом. У нас тут виникла проблема. Всупереч моїй вказівці, Риба бере курс на Фаральйонес… — Решту його слів не можна було зрозуміти. Джексон стояв кроків за вісім од них під лівим бортом катера між ящиками, його слова, очевидно, злякали Пінеро: Фаральйонес був нікарагуанським островом. Катер справді дивився носом на той скелястий острівець, але тільки тому, що туди повертав фарватер. Зовні Джексон лишався незворушним, хоча насправді вже нервував. Гундлах раптом усвідомив, що разом з Фернандесом він подужає цього янкі, й почуття безпорадності зникло.

— Послухай, — звернувся він до Фернандеса, — він нас оббріхує.

Мулат рвучко крутнув штурвал ліворуч, і Джексон від несподіваного ривка впав навколішки. Неподалік погойдувався третій буй, катер став тепер боком до морських хвиль, які з гуркотом били в борт і заливали всю носову частину. Джексон підвівся, замість портативної рації, у нього в руці тепер був револьвер. Очевидно, він вирішив, що на катері бунт.

Мулат зіщулився. Револьвер промовляв набагато ясніше, ніж будь-які слова, що тут уже йдеться про життя й смерть. Він зненацька розвернув катер завантаженим бортом проти вітру, й хвиля, з силою вдаривши об судно, залила всю палубу, мало не змивши в море й Джексона, який лише в останню мить устиг схопитись за поруччя й тепер, промоклий до нитки, висів на одній руці, неспроможний прицільно стріляти. Незважаючи на це, він вистрелив, спочатку в повітря, а потім у лобове скло штурманської рубки; скло розлетілось в друзки. Це була його остання помилка. — Бери оту річ! — сердито крикнув Гундлахові шкіпер. І тут на човен налетіла нова хвиля. Гундлах збагнув, що шкіпер велить узяти прикріплений до борту багор. Відірвавши багор від щита, Гундлах, тільки-но над хвилею знову появився Джексон, замахнувся багром, немов списом, і влучив Джексона в голову. Той заревів, як поранений звір і, випустивши зброю, вхопився за обличчя, тоді вони, переповнені люттю й зненавистю, кинулись до нього вдвох. Човен знову залило хвилею, Джексон, звівшись на ноги, засліплений кров'ю, оскаженіло відбивався й навіть почав уже напирати на них. Проте вони його знову притиснули до поруччя й нарешті турнули за борт.

Гундлах перебіг на корму, позаду з піни виринула була голова Джексона, а потім знову зникла. Шкіпер застогнав, ніби вже шкодуючи.

— Якщо він досить натренований…

— Він чудово натренований, — сказав Гундлах.

— Тоді він має шанси врятуватись. Допливе до Тігре.

— Навіщо? — запитав Гундлах.

Крутий берег острова Тігре виднів на відстані трьох миль. Допливти до нього в теплій воді при відпливі було не дуже й важко. Але Фернандеса, як моряка, очевидно, мучило сумління, що змушений був покинути людину в біді. А Гундлаху було однаково, допливе Джексон до острова чи ні.

— Якщо потопаючого пацюка витягти з води, то він знову кинеться на тебе, — сказав Гундлах.

— Що ж будемо робити тепер, чоловіче? Куди брати курс?

Тепер усе змінилось. Була п'ята година сорок хвилин. Вони дрейфували на відстані чотирьох миль від острова Меангуери, розташованого майже в центрі бухти. Сонце саме заходило за горами острова, й на їхній катер тепер падала тінь. До Сальвадору було миль дванадцять, отже, півтори години, ходу, але шкіпер відмовився пливти в Сальвадор. Про Гондурас також не могло бути й мови, та й у Нікарагуа він не міг повертатися зі зброєю на борту. Хосе Фернандес вирішив насамперед позбутися свого вантажу, врятувати катер і себе самого. Ящики треба було викинути за борт. Але скільки часу це займе при такому неспокійному морі? Та й на якір стати не можна, бо затока в цьому місці надто глибока.

Гундлах порадив пливти до Меангуери. Згідно з позначками на карті Пінеро, острів утримувало кілька повстанців. Загальна площа Меангуери не перевершувала п'яти квадратних миль, там було одне маленьке селище Меангуера-дель-Гольфо й ніяких властей.

Вони рушили на повній швидкості саме туди. Під прикриттям острова хвилі, що з силою налітали з Тихого океану, дещо послабшали. Гундлах оглянув ніс катера, чи немає пошкоджень, і несподівано почув якесь квакання. Між ящиками застряла портативна рація з прибраною антеною. Апарат заливало водою, але не пошкодило. З нього чувся голос Пінеро: «Риба, Риба! Що там у вас трапилось, чому не відповідаєте?»

Гундлах присів на ящик, відчувши, як раптом затремтіли коліна. Голос іа апарату настирливо вимагав відповіді. Гундлах, натиснувши кнопку передачі, сказав:

— Павук, Павук, Рибу ми змушені були викинути геть, вона почала смердіти.

— Хто це говорить? — почулось у відповідь. — Гундлах, це ви? Дайте сюди негайно Джексона.

— Він плаває десь біля Тігре.

— Що ви верзете?

— Виловіть його там, Пінеро, у вас людей обмаль. А ви вже й так декого не дорахувались.

— Ви з глузду з'їхали? Навіщо ви це зробили?

— Змушені були. В нього нерви не витримали, він почав був у нас стріляти, а нам цс не дуже сподобалось… Оце і вся причина, чому ми змушені були з ним розлучитись.

— Якщо він потоне — стережись, Гундлах.

— Тоді ми просто будемо квити. Ти вже забув про Гертеля?

— Що ви задумали?

— Саме про це і я хотів тебе спитати, Пінеро. Тепер ти натиснеш кнопку? Адже тут досить вибухівки, чи, може, ти забув про дистанційний детонатор? Не вагайся, хлопче, безгрішних людей не буває…

12

За двадцять хвилин почувся гуркіт. Літака не було видно, мабуть, він кружляв поза кратером вулкана Кончагуа. Раптом крізь ревіння мотору прорвався звук, ніби строчили з кулемета: скориставшись останнім відблиском дня, літак пішов в атаку. Мабуть, на сусідній острівець Кончагіту, якого вони звідси не бачили, бо його своїми стрімкими скелястими берегами затуляв острів Меангуера. Кулеметні черги лунали з короткими перервами, гуркіт наближався. На Кончагіті також було невеличке селище.

Й ось літак яструбом завис над Меангуерою. На крилах його щось зблискувало, може, то були промінці вже не видимого з моря сонця, а може, вогонь пострілів? Невже він шукав саме їх? Шлунок Гундлаха судомно стиснувся у вузол. Невже вони так швидко зреагували?.. Хоча, правда, звідси до Ілопанго півтораста кілометрів, хвилин дванадцять льоту… Але ж ні, літак за якусь милю перед ними ринув униз на Меангуера-дель-Гольфо. Що ж він міг розгледіти на тому пустельному мисі? Селище принишкло, жодного вогника, мабуть, повітряні нальоти не були тут новиною. Раптом знову пролунала черга, довга й гучна, немов часті удари молота. Потім літак шугонув угору, пролетів над верхами, які вирізнялися чорними силуетами на тлі трохи яснішого неба. То був штурмовик «магістр» французького виробництва. Гундлах сподівався, що їхній катер не так легко виявити на чорній воді… Ось знову почулась кулеметна черга, ні, це не по них.

Щось миготіло над селом, яке згідно позначок на картах Пінеро було місцем курорту з пляжем. Напевне, там зайнялась хата. Мулат вилаявся, тиснучись під самий берег скелястого острівця, відділеного невеличкою протокою від південно-східного мису головного острова Меангуери. Шкіпер сказав, що той острівець зовсім безлюдний і зветься Меангуеріта або ще Перігалло, тобто острів-складка. Слово «перігалло» в перекладі означає складка на підборідді. Отже, за тією складкою можна було б сховатися… Але було вже пізно. Пілот їх побачив! Літак розвернувся і шугонув просто на них, задзвенів од напруження, мов сталевий ніж, і пішов у піке.

Це був кінець. Позаду завирувало море. Гундлах упав долілиць між ящиками з вибухівкою та боєприпасами, ніби вони могли його захистити. Раптом у голові потьмарилось, Гундлах відчув удар у стегно, але зопалу не звернув на те уваги. Гуркіт урвався, й літак так само швидко зник. Гундлах зважився підвести голову. Літак більше не повертався, мабуть, розстріляв усі патрони, а катер і досі плив, хоча з булькотом набирав воду. Гундлаха морозило. Він відчув запах паленого дерева і від цього йому стало зовсім погано. Просто дивно було, вони витримали атаку, навіть не вірилося, що катер не розлетівся в друзки. Тільки ліва нога в Гундлаха отерпла й не слухалась його. Зціпивши зуби, він підвівся і спробував стати на ноги, але його, мов блискавкою, пронизав нестерпний біль.

Потім Гундлах неясно пригадував якісь поштовхи, шурхіт під ногами, чиїсь кроки… Довкола росла висока трава, він лежав горілиць між кущами на твердому вулканічному грунті. Хосе Фернандес робив йому пов'язку. Гундлах від болю очуняв. Мулат розрізав йому холошу, туго забинтував ногу й силкувався накласти шину. Гундлах усе збагнув. Куля влучила в кістку. Але це теж було не смертельно. Восени було гірше поранення. Гундлаху трохи полегшало, коли Фернандес повідомив, що катер опинився на сухому, бо зараз відплив, у судні лише кілька пробоїн, їх, очевидно, можна буде залатати ще до початку припливу. Одне слово, вони уникли найгіршого, мабуть, завдяки темряві. Кулеметні черги головним чином пройшли поза бортом… Але чому так холодно? Гундлаха ніби аж морозом проймало. Мабуть, це від втрати крові.

Зійшов місяць, при березі грала хвиля, довкола дзвеніли цикади. Гундлах одмахнувся від москітів і відчув, що Фернандес чимось його обмощує.

Спершись на лікті, Гундлах побачив обидва маяки Амапали — миль за шість на північ. Маяки, гойдаючись у морі на понтонах, ритмічно спалахували. Нестерпно боліло стегно, іноді Гундлах цокотів зубами, але голова була ясна; незважаючи на страшенну слабість, він тримався. Гундлах знав, що лежить на північному мисі острівця, назви якого ніяк не міг пригадати. Може, Меадеро?.. Острів був безлюдний і пустельний. Отже, на ньому не могло бути й партизанів, які йому допомогли б. А головний острів усього за кабельтов звідси, докинув знову Фернандес, і Гундлах спробував пригадати, скільки це. Здається, десята частка милі, тобто 185 метрів.

— Скажи партизанам, щоб вони мене забрали, — попросив Гундлах.

Шкіпер кивнув і зробив йому укол у руку. «Ще одна ін'єкція, — подумав Гундлах. — На катері досить таких ампул, дорогий Пінеро подбав про все». Біль поступово втухав, відходив від ноги й розпливався всім тілом. Тепер можна було терпіти. Гундлах неначе плавав у тумані; йому стало зовсім добре, тепла місячна ніч на краю світу, так сказав би батько, у всякому разі на крайньому сході Сальвадору. Гундлах вірив, що все буде гаразд. «Треба лежати спокійно, — звертався він подумки сам до себе, — коли не рухаєшся, вгамовується біль». Гундлах застогнав і випростався, йому здалось, ніби він кудись летить. У вухах лунала солоденька пісенька, Гундлах намагався підспівувати, та ніяк не міг пригадати важкі для запам'ятовування слова. Нарешті, відігнавши геть усі труднощі й невдачі, він полинув у височінь, сягаючи внутрішнім зором далеко-далеко.

Свобода, справедливість і порядок — три святі поняття людських взаємин. Де він про них чув? Очевидно, це було в Швейцарії. Ті троє понять, опираючись одне на одне, нерозривно зв'язані в діалектичну єдність так, що жодне з них не може існувати окремо. Без свободи і справедливості розпадається й порядок і навпаки. Поразка або революція, між ними — ліворуч Сцілла, праворуч Харібда — дорога веде до чергового ступеня прогресу; так йому здається. Проблема полягає в тому, щоб кожен окремий індивідуум знайшов тут і свій шлях, інакше бути не може, іноді без цього не можна навіть жити… Але це означає, відігравати у тому процесі якусь роль, яка тобі не підходить і зовсім не відповідає твоєму характеру. Само поняття «я» в даному разі зменшується, ним можна маніпулювати, затримати його розвиток. Тут обмежується поняття самоповаги, і хто не витримує того натиску, топ шукає собі вихід в пошуках віскі, автомобілів, жінок, влади. Цілий ящик ширпотребу разом з невтримним прагненням авторитету, це ніби звучить зневажливо, проте кожен має невтримне бажання возвеличитись, досягти якоїсь значимості, бути для чогось або для когось незамінним. Це той рубіж, на якому виникає загроза впасти; якщо ми вже не можемо залишатись самими собою, то треба прагнути принаймні хоч взагалі існувати.

Сьогодні він існував, у повному розумінні цього слова. Його нелегко здолати. Коли не зважати на поранення, то він взагалі показав отим янкі, де раки зимують. Їм не пощастило його використати, мабуть, вони вже шкодують, що зв'язалися з ним. Нічого в них не вийшло. Перебування на службі в них, його четверте життя, швидко скінчилось; воно тривало всього кілька годин у Манагуа, коли він чекав у приймальні й коли говорив неправду начальникові міліції. Четверте життя минуло, що ж далі? Гундлах вважав, що не все позаду. Така людина, як він, безперечно, була потрібна скрізь. Він міг лишитися з повстанцями, які повинні прийти й забрати його, очевидно, десь на ранок, і він, звичайно, піде з ними, бо їхня дорога приведе його до Гладіс. Крім того, були й інші шляхи, — на той випадок, якби довелося зазнати поразки й емігрувати разом з Гладіс. Ні, Гундлах не мав ілюзій, він завжди дивився правді у вічі. Йому навіть здавалося, що з материка чути гуркіт бою. Гундлах не був упевнений, що Фронт національного визволення довго протримається, навіть якщо вони почнуть виготовляти зброю в таємних майстернях, як говорила йому Гладіс. Класові бої зазнали свого часу поразки в Іспанії, в Греції, в Чілі, втрати могли бути й далі, особливо коли втручатимуться Сполучені Штати, країна, яку аж розпирає від гонору й прагнення зверхності. Отже, що робити?

Гундлах уже знав відповідь на це запитання, мозок напружено працював, тверезо зважуючи всі можливості й визначивши три найоптимальніші з них. Він міг, наприклад, поїхати з Гладіс до Мексіки й звідти продовжувати боротьбу як вільний журналіст або радник уряду в еміграції. Думки невтримно вели його далі й далі, він змушений був пригальмувати їх, щоб не вийти за межі реального. Але в Мексіці їх, як і колись, можуть переслідувати, в такому разі довелося б їхати з Гладіс до Європи, можливо, в другу німецьку державу, в НДР. Там він міг би публікувати свої спогади, звести рахунки з Вашінгтоном, адже таких прикладів багато. Це буде початком його п'ятого життя, останнім великим кроком. Ніяких жартів і фарсів, а справді вирішальний крок, вороття з якого неможливе, тож усе треба добре обдумати і зважити — а часу для цього в нього тепер вистачить.

В одному Гундлах був твердо переконаний: усе знову якось влаштується. Завжди так бувало, він уже мав досвід, завжди все влаштовувалось і ставало на свої місця; сонце не повинно зайти назавжди, як казав його батько. Трудність Гундлах бачив зовсім в іншому. Книжку він напише, ну гаразд, а що ж далі? їздитиме всюди, знову й знову розповідатиме про все, що з ним сталося? Життя повинно бути нездоланним, ущерть заповненим активними діями, він зобов'язаний боротись, щодня мірятися силою, щоб відчувати, що він справді існує. Блискучим прикладом цього видалось йому життя Дорпмюллера. Неначе під впливом якихось чарів перед очима виникла картина їхньої давньої зустрічі в найглухішому районі Африки.

Ідеалом Дорпмюллера була гідроенергія, в ній він убачав найчистіше і найнадійніше джерело енергії; скільки води тече без користі. А скільки мегават могла дати лише енергія припливів і відпливів у гирлі Естеро-Реаль або в затоці Сан-Лоренсо? «Гідроелектростанції, — ніби чув Гундлах слова Георга Дорпмюллера, — забезпечують зараз лише п'яту частину світових потреб в електроенергії, а могли б покривати всі сто відсотків, не завдаючи непоправної шкоди живій природі. Європа освоїла три п'ятих свого гідропотенціалу, Азія — дев'ять, Африка — всього п'ять відсотків, Південна Америка — вісім…» Але кому це приносить користь? Гідроелектростанція на Вольті в Гані дає прибутки, головним чином, концерну США Кайзер-алюмініум-компані. Мультиміліонер обумовив договором на тридцять років тверду ціну на електричний струм, яка становить лише двадцяту частину її загальноприйнятої вартості.

І все це нас зовсім не турбує, тим паче, великі індустріальні держави зовсім не гарантують для країн, що розвиваються, захисту від супутних негативних наслідків. Якщо будівництво величезної дамби являє собою лише заплановане порушення екологічної системи ріки, то катастрофи для людей і природи тут аж ніяк не уникнути. Ми виганяємо мільйони жителів з їхніх споконвічних місць поселення. Штучно орошувані поля стають солонцюватими. Греблі, які затримують бруд, змушують витрачати кошти на штучні добрива. А водойми стають розсадниками збудників хвороб — в них розмножуються глисти, малярійні комари, дизентерійні палички… Рецепт відомий: найбільшу допомогу селам півдня, де кожен восьмий житель користується електроенергією, може принести лише малогабаритна техніка. Електроенергія, яку виробляють генератори завбільшки з чемодан, або шафу, вже приводять у рух машини, прилади домашнього вжитку, млини і пилки, наприклад, у Китаї. Регулювати рівень води в ріках можна з допомогою тисячі ставків замість одного велетенського водоймища, вони забезпечують зрошення рисових полів і до того ж дають мільйони тонн риби. Часи гігантських престижних проектів минули, розумні уряди, як наприклад, в Непалі і в Перу, вже не будують величезних дамб, вони споруджують гідроелектростанції потужністю близько одного мегавата. І навіть великі країни вчаться економити, як-от, Франція з її гордою програмою використання ядерної енергії одночасно послуговується тисячами таких мініелектростанцій.

Дорпмюллер називає такий метод «твердо стояти на обох ногах». Він щиро ставиться до країн «третього світу». Ще в Африці своїм основним завданням він вважав боротьбу з голодом, забезпечення бідних народів дешевою енергією; про все це Дорпмюллер розповів йому, Гундлаху. На Рейнське акціонерне товариство промислового будівництва тут, звичайно, розраховувати не доводилося, воно бралось лише за грандіозні проекти. Але якщо Дорпмюллер зважився тепер зв'язатися з повстанцями, завдяки чому вдалося врятувати Гладіс, то, звичайно ж, матиме мужність порвати і з концерном, зможе разом з ними, Гундлахом і Гладіс, узятися за справу, яка ім'ям Організації Об'єднаних Націй дасть мільйонам людей світло, принесе допомогу молодим країнам, у яких при владі стоять помірковані уряди. Це мало зацікавити й Гладіс. Така мета — гідна будь-якого будівника… «Чудовий план, — думав Гундлах, — може, трохи фантастичний. І все ж він повинен зацікавити Гладіс. Вона сама казала, що «треба жити не лише для свого народу, а для всіх трудящих Землі». Якщо він захопився цією ідеєю, то чому б не зацікавитись нею і Гладіс? їй має сподобатись дещо інше втілення цих планів на той випадок, якщо війну буде програно.

Людина здатна не тільки пристосовуватись до обставин і вижити, а ще й здобути вигоду! Гундлахові завжди щастило. Мусив лише бути гнучким, не втрачати розуму, якщо хотів чогось досягти і вижити, як людина. Головне тут знайти своє покликання й кинути виклик долі… Він підвів голову і закліпав; над ним, ніби гнані вітром, пронеслися тіні.

На тому боці, десь над гирлом Чолутеки в Гондурасі, сходило багряно-червоне сонце, незабаром почнеться пекельна спека. У стегні нестерпно сіпало, збудження наростало. Він не міг діждатись, коли по нього нарешті припливуть.

Потім напруження змінилося байдужістю. Гундлах і досі вірив у свою щасливу долю. Невже йому й цього разу пощастить вийти сухим з води? Ніч минула не марно. Незважаючи на слабість і періодичну втрату свідомості, він таки багато дечого обдумав і зрозумів. Зроблено великий вибір. Гундлах навіть уявляв собі майбутнє, бачив двох людей, на яких воно трималося. Його тільки непокоїв неприємний дрож у всьому тілі. Дедалі робилося холодніше, пальці терпли, але Гундлах мав таке відчуття, ніби температура різко впала. Невже це над морем опустилась імла? Він усвідомлював, що не все йде так, як мусило бути. Гундлах не бачив ні Фернандеса, ні щогли катера. Він ковтнув з боклаги води, спочатку вона здалася була свіжою, а потім стала гидкою, багато розлилось. А де ж повстанці з великого острова? Адже туди немає й двохсот метрів. Чого ж вони зволікають? Якщо не хочуть узяти його, чужинця, то повинні ж бодай забрати зброю! Чи, може, в них немає транспорту, може, їхні судна потоплені?

Нараз у нього промайнув смутний здогад, а потім Гундлах збагнув, чому нікого поряд немає. Там, на великому острові, ніхто й не підозрює про його існування. Фернандес, очевидно, задраїв пробоїни на катері й накивав п'ятами, адже до найближчого мису його батьківщини всього вісім миль, хвилин сорок плавання. Фернандес не зважився пливти повз сторожові судна з пораненим на борту, щоб не викликати підозри надто недовірливих властей… Шкіпер його так укутував, лишив удосталь їжі, зброю й навіть рацію, отже, намагався згладити почуття провини, покинувши його тут. Гундлах майже пробачив мулатові. Що, власне, їх зв'язувало, крім отієї короткої сутички з Джексоном? Адже й Фернандеса, як раніше Мак-Ліна й Петера Гертеля, він утяг у події, які мали чи могли мати для них фатальні наслідки. Отже, тепер нехай і він сам побуде трохи в їхній шкурі. Гундлах знав свою схильність використовувати інших людей, вплутувати їх в афери, приносити нещастя.

І незважаючи на це, він вірив, що доля не обмине його й сьогодні. Він лаштувався проповзти високою травою до протоки між островами й вистрілити в повітря або розпалити багаття, коли почувся гуркіт вертольота. Гундлах вирішив, що це по нього, адже його шукають, можливо, навіть Георг Дорпмюллер, який, за словами Гертеля, мав у своєму розпорядженні два вертольоти. Незабаром Гундлах визначив навіть тип машини: легкий «ірокез» широкого застосування, який був і на озброєнні НАТО. И ось крізь гуркіт мотора й лопотіння гвинта долинув голос, і Гундлах здогадався, що то не з вертольота, а з портативної рації: «Риба, Риба, будь ласка, озвись, ми бачимо тебе…» То був голос не Дорпмюллера, а Пінеро, хоча це не мало вирішального значення, адже тепер його, Гундлаха, так чи так мусять покласти до лікарні й вилікувати, вони нічого йому не зроблять, коли збагнуть, що про нього відомо вже багатьом людям. Для Гундлаха це була тепер єдино можлива, хоч і не пряма, дорога до повстанців, до тих, кого він цінував і любив.

Гундлах вийшов на зв'язок:

— Хелло, Павук, мені дуже шкода, але апарат був вийшов з ладу!.. — крикнув він у мікрофон. У цій ситуації Гундлах вирішив поводитися чемніше. Бачачи над собою оливково-зелений метал вертольота й шасі, яке могло його розчавити, він мусив скоритись, та й чи варто було починати сварку, в якій він однаково нічого не виграє.

Несучий гвинт вертольота притиснув до землі кущі й зняв пилюку, машина з гуркотом приземлялася за сотню кроків од Гундлаха. З кабіни вискочило кілька солдатів.

— Викинь зброю! — пролунав з рації голос, нагадавши Гундлахові, що він озброєний. Він узяв у руки ребристий автомат, знайомий з часів служби в бундесвері, поширений в арміях багатьох країн Західної Європи. Гундлах перевернувся долілиць і, відкинувши складаний приклад, приєднав ріжок магазина. В чудовій бойовій позиції залишив його Фернандес, поклавши поруч аж вісім магазинів по тридцять два й по сорок патронів у кожному, багатий боєкомплект; поки він кінчиться… Про бій Гундлах не думав, але й не викидав автомата, як вимагали оті. За їхнім наказом він мав пожбурити його якомога далі від себе. Ось нарешті заглух мотор вертольота, покрутившись іще трохи, зупинився й гвинт. Гундлах побачив, як ті підкрадаються до нього кущами й глузливо спитав:

— Чого лякаєтесь, хлопці? Покажіться ж! Невже боїтеся пораненого?

— Гундлах, а де ж заховався той мулат? — озвався Пінеро.

— Накивав п'ятами. Перелякався вашого нальоту.

— Літака посилали не ми.

— Приємно чути, — відповів Гундлах, хоч і не вірив жодному його слову. В кущах тріснула суха гілка, ситуація ставала небезпечною, й він вирішив розрядити напруження. — Пінеро, де ти? Чого пригинаєшся? Я не бачу твого зеленого берета.

— У мене й немає зеленого берета, бовдуре.

— Поки ти казав, нібито служив у фірмі Ворда, Вебстера й Віллоубі, тобі, звичайно, незручно було його носити, а тепер уже немає сенсу ховатись. Або вдягни чорний пояс, адже настає врочиста мить! Я здаюся, зараз ви візьмете мене… Можна вважати ваша операція вдалась. — Він жартував би й далі, та раптом відчув, що в голосі його з'явилися в'їдливо-глузливі нотки. Це додало йому витримки. Хоч і лежав долілиць, але плазувати перед ними не збирався.

— Заткни пельку! — гримнув Пінеро. — Негайно викинь зброю!

— Дай мені висловитись. Операція, якою ти керував, минула успішно. Але якщо ти зачепиш мене хоч пальцем, про неї дізнаються широкі кола читачів. Заживеш світової слави.

— Що ти маєш на увазі, Гундлах?

— Усю цю історію я наговорив на плівку одному журналістові, який зараз дуже далеко звідси, його ще можна зупинити — я міг би це зробити й навіть зроблю, якщо ти поводитимешся зі мною коректно. Але якщо я до понеділка йому не зателефоную, він опублікує її. Зрозумів? Саме в той час, коли новий президент приступатиме до виконання своїх обов'язків, журналіст випустить кота з мішка.

— Ах ти ж свиня, досить з мене твоїх витівок!.. — Голос Пінеро аж хрипів од люті. — Негайно замовкни і підніми руки над головою, інакше ми зробимо з тобою те саме, що й з твоєю дамою! Вона вже лежить на електричному матраці, і в неї приймають сповідь.

У Гундлаха мало не вилетіло серце з грудей.

— Ви її схопили?.. Не бреши, Пінеро!

— Навіщо мені брехати? Роби що тобі наказано, бо й тебе підсмажимо. Від тебе й мокрого місця не залишиться…

Гундлах вже не чув голосу Пінеро, забув і про нестерпний біль у нозі, щось в його душі зламалось, розум затьмарився, й він жадібно хапав ротом повітря… Інстинктивно перевівши автомат на постійний вогонь, він спрямував його в бік хащів і натиснув курок. Його обдало солодкуватим димом пороху. За мить магазин був порожній. Гундлах поміняв його й націлився на лобове скло вертольота — це було єдине, що він ще міг чітко бачити. Автомат нагрівся, Гундлах спітнілими пальцями всунув третій магазин, потім четвертий, поливаючи свинцем цупке блискуче листя найближчих кущів, з яких тепер також лунали черги. Але він того вже не відчував.

13

Тієї ночі — 16 січня 1981 року — капітан Пінеро, проспавши всього чотири години, прокинувся ще до схід сонця й заліз у кабіну вертольота, де вже сиділо двоє американських військових моряків і десяток сальвадорських рейнджерів. Машина летіла у ворожий район, а ці хлопці мали завдання охороняти його особу. Пінеро наказав узяти курс на південно-східне узбережжя. То було саме по дорозі, а він так чи так був зобов'язаний щоденно перевіряти цей район. У скісному промінні сонця на піску чітко видніли чиїсь сліди, але Пінеро навіть не повірив у своє щастя: з учорашнього дня його переслідували невдачі.

Завжди та сама картина. Підіймаючись у повітря з аеропорту Сакатеколуки, головного міста провінції Ла-Пас, розташованого в підніжжі вулкана Сан-Вісенте, він знову почув гуркіт бою і побачив барикади на проспекті Норте. Схожий на шахматну дошку, план вулиць був перерізаний вогняною смугою: вже п'яту добу лінія фронту проходила через місто. Між мостом і кладовищем вертоліт навіть обстріляли, й Пінеро звелів повернути різко на південь, до вокзалу.

Певний час летіли вздовж залізничної колії, яка, обминаючи два вулканічні масиви, вела до Сан-Мігеля; це місто, здається, ще перебувало в руках урядових військ. Потім перетнули в пониззі річку Лемпу й полетіли до широкої затоки Байя Хікіліско, поцяткованої маленькими болотистими острівцями. Все це наганяло нудьгу, в Пінеро боліла голова, й він почував себе препаскудно. Вчора Пінеро повернувся аж після півночі, коли з Ілопанго прислали заміну на місце викраденого партизанами Джона. Було й повідомлення від пілота штурмовика, який нібито затопив у сутінках біля Меангуеріти нерозпізнане судно. А коли стало відомо, що катер зі зброєю не прибув на призначене місце під Ла-Уньйоном, Пінеро відразу збагнув, що обстріляно катер Гундлаха. Сподівався, що пілот, як це не раз бувало, дещо перебільшив, і можна буде знайти бодай рештки судна. Адже з авіацією була домовленість: будь-що зберегти катер! На його додаткові запитання в штабі повітряних сил повідомили, що наказ відносно Меангуери виконано майже згідно з домовленням.

Все одне до одного — поспіль невдачі. Не пощастило виявити жодних слідів ні Джексона, ні Джона та Гладіс Ортеги. За втечу тієї зухвалої особи і втрату двох рейнджерів майор Фітцрой дав йому добру нагінку. Пінеро змушений був занести їх до списку військовослужбовців, що пропали безвісти, й написати листи їхнім рідним; нічого приємного. А ще гірше, що в штабі чекали високого гостя, якогось Джона Гласмена, співробітника державного департаменту, який повідомив, що прибуде о десятій годині, його прислав Уїльям Баудлер, державний секретар у справах країн Американського континенту. Гласмен мав доповісти йому про кількість і види зброї в повстанців й зажадав од Пінеро документа, який би підтверджував, що бойова техніка надходить контрабандними шляхами з Куби й Нікарагуа.

Це Пінеро дуже не подобалось. Він знав, що державний департамент збирається видати «білу книгу», яка підтверджувала б комуністичну експансію. Тоді можна буде збільшити допомогу хунті і дипломатично виправдати посилку туди військових радників або й, у разі потреби, війська. Але про це ще було рано говорити, тих доказів ніхто й в очі не бачив. «Біла книга» — так звичайно називали збірки всіляких фактів з питань, які становлять державний інтерес, — не повинна стати відвертим пропагандистським трюком, матеріали в ній мусять бути надійними, щоб не зазнати провалу… Пінеро зітхнув, увага його розсіювалась, страшенно палило сонце, а від гуркоту мотора закладало вуха; хоч взагалі він був звиклий до цього, проте зараз у нього було таке відчуття, ніби хтось стискує лещатами його скроні.

На косі перед дельтою річки Сан-Мігель пінився прибій. Далі миль на вісім тягся крутий скелястий берег з майже чорних вулканічних порід, які розпікалися від сонця й навіть відхиляли стрілку компаса. А потім — дев'ять миль піщаних пляжів курорту Ель-Куко, де три дні тому нібито висадився десант, сотня інтервентів-привидів, про яких з таким захопленням повідомляв американський посол Роберт Уайт. П'ятдесятьох убитих під час висадки десантників, на жаль, показати немає можливості, — як сказав президент Наполеон Дуарте здивованим репортерам, — убитих забрали живі… Що, з рештою, свідчить про їх моральний дух. Важко було уявити недобитих десантників, які, тікаючи в глиб країни, несуть на спині по вбитому… Цю історію, яка нібито підтверджувала втручання Нікарагуа, відразу підхопив Вашінгтон, хоч вона й була наскрізь безглуздою. Уламки судна, виловлені в морі після того інциденту, належали гондураському рибальському баркасу, який перед тим довелося затопити. А тепер він, Пінеро, мусив знайти підтвердження цій недолугій версії.

Та хай їй чорт, усій отій історії з Ель-Куко. Не він її придумав, але підтвердити цю історію він має будь-що; яка нісенітниця! В його службові обов'язки, які він виконував за вказівкою Фітцроя, входило спостереження за можливими шляхами інфільтрації, в тім числі і контроль за морськими шляхами, великого значення надавалося спеціальним завданням по роздобуванню речових доказів, які можна було показати представникам преси. І в той час, коли ці два офіцери, що відповідали за контрабанду зброї як повітряними шляхами, так і по суші, вже доповідали про свої перші успіхи, але їхні донесення аж зовсім не захоплювали його, Пінеро, сам він ще не мав про що доповісти. Жовтий і пустинний тягся під ним морський берег, а потім він знову став кам'янистим, де об скелі з шумом розбивалася морська хвиля, й де ніхто не міг висадитися на берег. Пінеро з приємністю думав про події минулої осені, коли він мав завдання як детектив вистежувати підпільників. Він був добре замаскований і мав деякі успіхи.

Ось на обрії з'явився мис Пунта-Ель-Фаро із смугастою вежею маяка. Над рифами вирувала піна. Пінеро мружив проти сонця очі, він ще ніколи не почував себе аж так не в формі. Обмаль часу, непосильне завдання — все це гнітило його. Звичайно ж, зброя якось просочується в Сальвадор, проте навряд, щоб вона надходила з комуністичних країн, її ввозили переважно із США, купували за гроші, отримані від викупу високопоставлених осіб. З часів своєї служби у ВВВ Пінеро знав, що торгівля зброєю тут перебуває в руках мафії. Їй же належала й ота, затримана в Гондурасі, колона вантажних автомашин з бойовою технікою. Тоді Пінеро отримав завдання довести, що зброю везли з Нікарагуа, бо це дуже пасувало до сценарію, хоча насправді машини йшли з Коста-Ріки. А повітряні шляхи? Пізньої осені літаками було привезено дві з половиною тонни зброї, але стався нещасний випадок: один літак упав у повстанському районі, а другий збили винищувачі… Але обидва літаки були не закордонні, а належали приватній фірмі повітряних таксі, власник якої не витримав допиту.

Залишилося ще тринадцять морських миль, хвилин вісім льоту. Гласмен нібито бачив документи, знайдені на горищі в будинку брата якогось комуніста. Служба безпеки роздобула їх ще в листопаді й передала через військового аташе США для аналізу в Пентагон. Частина паперів стосувалась подорожей комуністів до Східної Європи з Куби. Куба там була зашифрована під кодовою назвою «Есмеральда», а Нікарагуа фігурувала під назвою «Лагос». Але дешифрувальники, очевидно, були страшенні невігласи, бо так і не змогли виявити справжнього значення тих документів, натомість опублікували їх у пресі.

Звідси почалися непорозуміння. Пінеро знав лише деякі уривки з тих документів, проте й у них було дуже багато слабких місць. В ті часи комуністи Сальвадору лише починали створювати бойові загони. Їхня нерішучість в питанні збройних виступів до 1979 року призвела навіть до виходу з партії деяких комуністів і її розколу. З цієї причини ще рік тому в її рядах нараховувалось від 220 до 225 членів. Крім того, у них не вистачало воєнного досвіду, який мали інші керівники Опору. Але де вони роздобули стільки мінометів, ракет та іншого озброєння — лишалось неясним. Папери було складено дуже незграбно, пароль «Боротьба до перемоги або смерть» переплутано з паролем «Революція або смерть», хоча вони належали різним бойовим групам і т. д.

Ще гірше було з приписуванням Фіделю Кастро авторства листа про те, нібито єдність сальвадорського руху Опору досягнуто завдяки кубинським героям. Автори документа алегорично йменували Фіделя товаришем, братом і другом. Перше звучало досить коректно, але «брат» для офіційного листа-подяки видавалося надто фамільярним. «Друг» — іще гірше: в ужитку латиноамериканських революціонерів слово «друг» («аміго») означало не революціонера, а лише прихильника революції, який їй зрідка допомагав. Пишучи від імені керівництва лівої опозиції, автори згадували про колишні тривалі суперечки, а Кастро, як вони запевняли, допоміг їм подолати розкол. Зустріч з Фіделем нібито проходила «в палаці», хоча його приймальня містилась у будинку Центрального Комітету. Пінеро доводилося багато разів бувати туристом у Гавані, там, звичайно, був Палац Революції, але ж у ньому, колишній резиденції диктатора Батісти, містився музей. Кастро справді іноді приймав там, але зустріч названа в листі «переговорами», а не «прийомом».

Такі помилки, накопичуючись, дедалі більше руйнували вірогідність документа й свідчили про те, що автор дав надмірну волю фантазії. Це робило «білу книгу» схожою на збірку казок, з допомогою яких намагаються створити враження, ніби повстанці отримують широку допомогу від «друзів Москви». Завдяки цій допомозі партизани, мовляв, спромоглися налагодити в себе виробництво 120-міліметрових гармат. Такі вигадки тільки втомлювали читача. Потрібні були правдоподібніші факти, хай навіть сфабриковані.

Ліворуч тягся скелястий буро-зелений берег острова Меангуери, потім виринула Меангуеріта. Цей острівець був оточений підводними рифами, проте катера «Рубен Даріо» Пінеро не бачив. Очевидно, катер таки затонув, але в промінні ще низького сонця не можна було його побачити, дарма, що глибина не перевершувала тридцяти футів. Доведеться викликати водолазів. І раптом просто під собою Пінеро побачив у траві чоловіка. На нозі в нього біліла велика пов'язка, а поряд лежала зброя з боєприпасами. Пінеро наказав приземлитись на безпечній відстані, а сам по рації лагідним тоном заговорив до Гундлаха. Хоча цей тип завдав йому стільки неприємностей, Пінеро хотів узяти його живим, не застосовуючи сили.

Він намагався тримати себе в руках, але відчував, як його поступово охоплює лють. Майор Фітцрой доводив, ніби Гундлах загалом непоганий хлопець, його тільки треба було не примушувати, а переконати, ось тоді він міг би принести чимало користі! Але хіба Пінеро мав час на вмовляння? Та й Гундлах ставився до них різко вороже, про те свідчили всі його вчинки. Навіть особисто йому залив стільки сала за шкуру… «Спокійно, спокійно», — сам себе тепер умовляв Пінеро. Щоб не надто розчаровуватись, він думав про завдання, яке дав Гундлахові; завдання було настільки складне, що навряд чи Пінеро мав право сподіватись на його виконання. Адже Нікарагуа — це заразна бацила. Спочатку сандіністам допомагали Гондурас і Сальвадор. Між цими країнами існували дружні стосунки, багатьох людей, незважаючи на державні кордони, єднали родинні зв'язки, спільна мова, спільне почуття антиамериканізму, однаково непокірлива вдача. Тепер сандіністи зміцнювали свою армію, в них були ще свіжі спогади про власну боротьбу, революційна ідеологія й безробіття сприяли готовності народу до дії. Боєприпасів, узятих як трофеї в сомосівської національної гвардії, вистачало для окремих бойових операцій — чому ж тоді не спробувати розворушити осине гніздо в Сальвадорі?

Ні, ідея була правильна, але погано підготовлена. Завинили в цьому і майор Фітцрой, і Джексон, та й сам він, Пінеро, припустився чималих прорахунків. Діяли поспіхом, Гундлахові не дали навіть адресу представників Фронту національного визволення в Манагуа, а це насторожило місцеві власті. Та й чи мав право цей німець, який був лише перекладачем Ортеги, виконувати таку відповідальну місію? Якби в нього хоч часу було більше, принаймні днів зо три, щоб знайти підхід до впливових людей. За таких обставин навіть те, що він роздобув порожній катер, можна було вважати неабияким досягненням. Нікарагуанський катер з промовистою назвою «Рубен Даріо» — чудовий, незаперечний доказ! Тільки де ж той катер тепер?.. Можливо, лежить на морському дні, а може, його перекинула хвиля припливу і віднесла хтозна-куди, позмивавши всі ящики зі зброєю?

Вертоліт почав приземлятись, Пінеро чув слова Гундлаха, який повідомив, що шкіпер накивав п'ятами, хоча й отримав п'ять тисяч доларів. Коли вертоліт опустився на землю, Пінеро вистрибнув з кабіни й, тримаючи в руках портативну рацію, попрямував хащами до Гундлаха. Попереду скрадалися рейнджери. Пінеро був натомлений і лютий, колюча гілка подряпала йому шию, але він і далі перемовлявся з Гундлахом, хоча той зумисне його дратував. Почав з уїдливих натяків про зелений берет і чорний пояс, згадав про його службу у ВВВ, а звичайнісіньку невдачу назвав «успішною операцією».

Це було занадто, такого Пінеро вже не міг витримати. Він ще не бачив Гундлаха, але за кожним кроком його дедалі більше розбирала лють. Хрипким голосом він наказав, щоб Гундлах відкинув подалі зброю, хоч і не був упевнений, що той виконає його наказ. Пінеро вирішив відповісти на зухвалість німця якомога дошкульніше. Забувши про все, він вже не добирав слова, не контролював тон свого голосу. Роздратування виповнило його душу, переростаючи в зненависть. Цупке листя кущів дряпало по обличчі, а тоді він ще й почув зухвалі слова Гундлаха про магнітофонну плівку, здатну вибухнути бомбою.

Пінеро не тямив себе від люті. Він вже ладен був стріляти у відповідь на ті слова, але згадав, що Гундлах йому ще потрібен, і вирішив не знищувати його фізично, а натомість завдав психічного удару, збрехавши, що Гладіс уже схоплено і її катують. Гундлахові наче заціпило, він, мабуть, знав, як служба безпеки ламала її силу волі, — спочатку добре порахувавши кістки, а потім ще й піддавши електрошокові. Таких тортур не витримувала жодна людина, ніхто не виходив звідти неушкодженим — особистість просто деформувалась, перетворювалася в ніщо. Гундлах мав про це знати, якщо він лежав з нею в постелі. Не без утіхи подумавши про це, Пінеро перевів подих, але ту ж мить пролунала довга черга. Пінеро припав до землі, над ним просвистіли кулі, збиваючи листя й гілки. Лежачи долілиць, Пінеро збагнув, що зайшов надто далеко, але відступати було пізно. Він уже нічого не міг удіяти. Рейнджери відкрили вогонь без його команди, а Гундлах змінював магазин за магазином.

Яке безглуздя! Пінеро віддав наказ рейнджерам припинити вогонь, тим здалося, ніби він жаліє ворога, тоді Пінеро заходився розтлумачувати їм, щоб оточили німця й без зайвого шуму обеззброїли, як їх того навчено в спецшколі. Рейнджери ніби чекали такої команди. Не перестаючи стріляти, вони, мов тигри на здобич, кинулися вперед. Боєприпасів їм не бракувало, й витрачали вони їх не шкодуючи. З безглуздими затратами у цій оскаженілій країні не доводиться рахуватися.

Потім усе скінчилось, Пінеро доповіли: двох убито, в пілота відірвано половину вуха, одного рейнджера поранено в живіт, кабіну вертольота пошкоджено. А найбільше дісталось німцеві. Вони буквально начинили його свинцем і, очевидно, вже у вбитого, впритул, випорожнили всі магазини. Пінеро наказав перевернути Гундлаха горілиць. Спереду він був ще більше понівечений, його вже не можна було впізнати, отже, не можна було нікому й показувати. Навіть від паспорта лишилися самі закривавлені клапті.

Все. Гундлах тепер став схожий на тих жертв тортур, яких завтра знайдуть на узбіччях доріг, а фотографії вмістять у газетах. Пінеро відвернувся, йому боляче кольнуло в животі. Місію закінчено. Він наказав прибрати все на місці події й принести поліетиленовий мішок, завбачливо захоплений перед вильотом. Адже майор обов'язково захоче побачити все сам. Можливо, він кружними шляхами відправить труп в посольство, де й досі лежав справжній паспорт Гундлаха. Порядок лишався порядком. Можливо, там хтось зможе встановити його особу… але то вже їхнє діло.

ВОЛЬФГАНГ ШРАЙЄР І ЙОГО РОМАН «П'ЯТЬ ЖИТТІВ ДОКТОРА ГУНДЛАХА»

Вольфганг Шрайєр, автор кількох десятків романів, п'єс, кіносценаріїв — один з найпопулярніших письменників у себе на батьківщині, в Німецькій Демократичній Республіці. Відомий він і за її межами — його книги неодноразово перекладались багатьма мовами в різних країнах, в тому числі і в Радянському Союзі. На Україні видавалися, зокрема, такі твори митця, як «Операція «Сандерсторм», «Гараж пана Якобса», «Жовта акула».

Роман «П'ять життів доктора Гундлаха» написано у 1982 році. Він належить до кращих у доробку Шрайєра і багато в чому є показовим для його творчої манери. На цьому романі позначились ідейно-тематичні й художні пошуки, що є характерними для письменника протягом ось уже майже чотирьох десятиліть.

В. Шрайєр народився 1927 року в місті Магдебурзі, в родині дрібного торговця. Наприкінці війни просто із шкільної лави його мобілізували до гітлерівського вермахту, і він опинився на фронті, де спочатку був серед обслуги. в авіачастині, а потім солдатом зенітної батареї. Кілька місяців перебував у американському таборі для військовополонених. Відпущений з полону в 1946 році, Шрайєр продовжив навчання в середній школі. Важливим моментом його духовного розвитку стала невелика брошура, що потрапила йому до рук наприкінці 40-х років, — один з ранніх творів Плеханова. Відтоді Шрайєр почав читати — замість Шопенгауера — марксистську літературу. Невдовзі він вступив до фармацевтичного училища, після закінчення якого працював аптекарем, а згодом упродовж двох років — до 1952-го — комерційним директором хіміко-фармацевтичної фабрики.

Того ж таки 1952 року відбувся літературний дебют Шрайєра. Ним став роман «Гараж зюйд-вест», який, за свідченням критики, започаткував жанр кримінального роману в літературі НДР. В цьому жанрі написано й наступні романи — «Настоянка з трав» (1953) і «Банкнота» (1955). У них є гострий сюжет, постріли, вбивства, розслідування — тобто неодмінні аксесуари звичайного детективу. Однак лише до нього ранні твори Шрайєра не зводяться. Сам письменник зазначав, що його не так приваблює розгадування всіляких заплутаних ситуацій, як розвиток певних подій з їхньою невблаганною внутрішньою логікою. Вибудовуючи напружену фабулу, Шрайєр спирається на реальні факти й явища, акцентуючи при цьому на їхній політичній і моральній актуальності. Дія названих романів розгортається в перші повоєнні роки, в початковий період соціалістичного будівництва в НДР. У них відбились конкретні суспільно-політичні реальності, породжені, зокрема, розділом Берліна. Перетворення Західного Берліна — при прямому потуранні західних окупаційних властей і боннських реваншистів — на плацдарм ідеологічних та економічних диверсій, шпигунства проти НДР і всього соціалістичного світу, боротьба народної поліції та органів державної безпеки НДР з спекулянтами й агентами західних розвідок, — ось матеріал перших книжок Шрайєра. За словами письменника, його «завжди приваблювало літературне відображення вузлових пунктів сучасної історії».

Створюючи перші в літературі НДР кримінальні романи, Шрайєр торував шлях, яким пішли інші митці, — Ф. К. Кауль, В. Тельке, В. Гельд. Для самого ж Шрайєра цей жанр був лише своєрідним перехідним етапом.

Шрайєр не приховує, що неабиякий вплив на його становлення як літератора справили Карл Май і Едгар Убллес, з творами яких він ознайомився ще в юнацькі роки. Перший з них, німець, уславився своїми романами з життя індіанців, саме він виліпив образ сміливого, благородного Олда Шеттерхенда; другий, англієць, — майстер гостросюжетних, сенсаційних детективів.

Та ще більшою мірою, за визнанням Шрайєра, вже на початку 50-х років приваблювали його «такі автори, як Бальзак та Драйзер, котрі наводили велику кількість прикметних історичних деталей, так що й через багато років можна було виразно уявити собі: ось так велося у Парижі 1830 року, таким було чікагське суспільство 1890 року. Коли я почав писати, я гадав, що повинен робити щось подібне. Я хотів просто повідомляти читачеві якісь речі, що про них він не знав, але які, як мені здавалось, варто знати, — і все це в напруженій оповіді».

З цього бажання виник роман «Операція «Сандерсторм» (1954) — один з перших в літературі НДР великих творів про події другої світової війни. Розгалужена, багата гострими колізіями дія роману, що втягує в себе велику кількість персонажів — представників різних країн, суспільних верств, політичних партій, воєнних угруповань, розігрується в Польщі незадовго до її остаточного визволення Червоною Армією. Ретельно вивчивши численні документальні матеріали, Шрайєр змалював широку і об'єктивну картину Варшавського повстання проти гітлерівських окупантів, яке спалахнуло в серпні 1944 року. В романі відображено і мужню, самовіддану боротьбу варшав'ян проти переважаючих сил ворога, і ті приховані від невтаємничених причини, що призвели до поразки повстання. Це і прикра роз'єднаність польських патріотів, по суті, зраджених керівництвом Армії Крайової, яке категорично заперечувало проти взаємодії з комуністами й частинами Армії Людової, і підступна політична гра польського буржуазного емігрантського уряду в Лондоні, готового на все, аби тільки не допустити встановлення в країні народної влади. Це, нарешті, інтриги західних держав, передусім Англії, яка прагнула втримувати повоєнну Польщу в сфері свого впливу.

Роман «Операція «Сандерсторм» став помітним явищем, за нього молодий письменник був удостоєний премії імені Генріха Манна. Та, за свідченням Шрайєра, невдовзі після появи роману він пережив щось на зразок творчої кризи, на якийсь час йому здалося, що вже нема про що писати. «Я вичерпав усі свої пригоди і спостереження, осмисливши їх з погляду марксистської філософії. А як же творити далі?» — зізнався він. Вихід Шрайєр знайшов у тому, що «став вивчати воєнні і зовнішньополітичні події в їхньому розвитку з метою донести їх переважно у формі пригодницького роману — до дедалі ширших читацьких мас, спраглих до такої інформації».

Слід сказати, що на сторінках періодичних видань Шрайєр досить часто висловлює свої погляди на літературу, охоче вводить читача у власну творчу лабораторію. Він полемізує з «серйозною» критикою, яка дещо зверхньо ставиться до пригодницького жанру, відносячи його до літератури нижчого гатунку. Шрайєр натомість вважає, що «роман дії», «роман фактів» (так він визначає свої твори) є цілком законним, рівноправним серед інших жанрів, що так звана «розважальна література» може і повинна містити в собі такий же гуманістичний зміст, мати такі ж високі художньо-естетичні якості, як, наприклад, соціальний, психологічний роман, а отже, і виконувати такі ж відповідальні пізнавальні й виховні функції. Саме це й намагається довести митець своєю творчістю.

Ідейною спрямованістю, етичним змістом, моральною атмосферою твори Шрайєра принципово відрізняються від «розважального чтива», яке має досить-таки значну питому вагу в літературі західних країн і, власне, виконує роль духовного наркотика, — звільняє читача від обтяжливої необхідності задумуватися над проблемами навколишнього життя, веде геть від повсякденних турбот, тривог і хвилювань у якийсь солодкаво-примарний світ, проповідує аполітичність і соціальну покору. А Шрайєр, навпаки, зіштовхує свого читача з реальним, суперечливим, сповненим проблем і конфліктів світом, примушує задуматися над прочитаним. На думку письменника, пригодницький роман має полегшити лише сприйняття матеріалу, але в жодному разі не його осмислення.

Матеріал Шрайєр черпає з двох джерел, це — «власний досвід і інформація, які певною мірою замінюють одне одне. Якщо не вистачає власного досвіду, то в пригоді стає збирання фактів». Митець студіює всю приступну фахову літературу. Дуже важливі для нього очевидці події'!. Бажано і відвідати країну, де має розігруватись дія роману, хоча вирішальним, як відзначає письменник, є не кількість подорожніх вражень, контактів, а їхня глибина — тобто ступінь проникнення у певні події, духовної причетності до них.

У другій половині 50-х і в 60-х роках Шрайєр публікує ряд творів — «Постріли над Балтикою» (1956), «Храм сатани» (1960), «Чужий у раю» (1966) та ін, — в яких відображено протиборство двох тенденцій у світовій політиці середини XX століття. Тут особливо вирізняється роман «Сон капітана Лоя» (1956), в якому письменник викриває таємні пружини імперіалістичної політики диверсій і провокацій, підривні дії ЦРУ. Написаний на основі реальних подій, які неодноразово траплялися на початку 50-х років, роман і зараз сприймається як твір дуже злободенний.

У 1959 році побачив світ роман «Зелене страховисько». Розширюючи географію своїх зацікавлень, Шрайєр у цьому творі вперше звертає погляд до Латинської Америки. Пізніше, після перемоги Кубинської революції, письменник двічі побував на острові Свободи. Саме тоді й зароджується у його творчості нова лінія, пов'язана з дослідженням і художнім відображенням дійсності латиноамериканського регіону, позначеної разючими контрастами, гострими суперечностями, політичною нестабільністю, а водночас і глибокими соціально-історичними зрушеннями.

Цілком зрозуміло, що цей комплекс проблем і явищ знаходить художнє втілення передовсім у творчості латиноамериканських письменників, які перебувають у самому вирі подій, спостерігають їх, так би мовити, «зсередини». Пригадаємо такі відомі романи останніх десятиліть, як «Ураган», «Зелений тато», «Очі похованих», разом вони утворюють «бананову трилогію» гватемальця М. Астуріаса, «Скорботний марш для селища Ранкас» перуанця М. Скорси, «Осінь патріарха» колумбійця Г. Гарсіа Маркеса, «Я, Верховний» парагвайця X. Роа Бастоса, «Розправа з методом» і «Весна священна» кубинця А. Карпентьєра.

Звертаються до цього кола проблем і митці інших регіонів, причому не тільки літератори. Найперше, звичайно, слід назвати англійця Г. Гріна з його знаменитим романом «Комедіанти» (1966), де надзвичайно переконливо розкрито механізм диктаторської влади в державах, яким випала лиха доля бути близькими чи дальніми сусідами США на американському континенті. Великого успіху зажив кінофільм американського режисера О. Стоуна «Сальвадор» (1987).

Не залишилась осторонь і німецькомовна література, інтерес якої до центральноамериканського регіону має давню історію. Так, ще 1811 року один з найяскравіших німецьких романтиків Генріх фон Клейст у новелі «Заручини в Санто-Домінго», відображаючи революційні події рубежа XVIII–XIX століть, змалював повстання рабів на Гаїті проти французьких поневолювачів. Та особливо інтенсивно тема життя й боротьби народів Латинської Америки розробляється з 40-х років XX «століття. Це пояснюється тим, що саме тоді в західній півкулі опинилося багато німецьких і австрійських прогресивних письменників, які емігрували з Європи, рятуючись від фашизму. Легендарному борцеві за свободу й незалежність присвячена одна з кращих драм австрійця Ф. Брукнера — «Сімон Болівар» (1942). Його співвітчизник Ф. Гохвельдер у п'єсі «Святий експеримент» (1943) розповідає про знищення в 1767 році в Парагваї заснованої єзуїтами общини, що керувалася гуманними принципами і саме тому виявилася не до вподоби іспанській метрополії, церковним і світським феодалам та купцям. Героями двох нарисів, опублікованих у 1947–1948 роках видатною німецькою письменницею комуністкою Анною Зегерс, стали венесуелець Франсіско Міранда, який стояв біля витоків боротьби латиноамериканських країн проти іспанського панування, і Туссен Лувертюр, засновник першої у світі вільної негритянської республіки на Гаїті. Визвольний рух в заморських колоніальних територіях, спричинений Великою французькою революцією, є темою повістей Зегерс «Весілля на Гаїті», «На Гваделупу повернулось рабство» (обидві — 1949), «Світло на шибениці» (1961). Письменник НДР А. Реня у повісті «Тріні» (1954) простежує революційні процеси у Мексіці 1910-х років. Приклади можна множити, та обмежимось цими.

Підхоплюючи і розвиваючи цю традицію німецькомовної літератури, Шрайєр, на відміну від своїх попередників, зосереджується на подіях сучасності. Саме в ній він знаходить справді безмежні можливості для розгортання напружених, захоплюючих сюжетів своїх творів. Згадуваний уже роман «Зелене страховисько» розповідає про напад на Гватемалу, вчинений 1954 року найманцями горезвісної «Юнайтед Фрут Компані», яка не бажала поступатися й крихтою своїх надприбутків. Про ситуацію в цій же країні на початку 70-х років йдеться в романі «Чорний грудень» (1977). У «Прелюдії II» (1964) розповідається про одну з численних контрреволюційних акцій проти соціалістичної Куби. Романи «Жовта акула» (1969), «Ад'ютант» (1971), «Резидент» (1973) і «Репортер» (1978) змальовують події першої половини 60-х років у Домініканській республіці: останній період правління диктатора Трухільйо і усунення його від влади групою офіцерів, помірковані реформи ліберального президента Хуана Боша і воєнний путч проти нього, опір новому реакційному режимові з боку розрізнених партизанських загонів, що діють у горах. Революційна Гренада і агресія США проти цієї острівної держави відобразилися у романі «Людина на рифах» (1987). Цю лінію розвиває і роман «П'ять життів доктора Гундлаха», основні події якого розігруються в Сальвадорі на початку 80-х років. Тим самим складається своєрідний цикл, провідна тема якого — національно-визвольна боротьба народів Латинської Америки проти своїх вітчизняних і північноамериканських пригноблювачів.

Роман «П'ять життів доктора Гундлаха» організований за тими ж принципами, що й переважна більшість творів Шрайєра. Оповідь базується на документально точних матеріалах і фактах. Реальні події правлять за тло, на яке автор «проектує» вигадану фабулу. Це тло і безпосередня дія роману взаємно доповнюють, підсилюють одне одного: дія набуває вірогідності завдяки точності й конкретності суспільно-політичних обставин, в яких вона розгортається, а ці обставини, в свою чергу, актуалізуються і краще закріплюються в свідомості читача завдяки напруженості дії.

Шрайєр полюбляє ставити своїх героїв у екстремальні ситуації, часто небезпечні для їхнього життя. Саме в такій ситуації опиняється й головний герой роману, громадянин ФРН Ганс Гундлах, який прибуває до Сальвадору, щоб залагодити неприємну справу з викраденням одного з провідних спеціалістів Рейнського акціонерного товариства промислового будівництва Георга Дорпмюллера. Гундлах сподівається, що він швидко впорається з делікатним дорученням. Та несподівані ускладнення змушують його затриматися в охопленій громадянською війною країні, далекого від тутешніх проблем героя втягнуто в гостре протиборство різноманітних політичних сил. І Гундлаху відкривається дійсність багатостраждального Сальвадору.

У романі відображено й зубожіння широких народних верств, і їхній відчай, і гнів, що виливається у багатотисячні мітинги й демонстрації, а зрештою, і в збройну боротьбу проти військової хунти. А водночас і жорстокий терор, з допомогою якого правлячі кола намагаються відновити «порядок», убивства мирних людей. І масова втеча селян, які шукають порятунку, в сусідні країни. Відзначена прогресивна роль місцевої католицької церкви, яка захищає бідних і знедолених. У творі виразно показано, як спецслужби США своїми щупальцями обплутують Сальвадор. Янкі почуваються тут повновладними господарями. Промовистою є згадка про те, що полковник Махано утвердився при владі лише тому, що одержав підтримку американського посольства і держдепартаменту США. А західнонімецький дипломат не наважується зробити жодного кроку, не проконсультувавшися попередньо з другорядним чиновником американського посольства.

Письменник не переобтяжує твір «фактажем», всіляко обмежує авторські описи, уникає розлогих коментарів. Усе подається крізь призму сприйняття героя, наводиться лише та інформація, яка йому доступна. Шрайєр не претендує на всебічний, детальний аналіз суспільно-політичних явищ і процесів, економічної і воєнної обстановки в Сальвадорі на певному етапі його історії. Своє завдання він вбачає в тому, щоб виявити характерні особливості й головні тенденції розвитку, сутність конфліктів. І це повною мірою вдалося митцеві у творі, в. якому переплелися елементи політичного і пригодницького роману, а також детективу.

Географічний діапазон роману «П'ять життів доктора Гундлаха» не обмежується лише однією країною. Зображені події письменник прагне передати у широкому міжнародному контексті. Посилаючи свого героя в небезпечну мандрівку, автор здобуває можливість відтворити вибухонебезпечну атмосферу в масштабах всієї Центральної Америки, яка, за висловом одного з персонажів, «стоїть на порозі революції». У романі відчувається, якою притягальною силою для гноблених є соціалістична Куба, — вона втілює в собі те світле майбутнє, заради якого самовіддано борються патріоти інших країн. Показано перші кроки по новому шляху народу Нікарагуа, що тільки-но позбувся панування диктатора і ката Сомоси. Письменник оцінює і той ентузіазм, з яким вирішуються складні проблеми, що дісталися в спадок від недавнього минулого, і ту обачність, гнучкість у політиці, яку виявляють керівники молодої республіки, щоб не дати жодного приводу для провокацій і воєнної агресії проти своєї країни. А переносячи дію до Західної Європи, Шрайєр переконує, що справедлива боротьба сальвадорського народу проти кривавої хунти і її покровителів набуває широкого розголосу, користується рішучою моральною підтримкою світової прогресивної громадськості.

З неабиякою вигадливістю письменник розставляє перед своїм героєм численні перешкоди, влаштовує для нього нові й нові випробування, які потребують граничного напруження фізичних і душевних сил. І хоча Гундлах розкривається передовсім у вчинках, а не в рефлексіях, у романі досить повно відтворюється і його внутрішній світ. Безпосередня дія ущільнена до кількох місяців, однак перед читачем проходять по суті всі головні етапи життя героя.

У студентські роки Гундлах був учасником заворушень, які, зародившись в університетських аудиторіях, вихлюпнулись на вулиці західноєвропейських міст, брав участь у сутичках з поліцією. Тоді він «посилався на Маркса», підтримував лівих. Та потім Гундлах зовсім перемінився — відмовився від бунтарських поривань молодості, дозволив буржуазному суспільству приручити себе, механічно «робив кар'єру», вдовольнився становищем середньої руки службовця і прагнув до спокійного, ситого життя з доступними для його гаманця розвагами й насолодами. Тільки десь на самому дні його душі ще жевріла нерозтрачена «жадоба діяльності». І вона пробуджується в героєві у нових для нього обставинах. Зіткнувшися з дійсністю Сальвадору, Гундлах немовби руйнує ту оболонку, яка надійно «відгороджувала його від навколишнього світу».

Безперечно, дається взнаки і Гундлахове обурення «нечесною грою» американців у справі Дорпмюллера, і його співчуття до простих сальвадорців. Та головним каталізатором, що зумовлює повий спалах політичної активності героя, стає молода сальвадорська патріотка Гладіс Ортега. Розумна, освічена, вродлива, вона випромінює революційну пристрасть, ідейну переконаність, готовність на самопожертву заради високої мети, якій присвятила своє життя. Навіть смерть чоловіка — партизана, який загинув у сутичці з солдатами, не змусила Гладіс замкнутись у власному горі, — здолавши біль особистої втрати, вона продовжує боротьбу. Сам шеф хунти з повагою відгукується про неї, називаючи її «незвичайною жінкою».

Інтерес Гундлаха до Гладіс, пробуджений її загадковістю, трансформується у щиру симпатію, що, в свою чергу, переростає у любов. І це глибоке почуття до жінки — перше справжнє в житті героя — спонукає Гундлаха не вагаючись прийняти її пропозицію і допомогти борцям за свободу сальвадорського народу, зробити свій внесок у формування Фронту національного визволення імені Фарабундо Марті. Підкреслимо, герой робить це не так з ідейних міркувань і переконань, як із особистих мотивів. Та при цьому він відкриває в собі здатність на відчайдушні, ризиковані вчинки, переживає свою другу молодість.

Якщо Гладіс Ортега — добрий ангел Гундлаха, то агент приватного детективного бюро, зв'язаний з американськими спецслужбами Пінеро — його злий геній. Всюдисущий Пінеро постійно переслідує героя, не раз пробує зробити його співучасником брудних справ і кінець кінцем стає безпосереднім призвідцем смерті Гундлаха, Пінеро показаний лише в його чисто функціональній ролі — як слуга й захисник несправедливого режиму, його образ перетворюється в романі на втілення абсолютного зла.

Незадовго до своєї загибелі Ганс Гундлах згадує цілих п'ять життів, які він прожив за короткий час, — настільки насиченими найрізноманітнішими подіями виявилася доля героя останні кілька місяців. Гундлах піднісся над своїм повсякденним рутинним існуванням, віднайшов втрачений сенс життя.

Не залишатися байдужим, стороннім споглядачем навколишньої дійсності, а знайти в ній своє місце, гідно розпорядитися своїм життям, з усією рішучістю обстоювати добро, справедливість — обов'язок кожної чесної, порядної людини. У цьому полягає головний етичний зміст роману Вольфганга Шрайєра «П'ять життів доктора Гундлаха».

Микола Кудін

Примітки

1

Бізнес, як завжди, насамперед? (Англ.)

2

Від слова lallen — лепетати (нім.).

3

Від слова Schwall — наплив (нім.).

4

Мачете — довгий ніж, яким зрубують тростину (ісп.).

5

Кухар (нім.).

6

Salud, dinero у amor — здоров'я, гроші і любов (ісп.).

7

«Реактивна публіка» — вузьке коло здебільшого молодих багатіїв, що подорожують на реактивних літаках в пошуках розваг.

Content

Шрайєр Вольфганг П'ять життів доктора Гундлаха

Вольфганг Шрайєр П'ЯТЬ ЖИТТІВ ДОКТОРА ГУНДЛАХА Роман

I. ВИЗВОЛИТЕЛЬ

II. У партизанів

III. Немає вороття

ВОЛЬФГАНГ ШРАЙЄР І ЙОГО РОМАН «П'ЯТЬ ЖИТТІВ ДОКТОРА ГУНДЛАХА»

Примітки