Браун Ласе

Лейди КАЛИГУЛА

ЛАСЕ  БРАУН

ЛЕЙДИ КАЛИГУЛА

Бележка на автора

Exegi monumentum aeri perennius

Regalique situ piramidu altius

Non omnes moriar.

Издигнах си паметник по-дълговечен от медта,

по-висок от царствените пирамиди.

Не ще умра съвсем.

Хораций

Ако търсите да прочетете някоя сензационна история в свободното си време, обещавам ви да получите от тази книга много повече от това, за което сте си мислили, че плащате, но се налага да ви дам няколко предварителни съвета.

ПЪРВО: Дръжте "Лейди Калигула" далеч от децата и малолетните тийнейджъри, както правите със силните лекарства, и много внимавайте, когато я давате или показвате на възрастни, които са прекалено консервативни, склонни към сърдечни проблеми или зле информирани за разточителствата на древния свят.

ВТОРО: Ако искате да се насладите изцяло на "Лейди Калигула", започнете от първата глава и четете наред... Не прескачайте. Ще изгубите нишката, която свързва събитията, и ще извлечете много по-малко удоволствие, отколкото ако я четете както съм я написал.

ТРЕТО: Прочетете цялата бележка на автора, както и двете кратки есета в Приложението. Тъй като "Лейди Калигула" ще ви пренесе 2000 години назад във времето, важно е да знаете някои основни факти за римската култура, религия и начин на живот, а също така съм превел някои латински термини на съвременен език.

ЧЕТВЪРТО: В края на книгата ще намерите моя РЕЧНИК. Съдържа около 290 думи и фрази, с които можете да правите справка не само за да разберете как се превеждат от латински, но и за да обогатите знанията си за гръко-римската митология и за политическите и философските прилики между древния и съвременния свят.

***

Преди да потънете в романа ми, искам да ви кажа, че написах "Лейди Калигула" с определена цел – да предложа на читателите си вълнуващ разказ за онзи възбуждащ период от човешката история, който е незасегнат от християнския морал.

Монотеистичната традиция, доминираща в съвремието ни и влияеща върху всички аспекти на нашия живот, просто не е съществувала под никаква форма по времето на Калигула. Никой не е размахвал Библията и не е крещял "Грях!" в името на един-единствен Бог, защото в по-литеистичните религии и митологии на гръко-римската цивилизация не е имало нито Библия, нито грях, нито единствен бог.

Понятието за грях е било непознато, а разкаянието – напълно ненужно. Божиите заповеди не били такива освен за незначително малцинство от евреи, живеещи в отдалечено кътче на Римската империя. Стотиците култури, съществуващи в Pax Romana (Римския мир), имали стотици различни религии, отличаващи се с богато въображение. Всеки бил свободен да избира един или друг бог или богиня, дори всичките наведнъж, ако така предпочита. Никоя религия не се смятала за по-висша от другите.

По времето на император Калигула вече били извървяни първите гигантски крачки към създаването на западната цивилизация. Те били направени 3000 години преди него – от Шумер до Египет, от Вавилон до Персия, от Гърция до Рим. Построени били фантастични паметници, градове, пътища, мостове и канали, била създадена прекрасна поезия, безпрецедентни образци на изкуствата, подвластни на всички музи, положили се основите на законодателството, търговията, гилдиите, политическите институции и организираните общества, като през всичкото това време не се появила никаква необходимост от един-единствен Бог, нито от Божии заповеди.

А сега внимавайте:

В античността сексът не е бил грях!

Не съществувала идеята, че сексът за удоволствие е греховен, лош, неправилен и неморален! Нито един проповедник, учител или родител не изливал гнева си върху деца и възрастни и не им нареждал да контролират сексуалните си импулси! Хората от онова време биха се изсмели на такава глупост!

Като повечето живели тогава люде, и римляните започвали да правят секс много млади, защото се развивали по-рано от съвременните деца. Понякога се любели с братята и сестрите си или с роднини, често съвсем открито по време на банкети, понякога дори с животни.

Фантазиите им били изпълнени с цели кохорти богове, полубогове, герои, нимфи, сатири и магьосници, които се отдавали на всякакви сексуални разточителства до пълна самозабрава.

Описанията на тези легендарни митологични образи били достъпни за всички без ограничения. Навсякъде можели да се видят рисунки, фрески, статуи, предмети и театрални произведения, изобразяващи напълно голи жени, фалоси, еректирали пениси и недвусмислени сексуални сцени.

Думата "порнография" не съществувала. А и нямало смисъл, тъй като древните не правели разлика между изкуство, пълно с еротика, и друг вид изкуство. Изкуството си било изкуство, точка. Ако искате да разберете как, кога и защо била измислена съвременната дума "порнография", прочетете есето ми в Приложение 2.

Проституцията била на висока почит. Често имала религиозен аспект и се практикувала в името на образованието, чувствеността, развитието на личността, нейното разкрасяване и задоволяването на естествените ѝ желания. Гилдията на римските проститутки била финансирана от богати и просветени патрони, както и от държавата, която се грижела младите хора да бъдат обучени в изкуството на секса.

Извънбрачните връзки били съвсем нормални и често срещани. Те не водели до сериозни последствия освен спонтанната – понякога последвана от насилие – ревност, която човешките същества и животните изпитват, когато се боят, че съперниците им могат да им отнемат обекта на сексуално желание. Изневярата се превръщала в проблем за омъжените жени само ако забременеели (били осквернени) от друг мъж, а не от съпруга си. В такива случаи се уреждал развод (най-често по нейно желание) и това било достатъчно, за да се разреши проблемът.

Египетските противозачатъчни средства, направени от акациев екстракт (който все още се използва за производството на спермициди), и гръцките контрацептивни мехлеми на основата на зехтин били предписвани от лекари, препоръчвал ги и самият Аристотел, високоуважаваният гръцки философ и учен. Така наречените венерически болести били практически непознати. Сифилисът бил внесен в Европа 1500 години след Калигула, когато Колумб открива Америка.

Абортът бил обичайна практика и се правел на жени от всякаква възраст. Девствеността се изисквала само за много младите момичета, които били посвещавани от детство на култа към Веста – покровителката на свещения огън. Но тъй като никога нямало повече от шест весталки и тяхното задължение за непорочност отпадало след навършването на 30-годишна възраст, целомъдрието било по-скоро изключение, отколкото правило.

Обикновено за дефлорацията се грижели майките или акушерките, и то в съвсем ранна възраст. Това ставало с внимателно проникване с фалически предмети, което целяло освобождаването на момичетата от нещо, което се смятало за досадно неудобство.

Тъй като всеки можел да прави секс, без някой да го обявява за грешен, пропаднал или лош, нямало място за сексуално насилие, а престъпления като изнасилване, сексуални мъчения или серийни убийства на жени били на практика непознати.

***

Като имаме предвид тези факти и исторически обстоятелства, се питам: трябва ли да лишавам читателите си от истината? Дали е добре да постъпвам като някои големи съвременни автори на романи, посветени на Римската империя, като Робърт Грейвз (1) и Колийн Маккълоу (2), които въпреки забележителната си историческа ерудиция и невероятния си литературен стил, не могат да се въздържат да представят древните герои така, сякаш действията и мислите им са ръководени от християнските рестриктивни сексуални ценности, очевидно непознати в описваните от двамата периоди?

Никога не бих постъпил така. Би било предателство спрямо духа на времето и моите собствени убеждения, ако се скрия зад инсинуации, предположения, умело завоалиране или откровена лъжа, за да нагодя героите си към съвременните морализаторски схващания. Би било абсурд и измама да показвам древния свят като място, в което някой е смятал секса за греховен.

Затова моите сексуални сцени са много подробни и конкретни.

Ако римската епоха ви привлича, но не сте в състояние да четете точни описания на неустоимото ѝ сексуално разточително поведение, защото влиза в противоречие с вашите разбирания, тогава не посягайте към "Лейди Калигула", а се насочете към прекрасните романи на авторите, които споменах в предните редове. Те са коректно цензурирани и съобразени със съвременния морал.

Ако сте достатъчно дръзки и зрели да прочетете моя роман, не сравнявайте вашата етика с тази на героите ми. Повествованието ми няма за цел да промени възгледите ви и по никакъв начин не ви препоръчвам да следвате сексуалното поведение на хората, които описвам.

Ако наистина силно вярвате, че сексът за удоволствие е грях, може да се засегнете от откровеността ми и възбуждащата ми проза. В такъв случай искрено ви съветвам да не купувате тази книга и веднага да спрете да четете това експозе или която и да е страница от "Лейди Калигула".

***

"Лейди Калигула" не е исторически роман. Което означава, че няма нищо общо с досадните дидактични интерпретации и теории, възприети от историците, чиито цели са изследователски, а не разказвачески.

Въпреки това не искам да имате проблеми с историческите препратки и генеалогичните връзки, които лежат в основата на моето повествование. Те са напълно верни и в пълно съгласие с регистрираните от историците събития от миналото. Но в същото време има прекалено много загубени, скрити или нарочно унищожени документални първоизточници и празнините, зейнали след тях, са запълнени с недостоверни интерпретации.

Затова съм се облегнал на университетското си обучение по римско право, на продължаващата цял живот страст по римската история, политика, митология и пищен живот, както и на обширните си изследвания за характерите, конфликтите, географията и героите на предхристиянски Рим, за да оборя недостоверното във версиите и писанията на официално признатите учени от съвремието.

По-специално Калигула винаги е предизвиквал противоречиви тълкувания. Въпреки липсата на източници от времето на четиригодишното му управление и непосредствено след това изобилстват погрешни интерпретации на живота му и дейността му като император.

Преди доста време, когато започнах да чета за него, бях поразен! Повечето учени и романисти бяха унищожителни спрямо този млад човек, наричаха го чудовище, луд, употребяваха и други подобни епитети, а всичко, което знаеха за него, идваше от двама – повтарям двама – изключително ненадеждни и обичащи интригите римски историци (Светоний и Дион Касий), които са писали за Калигула 60 до 180 години след смъртта му! И колкото повече се опитвах да вникна в смисъла между редовете, толкова повече осъзнавах откъде идва враждебността към него.

Да... върху Калигула се изсипваха същата раздираща завист, злоба и самодоволство, същото изпълнено с омраза морализаторстване, което прикрива лъжите и клеветите за бунтарите, опълчвали се откакто свят светува против "защитниците на статуквото".

Донякъде те извираха от така наречените бони, или "първенците", "праведниците" – дясното крило на римското общество, основано от прословутия цензор Катон около два века преди Калигула и отговорно за убийството на Юлий Цезар. Отчасти се подхранваха от християнските "морализатори" от средните векове, които са изтезавали и убивали всеки несъгласен с техния морал, но са възпявани без прекъсване от своите лакеи чак до наши дни.

Всички те изливат отровната си неприязън към римския император, чийто дързък, демонстративен и екстравагантен начин на живот и самонадеяно и революционно управление застрашават старите догми на закостенялото, доминирано от мъжете римско общество и конспиративната политика на Сената.

Няколко либерални историци от XX век, като любимия ми Антъни А. Барет (3), отхвърлят лъжливите, преувеличени и будещи смях разкази за Калигула, но дори консервативните автори са съгласни, че писанията на двамата – Светоний и Дион Касий – са пълни със слухове и инсинуации.

Според "Енциклопедия Британика" повествованието в "De vita Caesarum" (4) на Светоний е – цитирам: "подправено с клюки и живописни анекдоти, които не са проверени изчерпателно за достоверност", а "Romaike historia"(5) на Дион Касий – цитирам: "не блести с безпристрастност и критични исторически умения".

Но клеветническата кампания, подготвена от Светоний и Дион Касий, е преповторена под различни форми от много други историци – древни и съвременни, – които създават около Калигула свят, пълен със зверства и зло. Тук би трябвало да ми зададете въпроса: "Какво те накара теб, Ласе Браун, да решиш, че младият владетел на Рим е смел, решителен и отговорен император, който през краткото си управление е предизвикал и пробудил у съвременниците си страстите, описани в романа ти?"

За единствен достоверен източник за живота на Калигула и неговото наследство би трябвало да се смята прочутият и много надежден римски историк Публий Корнелий Тацит, писал за него повече от 70 години след смъртта му. Дали наистина педантичната грижа на Тацит за историческа достоверност хвърля нова светлина върху битието на нашия приятел Кал?

Ето така оформих своята позиция. Обърнете внимание на фактите и използвайте въображението си...

Книгите от шеста до десета от "Аналите" (6) на Тацит, или по-точно петте, занимаващи се с Калигула, са "изгубени"! Целият му труд се е състоял от 16 книги и е бил посветен на Юлиево-Клавдиевата династия след Август – 23-те години управление на Тиберий, 4-те на Калигула, 12-те на Клавдий и 14-те на Нерон.

Като се има предвид, че първите пет книги са посветени на огромен брой важни военни кампании и събития от 23-годишното управление на Тиберий и че последните шест-седем книги отразяват последните 26 години и се занимават с постиженията на Клавдий, завоевателя на Британия, и с невероятните живот и политика на Нерон, съм се питал неведнъж: "Защо сериозен историк като Тацит е решил да напише пет книги за само четиригодишното управление на Калигула?"

И защо тези книги са изчезнали? Защо точно тези, а не други? Това съвпадение не е ли силно подозрително?

Както научаваме от Светоний, Калигула е бил луд и вманиачен по безсмислени начинания. Според Дион Касий този император не е завладял никакви земи, а само за кратко се появил с огромна армия от 250000 воини (!) на римския южен бряг на Ламанша с намерение да прекоси бурните води и да стъпи с легионите си на британска земя, но накрая променил решението си и се върнал в Рим.

Тогава?... Какво ли пък е описвал Тацит за "скучните" няколко години в толкова много книги от "Аналите"? Тук обикновено цитирам Алберт Айнщайн: "Въображението е по-важно от знанията."

Никой не може да ме убеди, че книгите на Тацит са изчезнали случайно. И никой не може да ме накара да повярвам, че като посвещава на краткото управление на Калигула същия брой книги като на пет пъти по-дългия, пълен със събития период на Юлиево-Клавдиевата династия, той е имал намерение да разкаже само същите смешки като своя съвременник Светоний? Това струва ли ви се достоверно?

В романа си предлагам своята версия за първите 12 месеца от дейността на Калигула като император на Рим, както и епилог, който обобщава историческите събития, задвижени по време на тези 12 месеца. В този контекст съм отделил изключително внимание на конфликта между блестящия свободомислещ потомък на Юлиите, който става римски император на двайсет и четири години, и така наречените бони – опонентите на революционната му политика, изпълнени със завист към личния му успех сред римляните. Те както обикновено създали конспирация за убийството на великия човек, за да прикрият собствената си незначителност. Ще видим как Калигула се справя с тях.

Исторически фигури като обичаната му сестра, великолепната червенокоса Друзила (на 19 години), по-малките им сестри Лесбия (на 13 години) и Агрипинила (на 14), заекващият им чичо Клавдий (на 47 години), братовчедка им, скандалната Валерия Месалина (на 17 години) – всичките те са пряко или косвено преплетени в еротично-политическия пейзаж на романа ми.

Историците също разказват за продължилото цял живот непоклатимо приятелство между Калигула и юдейския цар Ирод Агрипа (на 47 години), внук на Ирод Велики, за танца със седемте воала на племенницата на Агрипа Саломе (на 21 години), за неспокойните политически отношения между императора и неговия пълководец Невий Суторий Макрон (на 35 години), за чувствената афера между Калигула и съпругата на Макрон Ения Сабина (на 25 години). Ролите на всички тези герои се предопределят от точната им възраст (която понякога се различава от общоприетата), физическите им характеристики, вероятни пороци и предполагаема склонност към палавост.

Второстепенните герои като родителите на Месалина Домиция Лепида и Валерий Месала Барбат, баба ѝ Антония Старата (дъщеря на Марк Антоний и сестрата на Август – Октавия), чичо ѝ Гай Домиций Ахенобарб (син на Антония и предполагаем баща на бъдещия император Нерон) са също част от историята на Юлиево-Клавдиевата династия. За Сервий Сулпиций Галба, римския генерал и наследник на Нерон на трона, си позволих литературната свобода да го изпратя да командва римските легиони, разположени по германската граница две години по-рано от общоприетото.

Колкото до самата Лейди Калигула, свързах я с Ливия Орестила, млада жена, омъжила се за Калигула по времето, когато започва повествованието. Признавам, че малко съм поукрасил историята, като съм я направил главна героиня въпреки факта, че макар и да фигурира в историческите книги, животът и личността ѝ не са описани от нито един историк и тя си остава загадка. Запълних тази празнина, като пуснах на воля фантазията си и превърнах Ливия Орестила в римското име на млада бритска принцеса. Ще видите защо.

Датите на всички събития са общо взето исторически правдоподобни, доколкото това може да се каже за датите от античността. Моите съображения за разминаванията между римския и християнския календар са отбелязани в Приложение 1.

Тъй като "Лейди Калигула" съдържа множество сексуални приключения, нарочно описани без никакво уважение към съвременния академичен морал, очаквам същата критика, каквато се е изсипала и върху Калигула от официалните моралисти на неговото време. Но ако някой се кани да ме атакува, че датите или възрастта на някои от героите ми не са верни, бързам да кажа, че познавам ВСИЧКИ истински събития, цитирани в историческата литература. Проблемът е, че понякога не съм съгласен с тях, и – повярвайте ми – никой академичен учен няма да успее да ме обори!

***

И накрая искам да кажа и няколко думи за моя език и за някои артистични свободи, които си позволих за по-голяма яснота.

За да придам на "Лейди Калигула" повече от атмосферата латинската античност, съм се спрял на синтактични конструкции и на лингвистичния подход на моя рожден френски и на италианския. Но тъй като в същото време исках да направя английския си привлекателен за младите хора, съм използвал някои съвременни псевдоними и изрази като "Окей", "Няма начин!", "Дивак!", "Без майтап!", "Супер!" и т.н., които може и да изглеждат странно в устата на древните римляни.

Използването на такива изрази заедно с описанията на на пръв поглед съвременна мода в голотата, като ботуши с високи токове и дантелено бельо, говори, че нарочно съм позволил на жаргона на времето ми да проникне в римската епоха, за да акцентирам върху очевидните връзки между историята, която разказвам, и съвременната американска политика и морал, които също представляват важен аспект от романа ми.

Опитвам се да балансирам тези импровизации с различни латински термини, за да задържа читателя в класическата епоха, но съм поставил превода в скоби веднага след латинските думи (вместо в бележка под линия), защото смятам, че е по-добре да се прочете значението им веднага, въпреки че понякога това забавя ритъма. По-задълбочено обяснение на някои от най-често срещаните изрази може да се намери в моя РЕЧНИК в края на романа.

В този контекст ще забележите, че използвам оригиналните римски числа, за да обознача годините (които също са последвани веднага от годините според днешния календар), а също така споменавам доста често римските наименования на някои дни като например календи (първия ден на всеки месец), нони (местещ се ден между петия и седмия ден на месеца, който аз пък фиксирах нарочно на деветия ден от месеца, тъй като нони звучи като латинската дума за девет), както и иди (добре известния и в съвремието петнайсети ден от месеца).

Една от най-важните лингвистични особености на текста е и използването на думата "бритски" вместо "британски". Смятам, че хората и предметите от Британия от римско време трябва да се наричат брити и бритски това, звучи по-древно от съвременните "британски" и "британци", които съвсем не са някогашните брити.

Позволих си и друга литературна свобода при описанието на часовете и минутите, като използвах съвременните им еквиваленти, които не са съществували по време на гръко-римската епоха. Но щях наистина да се затрудня, ако се бях придържал към римските часове, защото щеше да се налага непрекъснато да обяснявам дължината им в сравнение със съвременните понятия. Трудно би било и да предам на днешния читател усещането за време, без да използвам минутите. Намалил съм доколкото е възможно пълното осъвременяване на времето, като съм ограничил до минимум минутите и като съм посочвал, че часовете са преди или след зазоряване, пладне или залез, така както са били обозначавани от древните римляни.

Може би ще се заинтригувате от факта, че изобщо не съм употребил думите "романтичен" или "романтика". Въпреки че "Лейди Калигула" освен всичко друго е и любовен роман, и тези думи (романтика и романтичен) звучат много римски, те са се появили повече от 1000 години след Калигула в Прованс (някогашна римска провинция в Южна Франция). Те носят усещане за платоническа любов, която днес ми звучи не само отвратително клиширана заради използването ѝ за целите на цензурата, но и лишена от усещането за физическо напрежение и от трансгресивното значение на "истинската любов", която предполага, че хората се изпълват един друг и напълно притежават тялото, ума и душата на другия без оглед на конвенционалните изисквания и на желанието за обвързване или обществено одобрение.

Ласе Браун

Октомври 1999 година

Основна библиография

(1) Грейвз, Робърт. Аз, Клавдий. Божественият Клавдий. Издадена на бълг.: С., Народна култура, 1972.

(2) Маккълоу, Колийн. Пръв сред римляните. Венец от трева. Любимци на съдбата. Жените на Цезар. Цезар. Войната с галите. Цезар. Рубикон. Издадени на бълг.: С., Плеяда, 1995-2002.

(3) Барет, Антъни А. Калигула – развалата на властта. Йейл Юнивърсити Прес, Ню Хевън, 1990.

(4) Светоний. Животописи на цезарите. Написана на латински около 100 г. сл. Хр., издадена на бълг: Дванадесетте цезари. С., Наука и изкуство, 1981.

(5) Дион Касий. Римска история (Romaike historia). 80 книги, написани на гръцки около 210 г. сл. Хр.

(6) Тацит. Анали. 16 книги – без 5 липсващи, написани на латински около 110 г. сл. Хр. (на бълг. е издадена само "Германия").

(7) Танахил, Рей. Сексът в историята. Скейърбъро Хауз, 1992.

(8) Оутс, Джоан. Вавилон. Теймс атр; Хъдзън, Лондон, 1979.

(9) Ферил, Артър. Калигула– императорът на Рим. Теймс атр; Хъдзън, Лондон, 1991.

1.

– Дръпни изцяло дневните пердета – нареди Друзила, докато се наслаждаваше на елегантните си нови одежди в идеално излъсканите сребърни огледала на дрешника си.

С бърз жест с главата анцилата (прислужница, обикновено робиня), която се грижеше за гардероба на Друзила, предаде заповедта и четири момичета се затичаха към прозорците. Час преди здрачаване косите лъчи на слънцето позволяваха на високата принцеса, издънка на Юлиите, да разгледа по-добре дрехата си. Направена от няколко пласта син муселин, прихванат с малки златни верижки, тя разкриваше достатъчно от тялото ѝ и подчертаваше чувствените ѝ извивки, без да лишава потенциалните ѝ нови любовници от откривателската тръпка. Под пълните с възхита погледи на десетте млади робини, които ѝ прислужваха, тя прекара пръсти през къдравата си червена коса, повдигна я над раменете, навлажни месестите си устни и ъгълчетата на красивата си голяма уста. След това повдигна най-горния пласт на дрехата към гърдите и се залюля напред-назад, за да провери как меката тъкан се стеле по стройните ѝ бедра.

Друзила Юлия Октавия беше навършила деветнайсет през октомври тази година (Annum DCCXC ab Urbe condita = 790 година от основаването на Рим = 37 г. сл. Хр.) и се чувстваше като повелителка на целия свят. Беше не само пряка кръвна правнучка на първия римски император Цезар Август, умрял преди 23 години на 77-годишна възраст, но и любимата сестра на Гай Цезар Калигула Германик, предприемчивия млад мъж, който успя да наследи покойния им чичо Тиберий и да стане трети император на Рим само девет месеца преди да навърши едва двадесет и четири години. Официалната ѝ титла беше имперска принцеса и тя ѝ даваше почти толкова власт, колкото на брат ѝ, неин любовник от дванайсетата ѝ година.

В огромния дрешник в покоите на Друзила, намиращи се на третия етаж на императорския дворец, построен по средата на склона на Палатинския хълм с изглед към Циркус Максимус, съобщиха за пристигането на трибуна на преторианците Акилий Требелий. Той влезе, спря се почтително и поздрави сестрата на Калигула с официалния римски поздрав – повдигане на дясната ръка на 45 градуса със сочеща напред длан и плътно прибрани и изпънати пръсти.

– Аве, Друзила, светлина на Рим! – възкликна красивият атлетичен трибун. Тя се усмихна и му подаде ръка, за да я целуне. Акилий носеше безупречно впечатляващата си униформа с позлатен нагръдник и класическия си римски офицерски шлем с гребен. Изглеждаше горд с високата си длъжност на елитен личен гард на римските владетели. Прислужницата дискретно отстъпи назад. Знаеше, че мъжът от време на време е интимен с нейната домина и е назначен за трибун по нейно настояване пред новия император.

– Какви новини ми носиш, Акилий? – попита принцесата.

– Нося ти подарък за Деня на раждането на слънцето – отвърна трибунът и ѝ поднесе кожена кутия. Тя я отвори. Вътре имаше украсена със смарагди златна фиба за коса.

– Благодаря ти, скъпи. Прекрасна е – каза тя с гърления си чувствен глас, постави фибата до червените си къдри и я разгледа в огледалото.

– Тирейска е, от личните скъпоценности на Клеопатра, продадени миналия месец в Александрия – обясни Акилий. – Никоя жена на света не я заслужава повече от теб, моя разкъсваща сърцето ми красавице.

Друзила върна фибата обратно в кутията. След това прегърна трибуна и му позволи да я целуне леко по устните.

– Вече стана почти нундинум (римската седмица от осем денонощия, заключени между пазарните дни) откакто не съм те виждал насаме – прошепна той в ухото ѝ. – Кога ще намериш време за нас, Друзила?

– И това ще стане, Акилий – отговори младата принцеса и го притисна по-силно. – Бях ужасно заета с държавни дела, но искам да останеш мой приятел, винаги верен на мен.

– Така ще бъде, богиньо моя! – обеща младият мъж и притисна ръцете ѝ към гърдите си. – Никога няма да забравя обичта ти и подкрепата ти пред цезаря.

– Добре... Разчитам на теб – каза Друзила и с жест му позволи да се оттегли.

– Довечера ще вечерям у родителите си в чест на Деня на раждането на слънцето – съобщи ѝ той. – Ако нямаш други заповеди, ще се върна за дежурството си утре рано сутринта преди началото на императорския съвет.

– Върви, Акилий! Кажи на родителите си, че императорската сестра ти е много близка.

Акилий я поздрави и излезе. Прислужницата се приближи, за да продължи обличането на господарката.

– Вземи тази кутия, Бризея – заповяда Друзила, като посочи дара на Акилий. Прислужницата беше горда галска робиня, около 25-годишна, с дълга кестенява коса. Бе се издигнала до сегашното си положение благодарение на вкуса си за дрехи и познанията си за етикета.

Бризея извади фибата от кутията.

– Прекрасно украшение, домина – отбеляза. – Смарагдите идеално подхождат на цвета на очите ви. – Опита се да закрепи накита отдясно в косата на принцесата, но господарката ѝ побутна китката на Бризея наляво.

– Не от тази страна... Тази вечер е специална – обясни Друзила и погледна останалите робини развеселено. Някои от по-младичките се изкикотиха и покриха устните си с длан. Обикновено по време на частни забави благородните римлянки оставяха къдриците си пуснати. Но Бризея не одобряваше повдигането на косите отляво с фиба и свободното им пускане отдясно. Ръката ѝ потрепна.

– Дай ми я – нареди Друзила и грабна фибата от пръстите на Бризея. Императорската сестра вдигна косата си отляво и постави украшението.

– Сигурна ли сте, че искате да се явите пред хора с тази прическа? – попита Бризея с унищожителен тон. Според нея беше напълно неподходящо една принцеса да подражава на лупите ("вълчиците", или римските проститутки), които се движеха по улиците с такива прически, за да покажат готовността си да даряват ласки срещу пари и да примамват клиентите в бордеите си.

– Сигурна съм, Бризея – отвърна Друзила хладно и решително. Главната робиня показа още по-голямо неодобрение, когато господарката ѝ взе малък съд с египетска боя за устни и начерви устата си с четка. Това беше дори още по-притеснително. Откакто преди петнайсет века египетските жреци са измислили боята за устни, тя винаги се е употребявала от жените, за да привлекат вниманието на мъжете – чрез начервените си устни показват способността и желанието си да правят орален секс, известен също така като изкуството на фелациото.

– Да не би да се каните да празнувате Деня на раждането на слънцето с братовчедка си Месалина? – попита саркастично Бризея.

– Не ти влиза в работата, Бризея.

Докато Друзила се чудеше дали да не грабне камшика и да накаже галската робиня за дързостта ѝ, в стаята се втурна красива прислужница малко под 20 години. Коленичи в краката на принцесата и я помоли да говорят насаме.

– Стани, Октавия – подкани я Друзила и махна с ръка на останалите да се оттеглят. Октавия се разтрепери. Сграбчи ръката на господарката си и я целуна.

– Домина... Тази вест няма да ви зарадва.

Друзила ѝ помогна да се изправи. Октавия беше избухнала в сълзи.

– Хайде, глупачке. Изплюй камъчето.

– Императорът... Имам предвид, че знаете за крал Тюдор от Британия, приятел и съюзник на Рим... Пристигна в града преди две седмици, за да подпише нов договор с императора.

– Знам. Какъв е проблемът?

– Става въпрос за кралската дъщеря.

– Русото бритско момиче, което яздеше коня на баща си на игрите ли?

– Да, домина. Казва се Ладиса, на галено я наричат Лейди. В страната си е национална героиня заради ездаческите си умения и победи.

– Добре, добре... И каква е лошата вест?

– В една от точките на договора крал Тюдор иска императорът да се ожени за дъщеря му.

Друзила притвори очи и погледна подозрително робинята си. Знаеше основните клаузи в споразумението, но изобщо не беше чувала за такова условие.

– Откъде го научи? – попита.

– Писарят, който е преписал едно от копията, ми е брат. Сметна, че трябва да знаете за тази клауза. Прибавена е към договора днес сутринта.

– Договорът подписан ли е вече от императора?

– Боя се, че да, домина.

Друзила блъсна Октавия и робинята се строполи на мраморния под, след което отвори туниката си и разкри крехкото си почти момчешко тяло, гладко избръснато под мишниците и на пубиса.

– Накажете ме, домина, заслужавам гнева ви – каза робинята и зачака да бъде нашибана с камшик.

– Изчезвай! – изръмжа Друзила.

Докато Октавия тичаше надалеч, тя си пое дълбоко дъх и оправи одеждите си. Беше силно разочарована. Защо брат ѝ не я беше уведомил за такова важно решение, преди да го подпише? Да не би да се е боял от ревността ѝ? Мисълта за някаква ревност между тях двамата беше толкова налудничава, че тя се усмихна на себе си и бързо си възвърна патрицианската напереност. Нищо на света не можеше да уязви самочувствието ѝ.

***

Минути по-късно потомката на Юлиите влезе в спалнята на брат си, украсена с тежки пердета и дебели килими.

– Кал, скъпи, каква е тази история с дъщерята на Тюдор?

Гай Цезар Калигула беше в леглото. Красивият рус мъж, навършил двайсет и пет години на 31-вия ден от август тази година, шест месеца след като бе провъзгласен от Римския сенат за император по волята на покойния владетел Тиберий, си почиваше след дългите дни работа по подготовката на първия му императорски съвет, който бе насрочил за следващия ден. Няколко маслени лампи хвърляха слаба светлина в стаята, но Друзила забеляза, че лицето му е по-бледо и тялото по-слабо отпреди няколко дена, когато правиха любов за последен път. Той се изправи до седнало положение в леглото и започна да разтрива главата си.

– Договорът, Друди. Само заради договора е, този, който подписах с баща ѝ крал Тюдор.

– Но ще се ожениш за нея, нали?

– Това няма значение, скъпа. Ти винаги ще си останеш моята единствена специална любовница.

– Нали ми обеща преди доста време, че ще се оженим като египетските фараони, за да останат властта и наследниците в семейството?

– Народът все още не е готов за женитба между брат и сестра. Глупаво е, но... е, не мога да променя всичко отведнъж.

Друзила седна по-близо до брат си и го прегърна.

– Но смяташ, че ще приемат варварската императрица, която язди коне като мъж?

– Ладиса няма да стане императрица до една година след сватбата. Поставих такова условие и то бе подписано от Тюдор в брачния договор.

Друзила го целуна. За една година доста неща могат да се случат, помисли си.

– Кога смятате да си размените железните пръстени?

– След три дни, на 27-ия ден от декември.

Калигула допълни, че Британия е стратегически важна за защитата на северната граница на империята. И е в интерес на Рим да укрепи връзките със страната с един политически брак. Друзила се взираше в сивите му юлиеви очи и разбираше, че не ѝ казва цялата истина. Брат ѝ наистина милееше за интересите на империята и вследствие на това получаваше любовта на римския народ. Но въпреки това беше прекалено млад и не би си взел съпруга само по политически причини, ако не бе съзрял и някакви лични облаги от официалния акт.

Друзила плъзна ръката си под чаршафите. Започна нежно да гали пениса му и бързо го накара да се изправи в цял ръст. Неповторимото сексуално напрежение, което стоеше в основата на любовта им, беше силно както винаги. Той забеляза червените ѝ устни и се усмихна.

– За мен ли си се начервила? – попита.

– Не... В чест на Клеопатра – отвърна Друзила, изтъквайки обожанието си към покойната египетска царица, която непрекъснато си червяла устните и обичала да прави майсторски фелацио на десетки мъже по време на пиршествата.

Друзила страстно стисна еректиралия член на брат си. Той повдигна долния ръб на дрехата ѝ и започна да я гали между краката, като се наслаждаваше на навлажнените ѝ срамни устни, на стегнатия ѝ кунус (латинската дума за женски гениталии) и прекрасния ѝ венерин хълм, покрит изцяло с буен триъгълник от интимна растителност. Като повечето римлянки и тя го държеше недокоснат, не го подстригваше и го мажеше с масло от коприва, за да поддържа космите здрави и гъсти. Знаеше, че за повечето мъже рунтавата вулва означава чувственост. И излъчваше това послание още по-силно, тъй като интимната ѝ прическа имаше същия червен цвят като къдриците на главата ѝ, а това още повече привличаше Калигула към нея.

– Опита ли я вече в леглото? – попита Друзила, преди да поеме втвърдената ментула (латинска дума за пенис) на брат си в устата си.

– Не – отвърна той с въздишка. – Брачният договор не ми позволява да я докосна преди сватбата. Като член на чуждестранно кралско семейство не ѝ е позволено да влиза в помериума (свещената граница на Рим зад Сервиевите стени).

Друзила заоблизва умело главичката.

– Тя възбужда ли те? – попита.

– Е... Видя я как язди жребеца, нали?

– Това ли кара фантазията ти да се развихри?

– Edepol (кълна се в Полукс)! Стискаше голите си бедра около непокрития гръб на животното с такава сила и блъскаше чатала си толкова здраво в гръбнака на жребеца... – прошепна Калигула със замечтан глас.

– И ти искаш да усетиш тази хватка около кръста си. Права ли съм, братко?

Калигула се изправи както си беше съвсем гол и обу своите калиги (подковани ботуши на римските легионери от центурион надолу, които Гай Цезар носеше от ранна младост и които станаха причина за прозвището му Калигула = Ботушчето). Закрачи из покритата с дебели килими стая, затопляна някъде изпод пода въпреки че беше само 24 декември. Рим беше благословен с южни ветрове.

– Тази сила, Друзила... Сигурен съм, че е свършила поне веднъж по време на онази езда!

Калигула се облегна на една колона. Пенисът му стърчеше нагоре като голям банан и беше готов. Друзила се приближи и коленичи.

– Искам я, Друди! А нямам друг начин да я получа – прошепна той, докато мачкаше косата на сестра си и галеше с еректиралия си пенис цялото ѝ лице.

Друзила хвана твърдата кожа на скротума му с добре поддържаните си нокти – все още удобно къси, пораснали толкова, колкото да оставят само лека драскотина. След това, докато брат ѝ продължаваше да мечтае и да възхвалява мощните тласъци на таза на Лейди, лакомо пъхна твърдия му пенис в гърлото си. Засмука го толкова силно, че той запръхтя като тюлен по време на копулация, за да изрази възхищението си от ненадминатите ѝ орални умения. Възбудена от думите му, тя продължи, докато го доведе до оргазъм, изгълта обилно потеклата в устата ѝ течност, облиза всяка капка, както беше правила толкова пъти преди.

Освен че изпита силната тръпка да направи фелацио на брат си, в навечерието на Рождението на слънцето тя го обслужи и по политически причини. Знаеше, че нищо не може да спре императора да си вземе каквото си е наумил. И тъй като титлата императрица нямаше да бъде дадена на варварската мома ездачка цяла година, Друзила смяташе, че е най-добре да се подчини на желанията на брат си, докато се охлади увлечението му по Ладиса Тюдор, както щеше неизбежно да стане.

Докато освобождаваше мощната струя в устата ѝ, Калигула трепереше от удоволствие, облегнат на колоната, а Друзила галеше бедрата и корема му. Почувства се по-добре, облече бродираната си роба и попита сестра си къде ще празнува Рождението на слънцето.

– На пиршество у Месалина – отвърна тя.

Императорът знаеше какво означава това, но при така създалите се обстоятелства не можеше да вини Друзила, че ще постъпи като всяка друга римлянка тази нощ в чест на боговете и богините им.

– Не забравяй да се прибереш преди изгрев – заръча Калигула и погали къдравата ѝ червена коса. – Искам те до мен за церемонията на терасата.

– Винаги ще бъда до теб при официални случаи, мой красиви братко – отговори тя. – А когато пожелаеш – и за по-интимни събития.

Когато Друзила се оттегли, Калигула закрачи из стаята и се замисли..

Няколко минути по-късно двете му по-млади сестри, тринайсетгодишната руса нимфетка Лесбия и наперената четиринайсетгодишна къдрокоса брюнетка Агрипинила, влязоха в стаята накипрени като римски легионери с бронзови шлемове, ризи до средата на бедрото с къси ръкави от груб червен плат с нагръдници от метал и варена кожа. Разлюляваха привързаните си с колани поли, увили стройните им бедра, от коланите им висеше по един римски гладиум (къс двуостър меч, дълъг около 65 сантиметра, използван от легионерите за колене и пробождане). Пристъпваха по пода с – какво друго? – специално правени за тях калиги, опънати по прасците им.

Последвани от четирима млади факлоносци и трима музиканти, които биеха окачените през раменете им военни барабани, двете момичета заподскачаха около брат си и запяха написани от тях глуповати песнички, иронизиращи маршовете на легионерите на Юлий Цезар при влизането им в завладените градове.

Цезаре! Цезаре! Заключете любовниците си,

не ги изпускайте от очи,

вържете ги, не им позволявайте да излизат!

Войниците идват да се забавляват

и от тях ще ви спре дъхът!

Палавите "войници" се спряха пред брат си, извадиха от ножниците мечовете и поздравиха императора, като извикаха три пъти под тътена на биещите барабани традиционното "Да живее Цезар!"

Калигула влезе в играта и разгледа облеклото. Докато поправяше колана на Лесбия, тя го погали между краката.

– Какви резерви са ти останали след атаката на сестра ни Друди? – попита нимфетката с изкусителна усмивка.

Агрипинила хвана ръката му и потърка с нея слабините си.

– Усещаш ли как войската ти се нуждае от презареждане, цезаре?

– Май по-скоро ми се струва, че е заплашена от напляскване – отвърна Калигула през смях.

Двете момичета си дадоха знак на някакъв свой таен език. След това едновременно се обърнаха, наведоха се, вдигнаха поличките си и разкриха голите си задничета.

– Искате ли да надникнете по-отблизо, генерале? – подкани го Лесбия.

– Да не се боите, че ще повлияете на бойния ни дух, императоре? – попита Агрипинила, обърна глава и направи гримаса.

Калигула ги ощипа по сладките задничета.

– Ох! – извика Лесбия.

– Ха! – присъедини се сестра ѝ.

– Достатъчно – заяви Калигула и дръпна полите им надолу. Двете възбудени момичета се обърнаха и си намигнаха.

– Няма да стане! – опънаха се те и разлюляха бедра.

– Трябва да работя, малки чудовища – каза отбранително Калигула.

– Как се осмеляваш да работиш в навечерието на Рождението на слънцето? – сопна се Агрипинила и пак направи гримаса.

– Подготвили сме празнична вечеря в частната ти трапезария с най-хубавия помпейски гарум, който може да се купи с пари, със свещи и всичко както си трябва – обяви Лесбия, изкушавайки императора с пикантния солен рибен сос, който римските лакомници обожаваха.

– Но можеш да забравиш за нашия пир, ако не искаш да играем на Veni, vidi, vici! – заяви Агрипинила.

Двете момичета се отдръпнаха като две тигрици, готвещи се за скок. Играта се състоеше в бърза атака срещу врага, в този случай Калигула, който играеше ролята на цар Фарнас, чиято огромна армия Юлий Цезар разбива за по-малко от два часа при Зела (съвременна Централна Турция) и след това изпраща писмо с прословутите си думи "Дойдох, видях, победих".

Докато барабанчиците въртяха инструментите си, Лесбия и Агрипинила нападнаха Калигула с римски бойни възгласи. Той винаги се бе държал приятелски с двете си малки сестри, опита се да ги отблъсне, но без успех. Те го повалиха на леглото, бързо го възседнаха и го принудиха да се предаде, като го гъделичкаха с мечовете си играчки.

– Печелите! Печелите! – съгласи се Калигула, извивайки се като змия в огън.

Двете момичета потриха голите си чатали – Лесбия в лицето му, а Агрипинила в корема му. Нададоха победни викове и изкрещяха: "Дойдох, видях победих", докато си сменяха местата, и го накараха да опита младите им, но вече покрити с мъх вулви.

Продължиха да си играят в леглото, скачаха нагоре, надолу и около големия си брат, крещяха и събличаха военните си униформи.

– Време е да оберем трофеите! – викаше Агрипинила.

– Да си вземем плячката, легионери – ревна след нея Лесбия.

Отпуснаха се до него, разтвориха и притиснаха ръцете и краката му с телата си, започнаха да гризат зърната му и гледаха как "трофеят" расте между краката му. Докато си разменяха коментари, толкова цинични, че се употребяваха само от легионерите, двете момичета го галиха, стискаха и чесаха, докато започна да моли за милост.

След това с помощта на две робини взеха вана в личната баня на императора. Калигула се радваше на веселата компания на сестрите си, които се смееха и се пръскаха с вода. Двете млади принцеси не спираха да се шегуват с глупавите си роднини – като чичо им Клавдий например, който беше любима мишена за закачките им, защото куцаше и заекваше като папагал по време на публичните речи. Докато робините подсушаваха телата им и ги подготвяха за вечерята, Лесбия и Агрипинила разсмяха Калигула до сълзи, докато се правеха на строги и сериозни преторианци, имитирайки Акилий Требелий, който според Лесбия имал толкова малък пенис, че Друзила се нуждаела от някой от инструментите на Архимед, за да го намери и изяде като малка, малка стрида. Шегуваха се и се забавляваха, докато сервираха вечерята.

Продължиха да се подиграват с глупави приятели и консервативни сенатори. И двете момичета се напиха с хиоско вино и нападнаха Калигула с целия си девичи ентусиазъм. Когато и той се напи, престана да се съпротивлява и сестрите му отново се възползваха от него.

***

На удобната си лектика – голяма носилка, носена от осем роби – Друзила стигна до палата на Месалина на Авентинския хълм. Беше простила на Октавия и я бе взела със себе си.

Елегантният палат на рода на Валериите бе препълнен с триста гости, най-вече млади мъже и жени в живописни екзотични костюми, накиприли се специално за най-дивия пир в навечерието на Деня на слънчевото рождение. Бяха се изтегнали на кушетките за хранене в огромната централна зала или отиваха да се срещат с приятели и любовници в други стаи. За случая родителите на Месалина бяха оставили имението изцяло на разположение на неомъжената си дъщеря, а те заминаха за празниците за Галия Нарбоненсис (днешната Френска ривиера). Прислужваха около петдесет роби, а иберийски музиканти забавляваха присъстващите с весела музика, свирена на цимбали, обои и лири.

Валерия Месалина, която беше две години по-млада от братовчедка си Друзила, бе смятана за най-красивото момиче в Рим. Беше висока към метър и осемдесет и пет, с гарвановочерна коса, откриваща отляво лицето със съвършен овал. Имаше големи сини очи, чийто поглед разтопяваше сърцето на всеки мъж, големи обли гърди с вечно настръхнали зърна, които стърчаха под тъканта на всяка нейна дреха. Месалина излъчваше чувственост от всяка пора на кадифената си средиземноморска кожа. Тъй като бе твърдо решена да се отдаде до забрава на всеки, който имаше мъжеството да я доближи, нямаше съпернички в полето на насладите.

Когато Друзила пристигна, Месалина танцуваше с десет млади мъже, облечени като сатири и с прикачени на коланите им огромни фалоси като на гръцки актьори. Внезапно тя се престори, че се страхува от страстта им, и побягна из трапезарията, а сатирите я подгониха и започнаха да я събличат дреха по дреха. Когато стриптийзът свърши, Месалина застана победоносно гола, докато звучаха ентусиазираните аплодисменти.

Сатирите коленичиха в краката ѝ и започнаха да обсипват с целувки внушителния ѝ венерин хълм, покрит с буен гъсталак от черни косми. След това вдигнаха лица като птичета, очакващи квачката да ги нахрани. Седемнайсетгодишната принцеса от Валериите разтвори ръце като въжеиграч и тръгна, повдигайки крака пред лицата им, като позволи на всеки да отърка нос в безценната ѝ плът и да оближе прочутия ѝ клитор за няколко секунди. Поспря се за повече пред тези, които пъхнаха езици дълбоко между срамните ѝ устни.

Когато музиката и веселието достигнаха апогея си, сатирите се изправиха и я поставиха на възглавница, затанцуваха около нея, като я галеха по тялото с огромните си фалоси и разтваряха краката ѝ. Двама специално назначени роби хвърлиха ечемик в потира на възбудената ѝ плът. Бутнаха между краката на Месалина пет специално обучени бели гъски, които започнаха да кълват ечемика, като пъхаха човки и дори целите си глави в нейния кунус. Изгладнелите птици бързо изядоха зърната, дори попадналите дълбоко в нея, като пощипваха вагиналния ѝ канал и таза ѝ и я докараха до екстаз, завършил с мощен оргазъм.

Стоновете ѝ на удоволствие, посрещнати с радостните възгласи и викове на пируващите гости, продължиха, докато и последното зърно не беше изядено, след което десетимата сатири вдигнаха Месалина над главите си и я понесоха към покоите ѝ.

По време на шокиращото представление, изнесено от по-младата ѝ жадуваща секс братовчедка, Друзила стоеше незабелязано на заден план, облегната на колона, и наблюдаваше. Сред всеобщия делириум, който последва оттеглянето на Месалина, сестрата на императора бе заобиколена от четирима млади мъже, привлечени от начервените ѝ устни и провокативна прическа. Изразиха без задръжки възхищението си и започнаха да я галят, пъхнали ръце под синята ѝ туника. Тя остави пръстите им да се заиграят с гъстата растителност между краката ѝ, но не им позволи да проникнат по-дълбоко, а даде знак на Октавия да се приближи.

– Достатъчно засега – заяви Друзила на четиримата. – Ако искате още, уточнете цената с робинята ми.

Възбудени от готовността на Друзила да поеме повече клиенти наведнъж – което не беше рядкост сред проститутките, но винаги беше вълнуващо, – четиримата бързо предадоха всичките си златни верижки, огърлици, пръстени и монети на внимателната Октавия. След това двама от тях започнаха да хапят и смучат шията на Друзила, раменете и зърната ѝ, а другите двама разтвориха краката ѝ. Бързо скъсаха малката ѝ препаска и започнаха да се редуват да лижат кунуса ѝ.

След минута Друзила беше разлюляна от страст. Октавия започна да се притеснява. Добре познаваше ексхибиционистичната природа на господарката си и пълното ѝ пренебрежение към суматохата, която щеше да настане, когато група пияни гости видят как прекрасна жена като нея се сношава пред очите на всички. Октавия избута насила Друзила и "клиентите" ѝ в един кубикулум (малка римска спалня) и изчака отвън, докато четиримата мъже притискаха появилата се инкогнито принцеса и я "изнасилваха" безмилостно.

След около час, когато вече приближаваше полунощ, Месалина се появи перфектно облечена и гримирана в трапезарията и се смеси с гостите. Те вече бяха задоволили първоначалните си сексуални щения и сега ядяха, флиртуваха и се наслаждаваха на изкусителната вечеря. Междувременно Друзила взе всички наслади, които пожела, а мъжете получиха това, за което бяха платили. Когато свършиха, при тях влезе Октавия с леген с топла вода и няколко чисти кърпи. Изхвърли четиримата и изми от тялото на господарката си следите от буйните страсти на мъжете.

– Как се чувствате, принцесо? – попита робинята с искрена загриженост за физическото и психическото състояние на Друзила.

– Поуспокоена, но все още гореща като пещ – отвърна Друзила и се протегна в леглото като котка след хубаво по-хапване.

– Радвам се за вас, домина. Вече е почти полунощ.

Друзила стана. Октавия я изми, след това извади от чантата си парче бомбикс (мек тънък плат, ползван най-често за препаски) и го стегна около слабините на господарката си, като го промуши първо между краката ѝ и после го завърза за тънкия ѝ кръст. Синята туника все още беше в добро състояние, а огледалото от лъсната мед в спалнята я показваше красива и вдъхваше на Друзила увереност в собствената ѝ хубост.

Върна се в трапезарията, последвана от Октавия. Всички свещи бяха в готовност да бъдат запалени в чест на Рождението на слънцето. Факлите и маслените лампи бяха загасени и всички зачакаха главния роб на къщата да започне да отброява до полунощ. При сигнал всеки запали най-близката свещ. Слънцето се роди отново, както ставаше от векове на 25 декември всяка римска година. Гостите заликуваха, замолиха се, запрегръщаха се и започнаха да вдигат наздравици за божествената звезда, която поддържа живота на всички.

Друзила и Месалина, грейнали от щастие, се прегърнаха с взаимно възхищение и радостни от привилегията и правото си да останат още една година чувствени и провокативни като истински римски жени от онова време.

– Чух някакви слухове, че Кал ще се жени за бритската ездачка. Вярно ли е? – попита Месалина.

– Да. Тя е дъщеря на британския крал Тюдор.

– Хм, не го знам. И защо ще го прави? Да не е някаква политическа каша?

– Ами Кал също така е и сексуално привлечен от нея.

– Охо! Ще я направи ли римска императрица?

– Вероятно... След една година.

– Да му се не види, Друди! Тя може да се превърне в заплаха за властта ти като имперска принцеса.

– Знам, Миси. Но много скоро ще я спра.

Месалина се съмняваше, че Друзила ще рискува да си навлече гнева на Калигула, който несъмнено щеше да е бесен, ако разкрие заговор срещу жена си.

– Кал чука ли те още? – попита тя.

– Да, разбира се. Но ще го оставя малко да си поиграе с новата си невеста.

– Добре! Бързо ще му омръзне.

– Откъде разбра за женитбата на Кал с бритското момиче?

– Хм, чакай да си помисля. Как ѝ беше името?

– Ладиса, но ѝ викат на галено Лейди.

– О, да, Лейди... Мисля, че Апулий, моят освободен роб, чул, че правела моминско празненство. Той ми каза.

Друзила вдигна едната си вежда. Какво обещаващо съвпадение.

– А знаеш ли къде?

– Хм... Чакай да си спомня. Да! В таверната на Ромул в Субура (известен римски квартал).

Мястото беше доста обикновено за една принцеса, дори и варварска. Но тогава Друзила си спомни, че таверната на Ромул е любимо място на римските и чуждоземните ездачи и водачи на колесници и изборът на Ладиса ѝ се стори логичен.

– Защо не отидем там? – предложи тя и вирна брадичка.

– Какво си намислила, братовчедке? – попита Месалина, като притвори очи. – да я премахнеш?

– Не, не... Просто да проверя... А и можем да намерим някои красиви популари (работници) и много гладиатори.

Месалина извика превъзбудено и потърка бедрата си в тези на Друзила, за да покаже радостното си предчувствие за неочакваното приключение, в което се канеха да скочат.

***

Двете млади благороднички се загърнаха в своите пенули (дълги наметки с качулки) и поеха с луксозната носилка на Друзила през центъра на Рим. Когато наближиха таверната на Ромул в Субура, императорската сестра нареди на робите да спрат в една къса тъмна пресечка. Не беше време да парадират с положение, тъй като двете принцеси бяха инкогнито и се представяха за хетери.

Октавия, чиято коса беше сресана както трябва от двете страни на лицето ѝ, беше изпратена в таверната преди тях. Месалина и Друзила я последваха отделно една от друга. Имаха известни затруднения да си проправят път през уличната тълпа, но тъй като проститутките бяха на голяма почит сред римското гражданство, бяха посрещнати радушно с пощипвания по бедрата и най-накрая успяха да стигнат невредими до таверната.

Мястото беше претъпкано. Все още се осветяваше от свещите, които всички бяха запалили в полунощ. В мазето около грубите дъбови маси към две дузини ездачи, водачи на колесници, собственици на коне, конекрадци и търговци пиеха, ядяха, смееха се, играеха на зарове и се занасяха с любовници, съпруги и проститутки. Ромул пълнеше каните с бира и вино. Двете му съпруги Теренция и Папила сервираха на клиентите заедно с десетина слугини, които шетаха в добро настроение, сновейки между кухнята и залата. На издигната в ъгъла платформа двойка актьори играеха бездарно сцена от "Орфей и Евридика". На втория открит и обграден с парапет етаж други клиенти пееха плебейски песни и насърчаваха двамата актьори по-бързо да се впуснат с копулация.

Още щом влязоха, Месалина и Друзила веднага бяха приближени от мъже, които им предложи пари за секс. Друзила отказа с извинението, че сериозните меретриси (скъпи римски куртизанки) винаги се въздържат да практикуват професията си в Деня на слънчевото рождение. Месалина обеща на неколцина да си помисли и отиде при братовчедка си.

– Видя ли я? – попита.

– Не.

– Хич не ми прилича на моминско забавление.

– Да, гадна дупка.

Октавия, която набързо бе събрала информация, се приближи до тях.

– Напитките и храната са изцяло платени от булката – уведоми ги младата робиня.

– Охо! – възкликна Месалина. – Щедра е.

– Къде е тя? – попита Друзила.

Октавия посочи маса в другия край на залата.

– Ето там... Русата с опашката.

Група ездачи и водачи на колесници разговаряха с русото момиче с опашката, облечено в кожен корсет, с който изглеждаше като млад мъж, ако не бяха гърдите ѝ, които наполовина се показваха от деколтето.

– Никой не знае за кого ще се омъжва – поясни Октавия. – Казала им е само, че е виден римски гражданин.

– Хм, виждам, че освен всичко друго е ѝ умна – коментира Месалина.

Друзила я помоли да отиде при булката и да се опита да разбере повече за плановете ѝ. Безсрамна както винаги, Месалина изобщо не се поколеба. Приближи се до масата и прошепна нещо в ухото на Ладиса.

Русата бритска принцеса я погледна и забеляза прическата и начервените ѝ устни. Месалина се усмихна. Ладиса се изправи и тръгна с римската "курва" към по-затънтен ъгъл, където двете продължиха разговора си. От другата страна на залата Друзила и Октавия забелязаха късата кожена пола на Лейди, изпод която се виждаха стройните ѝ дълги крака, обути в ботуши до коляното от животинска кожа и вързани на прасците с кожени ремъци. Друзила трябваше да признае, че бъдещата невеста на брат ѝ беше привлекателна, макар по един варварски начин, въпреки небрежната си прическа и пълното отсъствие на грим.

Нисък дебелак на средна възраст в кадифена дреха и с крещящ болтус (голяма кръгла твърда шапка във византийски[1] стил, около 20 сантиметра висока и около 50 сантиметра широка, покрита с коприна или понякога с кожа), който го правеше да изглежда като гъба, се появи иззад Друзила.

– Нима най-прекрасната имперска принцеса на всички времена си търси забавления? – попита мъжът с мазна усмивка. Разпознатата Друзила беше ударена в гръб, но бързо насочи към човека унищожителния си поглед.

– Кой сте вие?

– Муций Регулат, ваше височество.

Името ѝ звучеше познато.

– Той е сводник – прошепна Октавия в ухото ѝ.

– Не съм сводник, принцесо – защити се Муций, който дочу думите на Октавия. – Аз съм най-великият сводник в цялата Римска империя.

– Доста високо, самочувствие имаш, дебелако – отвърна Друзила. – Дори не си успял да превърнеш тъпото моминско празненство в истинска вълнуваща римска оргия.

– Права сте, ваше имперско благородие. И аз се чувствам доста унизен от това, но Лейди Тюдор е истинска бритка.

– Така ли? И какво означава това?

– Бритите не обичат секса.

– О! Не знаех – учуди се Друзила.

– Всички се учим цял живот – рече дълбокомъдро Муций и облиза големите пръстени, които носеше на всичките си пръсти. – Нали?

Месалина се върна и потвърди казаното от Муций. Дръпна Друзила настрани и ѝ обясни, че Лейди била напълно отвратена от римските разточителства. Смятала преди женитбата да даде на съпруга си ясно да разбере какви са нейните виждания. Новината развълнува Друзила. Като знаеше какви са очакванията на Калигула, нямаше никакви причини да се чувства заплашена от такава консервативна мома, за която явно целият свят се въртеше около конете.

Тя представи Муций на Месалина, чиято слава бе достигнала и до него от известно време. В отговор на чувствената му целувка по ръката ѝ седемнайсетгодишната лисичка го стрелна с поглед, пълен с неподправено одобрение, и притисна лицето му до гърдите си. И тъй като той беше доста по-нисък от нея, тя разтвори туниката си над кръста и позволи на изпадналия в екстаз сводник да си поиграе с гърдите ѝ. Болтусът му падна на пода. Октавия го вдигна. Месалина пъхна ръка под дрехите на Муций и го сграбчи за пениса.

– Мммм, Друзила! Голям му е! – прошепна бързо възбудилата се Месалина, докато Муций хапеше зърната ѝ. Напипа косматия ѝ венерин хълм под туниката и заби дебелия си, украсен с пръстен пръст в подмокрената ѝ плът. Тя извъртя очи към Друзила, която наблюдаваше как братовчедка ѝ лиже устните му и мълви: "Трябва да го изчукам!"

В разгара на страстта Муций избута разгорещената Валериева принцеса във вестибулума (дрешника) и даде знак на робинята вътре да се изнесе веднага. Импозантното римско момиче и ниският византиец се целуваха като вампири, смучеха и хапеха езиците и устните си. Той дишаше тежко, но това само увеличаваше внезапния ѝ прилив на страст. Месалина се стовари по гръб върху купчина зимни наметки и бавно разтвори дългите си крака. Муций гледаше като хипнотизиран прочутия ѝ кунус, обграден от най-буйния гъсталак, който някога беше виждал в живота си. Прекрасната римска патрицианка погали с крак, обут в изящен сандал на висок ток, лицето му и го остави да ѝ смуче пръстите на стъпалата, докато тя търкаше клитора си до пълна ерекция. Муций беше като поразен от мълния. Клиторът ѝ беше поне два сантиметра.

– Хайде, поеми го в устата си – насърчи го Валериевата принцеса с предрезгавял от копнеж глас.

Потящият се византиец свали горната си дреха, коленичи между краката ѝ и зарови глава в слабините ѝ. Облизваше, смучеше и дъвчеше свръхчувствителната ѝ петиола, докато галеше зърната ѝ, които се бяха втвърдили до пръсване. Огнената млада принцеса започна да стене предизвикателни думи, като предлагаше плътта си към устата и зъбите му и стискаше главата му с крака.

Когато сетивата ѝ достигнаха върха на удоволствието, той сграбчи дебелия си, твърд като камък пенис и го потри около влажните ѝ вътрешни срамни устни, за да я почувства. Тя се взря в ерекцията му и затаи дъх, а желанието в главата ѝ растеше. Той влезе в нея с яростен тласък. Месалина инстинктивно обви крака около дебелия кръст на Муций, друсаше се напред-назад, галеше се по зърната и хапеше ръцете му, удряше го подканящо по задника с пети и притискаше пениса му дълбоко в себе си чак до шийката на матката, която реагираше с радостни конвулсии, тъй като вече бе подпалена от страст от кълването на гъските по-рано на пиршеството. Контракциите на вагината ѝ отекнаха чак в мозъка ѝ, завладяха всяко мускулче на тялото ѝ и изпълниха сетивата ѝ. Изведнъж се почувства близо до "малката смърт" и затаи дъх. Потисна виковете си, вместо това простена, а мускулите на корема и краката ѝ затрепериха безконтролно.

Междувременно, докато ръчкаше надълбоко в разгорелия се в нея вулкан, той стискаше и опипваше зърната ѝ, въртеше едрата си пубисна кост и притискаше долната ѝ част в еректиралия ѝ клитор, като така ѝ доставяше двоен оргазъм – клиторен и вагинален едновременно, – което си беше върховна наслада за сексуалния звяр, живеещ във всяка фибра на Месалина. С изключение на бързо набъбващите ѝ гениталии, напълнени от необуздан прилив на желание, всичките ѝ други мускули отказаха да ѝ се подчиняват. Сега беше като разглобена кукла, свършваща под дивата мъжественост, пусната на свобода от изливащите се от нея сокове.

Когато Муций осъзна, че притежава всеки сантиметър от това прекрасно момиче, той се изпълни с такава безконтролна страст, че в един миг само тежестта на тялото му излъчваше достатъчно енергия, с която тя да възстанови функциите на мускулите си. Чувстваше се омагьосана като горска нимфа от див звяр, сключи крака около врата му и заби нокти в гърба му, заблъска таза си в слабините му и яростно започна да го целува по устата, смучеше и хапеше езика и дебелите му бърни и го подканяше да я подлуди сексуално.

Изведнъж, докато викаше и се гърчеше, тя усети, че дъхът ѝ радостно спира от нов оргазъм, после веднага след него, докато той продължаваше да я блъска още по-здраво и по-бързо, почувства как нейният кунус се изпълва с топлата струя от неговия член. Двамата продължиха с тласъците на свършването, докато той не се свлече върху нея.

Тя се опитваше да успокои дъха си, застинала неподвижно под купчината тлъстини, докато ерекцията му спадна и спермата му потече навън от вагината ѝ. Той произнесе няколко патетични думи като "Фантастична, завладяваща, величествена..." Тя се почувства леко раздразнена от фамилиарността му и го избута от себе си. Той не сваляше очи от нея, чувстваше се замаян, а тя стана и огледа огромното му шкембе с отвращение. Заблъска с токчето на сандала си огромния му увиснал пенис, след това го заудря по гърдите и лицето. Той вдигна очи към великолепието, което се разкриваше над него в цялото си величие.

– Изчисти ме, свиньо – нареди му тя и клекна над лицето му. – Използвай езика си, но бавно, ясно? В момента съм много чувствителна.

Той я облиза и глътна и собствените си сокове заедно с нейните, изчисти я от бедрата, през цялата дължина на слабините, но получи плесница през лицето, когато се опита да се заиграе с клитора ѝ.

– Дори не си мечтай да го направиш отново, ясна ли съм?

Дебелият сводник кимна и покорно довърши работата си.

След това вдигна дрехите си, тръгна към далечния край на стаята и се скри в ъгъла. Месалина седна на един стол, пое дълбоко въздух с широка усмивка на удоволствие и отпусна крайниците си. Тогава на входа на вестибулума изневиделица се появи Октавия.

2.

– Принцесо – повика я робинята на Друзила с тих глас. Месалина вдигна очи към входа.

– Влез, Октавия. Намери вода и чист бомбикс.

– Вече са с мен – каза Октавия и влезе в стаята с малка амфора и чантата си в ръце. Месалина се изправи и се приближи към робинята.

– Да не си ме гледала? – попита с усмивка, докато Октавия я миеше.

– Да, принцесо. Чаках пред вестибулума заедно с двете момичета, които го обслужват, за да пазя някой да не влезе.

– Добро момиче. Къде е Друзила?

– Тръгна си.

– Нима? Не ми се стори да е минало много време...

– Ами... Тук сте от половин час, но моята домина си тръгна веднага щом влязохте с мъжа.

– Не го харесваш, нали?

– Не е моя работа да съдя хората. Само се надявам, че е бил мил и не се е възползвал от вас.

– Не се тревожи за това, Октавия. Аз се възползвах от него.

Октавия умело направи нова препаска от дълга ивица бомбикс и я завърза около кръста на Месалина. След това оправи туниката ѝ и продължи с тоалета, като я среса и сложи малко стибиум (древно подобие на туш) около очите ѝ.

– Ами бритската ездачка? – попита Месалина, докато се наслаждаваше на отражението си в преносимото сребърно огледало на Октавия.

– Все още е тук, в таверната, принцесо.

От тъмния ъгъл се появи напълно облеченият Муций. Месалина му се усмихна и му подаде ръка за целувка.

– Иска ми се да заслужа доверието ви, ваше благородие – каза той, докато смирено целуваше ръката ѝ.

– Ще видим, Муций – отвърна Месалина.

– Искате ли да останете, или да се погрижа някоя лектика да ви откара другаде?

– Хм, това моминско празненство е доста потискащо – заяви разглезената римска аристократка, докато си прибираше косата отляво.

– Съгласен съм – каза Муций, който не пропусна да забележи прическата ѝ. – Като изключим пиршеството в чест на победата на Лотар на втория етаж, всички останали само си приказват за коне и надбягвания.

Месалина се намръщи.

– Да не говориш за гладиатора Лотар?

– Да, ваше височество. Едрият мускулест атлет от Нубия (африканска област на юг от Египет), една глава по-висок от вас, силен като черен бик и бърз като светкавица. Спечели златен пояс на Мунера гладиатория (гладиаторските игри). Току-що пристигна с приятелите си и ме чака да му доведа красиви жени.

– Изкушаваш ли ме, Муций?

– За мен би било чест – отвърна сводникът с възхита в очите.

Месалина направи знак на Октавия да се оттегли. Когато робинята излезе, младата патрицианка чувствено поглади Муций по брадичката.

– Да не би да обмисляш как да ме продадеш, все едно съм една от курвите ти?

– О, не! – възкликна Муций. – Ще съм горд да ви продам, но само като най-красивата, най-великолепната млада жена, която светът някога е виждал, и с пълно уважение към ранга ви.

Месалина го плесна през лицето.

– Не искам това! – извика.

Муций се поклони.

– Моля за извинение, принцесо. Просто сметнах, че сте склонна да се продавате, за да достигнете по-голямо удоволствие и да задоволите богинята Венера.

– Това са много добри причини, Муций. Но ако имам желание за такива преживявания, ти никога не трябва да разкриваш името и ранга ми на клиентите си. '

– Защо не, ваше благородие? Представете си каква тръпка ще изпита всеки мъж, ако получи възможност да притежава за миг божествената Месалина, една от най-благородните жени в империята?

– Много мъже вече са я получили.

– Но не и като почувстват удоволствието да си платят за това.

– Затова и искам да го направя. Но предпочитам да се държат с мен като с обикновена курва, а не като с принцеса.

– Никой няма да повярва, че сте обикновена курва – настоя сводникът. – Невероятната ви красота, ненадминатата ви чувственост и класата ви няма как да заблудят никого. И освен това, не знаете ли, че мъжете обичат да се държат с курвите като с принцеси, а с принцесите – като с курви?

Месалина се усмихна.

– Наистина ли вярваш в това?

Муций осъзна, че тя всеки момент ще промени позицията си в техния спор. Приближи се към нея и започна да я гали по бедрата.

– Наистина ли искате да ви изчукат брутално и да се радвате на униженията, на които ще ви подложат грубовати гладиатори като Лотар и неговите приятели?

– Вероятно... – промърмори Месалина, докато Муций промушваше ръката си към цепката на слабините ѝ.

– Всичките едновременно? – попита Муций и я опипа по чатала през препаската.

– Защо не?... – каза тя и поклати бедра.

– Колко дълго?

– Не знам... – отвърна тя, докато хитрият Муций пъхаше пръсти под препаската и бавно галеше навлажнените ѝ срамни устни.

– До зори?

Месалина леко разтвори крака. Той завъртя пръст около трептящия отвор на вагината ѝ.

– Добре... до зори.

– Ако ви продам на тях, ще трябва да правите каквото ви наредят.

– Знам.

– Няма как да откажете на никого.

– Няма да отказвам.

Той внезапно я целуна по устата. Месалина отвърна със същата страст и разтвори бедра. Той проникна с пръсти в нея. Тя за малко да свърши отново. Сводникът усети това и издърпа пръстите си веднага.

– Готова ли сте? – попита с предизвикателна усмивка. Месалина затвори крака и се поглади по корема, трепереща от желание.

– Да... Заведи ме при тях – каза.

– Но само ако мога да им разкрия името и ранга ви – промърмори сводникът в ухото ѝ.

– Добре, Муций. Печелиш.

Според традициите в неговата професия при ангажиране на нова проститутка, той коленичи и целуна красивите ѝ стъпала. Докато облизваше пръстите на краката ѝ, се закле в името на Венера – покровителката на проститутките – да я закриля и уважава и да ѝ дава всяко възнаграждение, което получава от клиентите, като удържа само трийсет процента комисиона за услугите си.

– Не искам да ме гледаш, докато го правя – уточни Месалина. – Уреждаш сделката и изчезваш, ясно ли е?

– Да, ваше сиятелство.

– Закълни се! – настоя принцесата, като го тупна със стъпалото си по лицето. Той вдигна очи към нея и се закле.

След това се изправи и я накара да даде тържествен обет, че ще се впуска в проституция винаги, когато поиска, но само под негова егида за следващите три години.

Скрита зад вратата, Октавия подслушваше кратката церемония. Тъй като беше далеч, не успя да чуе точните думи на клетвата, но разбра за какво става въпрос.

Муций оправи дрехата на Месалина и приглади косата ѝ. Младата принцеса се завъртя щастлива из стаята и размаха полите си, като така показа решимостта си да се отдаде на всеки мъж, който той ѝ намери.

Октавия се върна в залата и се загледа в Ладиса, която все още си бъбреше с другите ездачи и пиеше много бира. Очевидно никой мъж не се осмеляваше да се доближи до русата бритска принцеса с някакви намерения за съблазняване, въпреки че римлянките често се отдаваха на диви оргии по време на моминските си празненства. Може би заради охранителните ѝ, помисли си робинята на Друзила, когато забеляза двете заплашително облегнати на стената варварки в къси черни поли, със затъкнати брадви в коланите. И двете не сваляха очи от Ладиса.

Когато Октавия видя Муций да води Месалина нагоре по стълбите към компанията на Лотар, тя се покачи няколко стъпала да проследи какво ще стане.

Просторният горен етаж на таверната беше претъпкан с гладиатори, които се перчеха с мускулите си и голите си гърди, украсени с обсипани с метал кожени ленти. Лотар и около дузина негови приятели пиеха, играеха зарове и гледаха представлението на голите актьори долу.

Когато Муций се качи при тях с Месалина, започнаха да го подиграват, че се появява със само едно момиче.

Принцесата облегна гръб на стената и погледна всеки един от мъжете така, сякаш вече се топеше в прегръдките му. След това вдигна прелъстително очи към великолепния чернокож Лотар с широките рамене, масивни бицепси, мощен гръден кош. Той бе поразен от големите ѝ сини очи, изкусителните ѝ червени устни, стройната ѝ снага и особено от стойката ѝ. Въпреки прическата Лотар не можеше да повярва, че е проститутка. Приближи се към нея.

– Как е името ти, млада жено?

– Валерия... Месалина – отвърна принцесата, като разтегли сластно думите и издиша в лицето му пълен със съблазън дъх, който го опияни. Името ѝ не говореше абсолютно нищо на нубиеца, но друг гладиатор, русокос трак, проговори.

– Хей, Муций – извика русият. – Искаш да ти повярваме, че това е римската принцеса Месалина ли?

– Точно тя е, тракиецо – отвърна гордо Муций. – Имаш думата ми.

Лотар я погледна.

– Наистина ли си римска принцеса?

Месалина разтвори дрехата и разголи тялото си пред него и останалите.

– Не виждаш ли? – каза и погали плоския си корем.

– И се продаваш? – попита все още невярващият Лотар.

Тя се приближи към него и потри зърната си в голите му черни гърди. След това спусна ръка, бръкна под кожената препаска, хвана го за пениса и вдигна лице, за да го целуне.

– Не се ли боиш? – попита я той, докато членът му достигаше максималните си размери в ръката на Месалина.

– Не знаеш ли, че една римска принцеса не се бои от нищо? – попита тя, макар да усещаше как дъхът ѝ спира от големината на ерекцията му. Не можеше да сключи дългите си пръсти около набъбналия пенис, въпреки че стискаше с всичка сила, а тя не беше немощна.

Той леко отвори уста. Тя направи същото. Дебелите му устни се притиснаха в нейните. Езиците им се срещнаха и започнаха да се облизват. Изведнъж устните им се сключиха в целувка и така силно се засмукаха, че им отне известно време, докато се разделят, за да започнат диво да се хапят и неговите викове да покрият нейните стонове. Месалина придърпа черния му еректирал пенис между бедрата си върху препаската и започна да търка и опъва зърната си, докато целувките им с нестихваща страст се пренесоха върху брадичката, шията и раменете.

Всички останали стояха като поразени от гръм пред спектакъла, който изнасяха тези две необикновени същества, които вече нищо не можеше да върне назад във взаимния им копнеж. Тя вдигна коляно към бедрото му. Лотар плъзна ръце надолу и я повдигна. Като не спираше да го целува, тя обви крака около кръста му.

Муций се опита да ги охлади, като поиска за седемнайсетгодишната Месалина десет пъти по-висока цена и от тази за най-скъпата римска куртизанка.

– Имаш я! – извика нубийският гладиатор на сводника.

От по-ниското си положение по средата на стълбите Октавия видя огромния черен член да се промушва през препаската на Месалина и да се притиска с огромна сила в кунуса ѝ. Звукът на раздрания плат накара всички да подскочат. Притисната до стената, младата патрицианка затаи дъх, направи гримаса и потисна вика си, като захапа рамото на гладиатора. Големият му като на бик инструмент беше влязъл само до половината, но вече беше стигнал дъното на нейния орган.

Тя застина в очакване, като се взираше беззащитно в него с божествените си очи.

– Ще се поизпотиш за парите си, принцесо! – процеди през зъби Лотар, докато блъскаше твърдата си глава в матката ѝ.

– Знам... Натискай! – простена Месалина без капчица страх.

Лотар притискаше все по-силно. Тя дишаше тежко и не спираше да повтаря "да, да, да..." Прегръщаше го и го целуваше страстно и стигна на ръба на оргазма само след секунди. Притисна се в него, а тялото ѝ се разтресе като кипарис на вятъра, като така му даде да разбере, че всеки момент ще свърши.

Спонтанните ѝ тръпки, нежните ѝ стенания и емоционалните ѝ думи на пълно подчинение накараха черния гладиатор да ускори ритъма на сношението. От очите ѝ потекоха сълзи. Твърдият му пенис влизаше все по-дълбоко. Скоро тя започна да се клати напред-назад и да вика не от болката, която изпитваше, а защото всичките ѝ сетива избухнаха.

– Сега! – изкрещя.

Лотар го вкара целия! И доведе Месалина до върха, че и отвъд него! Неконтролируемите конвулсии на оргазма ѝ се разнесоха моментално по тялото ѝ като електрически заряд. Когато усети, че ще свърши, високият негър натисна силно, за да я обладае в най-високата точка на отдаването ѝ, след това внезапно спря. Както го беше вкарал целия докрай, я сграбчи за бузите на задника и ѝ помогна да извърти таза си към него така, че да я приближи още повече. Тя свърши с всяка фибра на тялото си, без да може да се контролира.

Муций събра доста злато от останалите гладиатори, които също искаха да се насладят на ласките на принцесата в частната стая на втория етаж. Опита се да ограничи лъстта им, но не успя. Те вече планираха да чукат групово Месалина, след като свърши с Лотар. Муций преглътна. От това, което я видя да прави с африканеца, предположи, че тя ще се съгласи на всички перверзни, които другите могат да измислят. Въпреки това, да остави такава прекрасна млада жена сама с глутница мъже, свикнали да се бият и да убиват хора и зверове по арените на Римската империя, можеше да се окаже много опасно, дори фатално. Поколеба се. Но в ръцете му се изсипа още злато.

След като стигна до върховно удоволствие, Месалина видя как Муций преговаря с останалите гладиатори. Помоли Лотар да отложи оргазма си и слезе от него.

Само по фини сандали с високи токове, тя се промъкна покрай мъжете, наслади се на ласките им и след това се обърна към Муций.

– Не се ли закле, че ще ме оставиш сама? – припомни му с подигравателна усмивка.

Гладиаторите възликуваха и вдигнаха наздравици в чест на Венера, Бакхус, бога на виното и разврата, както и на Приап, бога на вечната ерекция.

Муций се поклони и започна да се оттегля заднешком към стълбището. Месалина седна в скута на трака и го целуна така, както само една страстна любителка на мъжете може. Муций въздъхна дълбоко и изчезна.

Като видя сводника да идва към стълбището, Октавия бързо се скри зад ъгъла.

Муций прекоси първия етаж на таверната и се шмугна в кухнята. Ромул го последва.

– Имаш ли злато? – попита собственикът на таверната, който имаше право на дял от заработката на Муциевите проститутки на това място.

– Да, отвори шкафа – отвърна сводникът.

Ромул отвори шкафа, в който държеше най-различни дървени сандъчета на партньорите си. Муций взе от него ключа, отвори най-голямото ковчеже и бръкна в джобовете си, за да прехвърли в сейфа всичкото злато, което получи от гладиаторите за услугите на Месалина.

– Май доста струва младата принцеса, а, Муций? – подхвърли Ромул, чиито информатори вече му бяха донесли за сделката с Месалина.

– Да, но си дръж устата затворена, разбра ли?

– Защо? Не виждам нищо лошо в това жените да се забавляват – отвърна Ромул. – Плебеи или патриции, всички имат право да се изчукат както си пожелаят.

– Знам, знам... Просто искам да избегна прекаленото търсене.

Ромул се съгласи. Муций заключи сандъчето и увери приятеля си, че ще му даде дела на другия ден.

Върна се в таверната, повика две от робините си и им нареди да се навъртат и да наблюдават Месалина, като останат незабелязани. След това се смеси с тълпата и завърза разговори с конекрадците за клиенти и трикове.

Октавия наблюдаваше Муций от входа на дрешника, но не можеше да чуе какво говори.

***

Октавия бе дъщеря на богат римски сенатор, обвинен от император Тиберий в измяна, който се самоуби, когато тя беше само на седем годинки. Семейството ѝ загуби всичкото си богатство и момичето беше продадено за робиня на Акилий Требелий, който по-късно пък стана един от любовниците на Друзила. След смъртта на Тиберий Друзила убеди брат си да назначи Акилий за трибун на преторианците, високоуважаваните лични телохранители на императора. В знак на благодарност той дари осемнадесетгодишната Октавия на имперската принцеса.

Понякога младата робиня бе предоставяна за сексуални услуги на приятелите и клиентите на Акилий, но никога не ѝ бяха харесвали бързите сношения, които римляните правеха с робините.

Въпреки че физическите данни на Октавия можеха да предизвикат у мъжете същата страст, каквато те изсипваха върху свободните жени на империята и свободните проститутки от всички нива, нашийникът ѝ показваше, че е робиня още от пръв поглед. По закон на римските роби и робини им бе забранено да флиртуват, съблазняват и дори да имат любовници без разрешението на господаря.

Но пък римската традиция повеляваше, че по време на Сатурналиите, и особено в Деня на слънчевото рождение, всички роби автоматично получават същите права като господарите си. И докато по-младите от тях се възползваха, Октавия знаеше от опит, че какъвто и мъж да срещнеше на светия ден, тя винаги щеше да бъде възприемана и сексуално използвана като робиня. През десетте години, през които бе принадлежала на Акилий, тя така и не бе разбрала, че жената може да достигне гаудиум – разтърсващия екстаз на всички сетива. След като беше дарена на Друзила, видя новата си домина да свършва сама и се опита да мастурбира вечер като си легне, но не успяваше да почувства никакво удоволствие, освен когато Друзила я наказваше с камшик. Силните шибания по малките ѝ гърди или по тесния заоблен ханш провокираха моментални тръпки в гениталиите ѝ, които се превръщаха в странно усещане за удоволствие, каквото никога не бе почувствала с мъж.

Когато Муций се смеси с тълпата, след като предаде Месалина на гладиаторите, Октавия бе притисната в ъгъла от трима мъже. Те започнаха да я галят през туниката. Остави ги да го правят известно време, просто защото искаше да е любезна, но те бяха толкова скучни, та реши, че ще е загуба на време да се поддаде на свалките им.

– Достатъчно... – промърмори тя, като стисна краката си, за да не позволи на ръцете им да се промушат под препаската ѝ.

– Какво ти е, сладурче? – попита единият от тях. Не можеше да повярва, че някоя жена доброволно ще се откаже от сексуален контакт.

– Разтвори си краката малко, хайде... – настоя другият.

– Хей, момчета... Тя няма косми, също като малко момиченце е – обяви третият, чиито пръсти бяха достигнали венериния ѝ хълм.

Човекът беше прав. Един нундиум преди Деня на слънчевото рождение Друзила накара да обръснат изцяло финото окосмяване на Октавия, защото трябваше да изпълни ролята на десетгодишна проститутка в серия от луди сценици (театрални представления), написани от Калигула и поставени от Друзила. И тъй като първите два епизода бяха много успешни, следващите бяха насрочени през четири дни до края на Сатурналиите на нони (деветия ден) от януари и оттогава Октавия се бръснеше всеки ден.

Другите двама настояха да ги остави и те да опипат слабините ѝ. Октавия леко разтвори с нежелание крака и им позволи да почувстват голия ѝ пубис, но бързо ги затвори, когато се опитаха да мушнат пръсти между срамните ѝ устни.

Огледа се за помощ и забеляза Муций да бъбри с някакви хора. Отблъсна тримата мъже и затича към сводника за защита.

– Помогни ми, Муций! Моята домина нареди да наглеждам Лейди, а не мога да го правя, ако тези мъже ми досаждат.

Византиецът каза на тримата да я оставят на мира. След това заедно с Октавия обърна очи към Ладиса, която все още седеше на масата си, потънала в разговори за конни надбягвания с ездачите. Той забеляза, че Теренция пълни чашите им с бира.

– И какво очаква Друзила да разбереш за Лейди? – попита Муций.

– Ами може да се напие и да извърши някакви глупости...

– И твоята домина ще е доволна, ако тя се изложи с простотии? – попита хитрият сводник, който от самото начало бе разбрал, че тайният годеник на Ладиса е именно Калигула, и беше напълно наясно какво рискува Друзила, ако Лейди се окаже подходяща да стане следващата императрица на Рим.

– Така мисля... – отвърна Октавия. – Но Лейди има две едри бритски девойки охранителки с брадви в коланите. Виждаш ли как са се облегнали на стената зад нейната маса?

– Разбира се. Не свалят очи от нея и дори я придружават до латрината от време на време, като ходи да изпикае всичката тази бира, която поглъща цяла нощ.

– Да... И аз го забелязах – въздъхна Октавия.

В ума на Муций бързо се зароди план. Даде знак на две от момичетата си Никия и Зине, будни на вид гръцки порне (обикновени проститутки, които работят по договор със сводник или съдържател на бордей), да се приближат и им каза нещо на византийски диалект, което Октавия не разбра. Двете гъркинчета закимаха, докато Муций им обясняваше, след това тръгнаха през таверната. Сводникът бързо повика един от робите си, добре сложен млад мъж от Галация (регион в римската Мала Азия, в днешна Турция) и му заповяда да пази Октавия.

– Какво си намислил? – попита робинята на Друзила, като видя как двете куртизанки на Муций се отправят към Ромул.

– Остани тук с моя галациец. Аз ще поговоря с нея.

Октавия проследи с поглед как Муций се приближава към Ромул и момичетата и тръгва с тях към кухнята. Когато сводникът се върна, нагласи шапката си, проправи си път с лакти през тълпата и заговори Ладиса.

– Благородна принцесо – поде Муций и се поклони. – Казвам се Муций Регулат. И съм собственик на коне.

Някои от ездачите, които знаеха с какво се занимава византиецът, потиснаха смеха си, но се направиха на ударени, за да видят каква шега за сметка Ладиса е намислил.

– Приятно ми е да се запознаем, Муций – каза Лейди на латински с очарователен бритски акцент. – Всички любители на коне са ми приятели.

По говора си личеше, че е доста подпийнала, но поведението ѝ бе изискано и приятно, въпреки многобройните пинти бира, които бе изпила с останалите ездачи през последните два часа.

– Имах удоволствието да ви гледам на първото надбягва не в Циркус Максимус миналата седмица. Вие сте превъзходна ездачка.

– О, благодаря, Муций – отвърна бритската принцеса и подаде лявата си ръка, за да я целуне.

– Ще яздите ли и след сватбата? – попита той. Ладиса обясни, че в брачния ѝ контракт с римския ѝ годеник са постигнали споразумение да се включи клауза, която ѝ позволява да язди веднъж на месец поне една година, освен ако не забременее.

– Никой не може да ме откъсне от конете, повярвайте ми, Муций – заяви Ладиса с абсолютна увереност.

– Ами конят, с който спечелихте победа пред очите на императора? – попита Муций, който хвърляше по един поглед към мястото, където изчезна Ромул, в очакване на завръщането му. – Продава ли се?

– Боя се, че не, приятелю. Златен чар ми служи прекрасно от три години и е спечелил всичките си надбягвания в Британия и галските провинции – обясни тя гордо. – След триумфа му миналата седмица в Рим в най-важното състезание в света баща ми го пенсионира и го прати в Британия. Скоро ще започне да се качва върху кобилите ни и да създава великолепни малки жребчета.

Изкикоти се, след това вдигна тост за Златен чар с Муций и останалите наоколо.

– Чух, че императорът говорел за ездата ви с огромно възхищение – подхвърли Муций небрежно, просто за да провели реакциите ѝ. Тя се изчерви. Аха! – помисли си византиецът, смущава се дори когато мисли за него. Зачуди се дали идеята за брака е на Калигула или на баща ѝ, крал Тюдор. Но дори и да е на баща ѝ, Калигула сигурно е проявил някакъв извратен интерес към нея, иначе никога нямаше да приеме да се оженят.

Муций продължи да я разпитва за конете и надбягванията ѝ. Междувременно гледаше как Никия и Зине се приближават към масивните телохранителки на Лейди. Момичетата му ги заговориха, но двете руси бритки, една глава по-високи от гъркините, не откъсваха очи от Лейди и не отговаряха, вдървени като истукани. След малко се появи и Ромул и кимна на Муций отдалеч.

– Нека ви разкрия една тайна, ваше височество – каза Муций и с това започна атаката срещу целомъдрието ѝ. – Притежавам най-фантастичния жребец, който някога сте виждали.

– О, нима? – попита Ладиса скептично. – Как му е името?

– Инцитатус.

– Инцитатус? Никога не съм чувала за него.

Муций намигна на ездачите. Те погледнаха Лейди с престорена изненада от невежеството ѝ относно римските коне шампиони. Сводникът хвърли поглед зад Лейди и видя, че двете телохранителки вече гримасничат като идиотки и се мятат в ръцете на Никия и Зине.

– Инцитатус е спечелил двайсет и пет надбягвания за три години, след това, също като Златен чар, се оттегли от състезания – продължи Муций сериозен като змия, дебнеща мишка.

Ездачите потвърдиха и Ладиса им повярва, без да има ни най-малка представа, че зад гърба ѝ момичетата на Муций нежно избутват телохранителките ѝ през тежките завеси и ги отстраняват от сцената.

– Инцитатус се е превърнал в най-продуктивния жребец на света. Никоя кобила не може да му устои – продължи Муций с ясното съзнание, че неговите момичета са изпълнили своята част от плана.

– Къде го държите? – попита Ладиса, като едвам прикриваше любопитството си.

– Тук, в конюшните на Ромул – отвърна Муций.

– О, това е интересно – отбеляза бритката и бедрата ѝ леко потрепнаха на пейката, което византиецът отчете като знак за сексуална възбуда.

– Днес успешно възкачи няколко кобили тук, в Рим, и моите коняри ще го отведат в Етрурия (днешна Тоскана) преди да се съмне – съобщи Муций половината истина.

Лейди махна разочаровано с ръка.

– Не искате ли да го видите, преди да го отведат? – предложи Муций с мазна усмивка.

– О, ами... защо не? – отвърна Лейди с добре прикрито вълнение. – Мога ли да взема двете си слугини с мен?

– Разбира се, че може, ваше благородие – отговори сводникът и ѝ помогна да се изправи. Знаеше, че да я вдигне от мястото ѝ беше най-добрият начин да предотврати отказа ѝ, щом открие, че двете телохранителки са напуснали поста си.

Ладиса се огледа и се намръщи.

– Хм, няма ги... – промърмори.

– Кой го няма, ваша светлост? – попита Муций с престорена изненада.

– Моите телохранителки – отвърна тя.

В този момент друга порне на Муций, русокоса девойка, която се бе подстригала и облякла като момче, се приближи към сводника и Лейди.

– Моля да ме извиниш, Муций – каза приличащото на момче момиче. – Колесницата, която ще откара Инцитатус, пристигна. Мъжете чакат в кливуса (градска улица) и искат разрешение да започнат да товарят.

– Кажи им да изчакат, Фулвия – нареди ѝ Муций, небрежно поглеждайки съм Ладиса, която бе подочула разговора му с момичето.

– Все още ли искате да видите Инцитатус в конюшните, ваше височество? – попита я Муций, сякаш ѝ правеше услуга.

Лейди пак се огледа за телохранителките си, които никакви ги нямаше.

– Можем да вземем Фулвия с нас за ваше спокойствие – предложи Муций с невинен поглед. Фулвия се поклони на бритската принцеса.

– Добре, Муций, да вървим – съгласи се Лейди и кимна сякаш да убеди сама себе си, че взима правилното решение.

Октавия стоеше в другия край на претъпканата таверна с галициеца на Муций и видя как сводникът, Лейди и момичето тръгнаха към задната врата. Опита се да поеме в същата посока, но галициецът застана пред нея.

– Моят доминус ми нареди да чакаме тук заедно – каза и вдигна горната си устна.

– Не сега, млади човече. Моята домина пък ми заповяда да следя бритската принцеса и да я следвам навсякъде.

– Съжалявам, млада жено – отвърна галициецът и я спря. – Трябва да си изпълнявам заповедите.

Октавия се опита да се промуши изпод ръцете му, но той я сграбчи. Погледнаха се с взаимна неприязън.

– По-силен съм от теб, хубавице – прошепна галициецът в ухото на Октавия. Тя се опита да го ритне в слабините с коляно. Той бързо осуети опита ѝ, сграбчи я за робския нашийник и я отведе в ъгъла.

– Оставаш тук – изрече с глас, от който на Октавия ѝ стана ясно, че по-нататъшната съпротива е излишна.

***

С факла в ръка Муций поведе Ладиса и Фулвия през широкия заден двор зад таверната на Ромул. Все още оставаха два часа до зазоряване и наоколо нямаше никого. Към двора гледаха няколко затворени врати.

– Хората, които ще го местят, пристигнаха ли вече? – попита Муций Фулвия.

– Не знам. Трябва да чакат в кливус Салутис зад конюшните до изгрев слънце.

Докато се приближаваха към вратите, Муций сложи щипка фино стрит прах на рамото на връхната си дреха. След това се престори, че се спъва. Лейди се блъсна в гърба му. Той се обърна и бутна напрашеното с упойващо вещество рамо към лицето ѝ.

– О, ужасно съжалявам, ваше височество – извини се сводникът.

Щом опиатът без мирис проникна в ноздрите ѝ, младата жена кихна. Муций извади от джоба си носна кърпичка и ѝ я подаде. Без да знае, че тя е напоена със същото вещество, Лейди си обърса носа.

– Добре ли сте, ваше благородие? – попита той, като знаеше, че след секунди силният опиат ще достигне до мозъка ѝ и ще я накара да халюцинира.

– Да, благодаря – промърмори тя.

Муций бързо отвори вратата. Острият мирис на коне се смеси с опиата в мозъка ѝ и възбуди сексуалността ѝ. Муций леко я побутна в конюшнята и даде знак на Фулвия да остане навън.

Ладиса влезе и се спря развълнувана, като видя Инцитатус – величествен бял жребец в чиста конюшня, облицована с червено кадифе. Зениците ѝ се разшириха. Докато Муций палеше две факли от двете страни на отделението му, тя видя как около жребеца се издига ярка многоцветна аура.

Разпери ръце към Инцитатус.

– О, Муций, прекрасен е! – възкликна и стана ясно, че опиатът е подействал изцяло. Инцитатус удари копито в земята и изцвили.

– Елате – каза Муций, хвана я за ръката и я поведе към жребеца. – Той се влюбва във вас.

– Възможно ли е това?

Почти в транс като лунатичка, Лейди започна да милва коня и да гали лицето си в тялото му. Муций се приближи към нея изотзад.

– Нека ви сваля одеждите – предложи той и разкопча кожените ремъци, които ги държаха. – Заслужавате да усетите топлата му мощ направо с голата си кожа.

– О, да, Муций – промълви тя. – Искам да го направя.

Корсетът ѝ падна. Навирените ѝ гърди се притиснаха в хълбока на жребеца. Тя ги потърка в него и чувствено плъзна ръце по гърба му. Докато шепнеше любовни думи на Инцитатус, Муций разгърна късата ѝ кожена пола и свали препаската ѝ. Тялото ѝ беше стройно и издължено, с прави крака. Задните ѝ части бяха примамливо извити, ханшът ѝ – заоблен и висок. Сводникът не си направи труда да ѝ свали високите кожени ботуши. Тя вдигна крак в опит да се качи на гърба на животното. Муций я спря и извади кутийка с балсам от джоба си.

– Почакайте, Ладиса. Нека първо намажа таза ви със защитен крем.

Лейди не отговори, но разтвори бедра и подложи задните си части на Муций, който започна да размазва балсама по гениталиите ѝ. Беше истинска светлокожа блондинка и затова и окосмяването по пубиса ѝ също беше нежно. Покриваше венериния ѝ хълм, но не се разпростираше настрани. Тънки косъмчета обграждаха само устните на вулвата и ануса ѝ до края на цепката. Докато леко докосваше малкия ѝ недоразвит клитор, Муций едвам потискаше желанието си да се възползва от естествената ѝ възбуда към царственото животно и да прави любов с нея, докато вниманието ѝ е изцяло отвлечено от Инцитатус. Обаче откри, че вулвата ѝ е запушена с олисбос, гръцко дилдо от кожа, използвано за разширяване на вагините на младите жени преди брака. (Девствеността не се ценяла изобщо от древните мъже и се изисквала само от младите момичета, което се отдавали на посветени на непоквареността култове.)

– По-добре да извадим това – каза Муций и знаеше, че под въздействието на наркотика тя ще се съгласи.

– Добре, направи го... – отвърна тя, останала без дъх. Той бавно издърпа олисбоса и размаза малко от загряващия балсам по слабините ѝ. След това ѝ помогна да се качи на гърба на Инцитатус, загледа я как разтваря крака, стиска шията на коня и се наслаждава на физическия контакт с него, като гали слабините си в гръбнака му. От балсама гениталиите ѝ направо се подпалиха и тя започна да се държи с Инцитатус все едно ѝ е любовник. Изведнъж конят се изправи на задните се крака и тя падна в ръцете на Муций.

– Елате – прошепна сводникът. – Той иска да ви целуне.

Все още в пълна еротична забрава, Ладиса го последва и застана пред главата на Инцитатус. Започна да го гали по муцуната. Отвори уста и зацелува прекрасното животно, смучеше езика му и го прегръщаше през шията. Муций погледа тази страстна целувка около минута, след това започна да възбужда зърната ѝ с намазаните си с балсам пръсти и накара жребеца да ѝ ближе гърдите. Тя изпадна в омая в ръцете на Муций.

Като я подпираше отзад, сводникът ѝ помогна да се наслади на мляскащия език на римския еквус, който беше обучен да търка дългите си зъби в женските зърна. Тя стенеше все по-силно в пълен екстаз, докато Муций размазваше още балсам по вулвата ѝ, а после накара Инцитатус да коленичи пред нея. Привлечен от миризмата на вагината ѝ, конят започна да я лиже по гениталиите.

Разтърсена от усещане, каквото досега не беше преживявала, но за което винаги бе мечтала, тя се загърчи от удоволствие, като притискаше главата на Инцитатус към слабините си. Муций клекна зад нея и я придърпа надолу. Когато главата ѝ се облегна на дебелото му шкембе, той ѝ помогна да си вдигне и разтвори краката, да свие колене и да нагласи таза си.

Езикът на Инцитатус започна да лиже кунуса ѝ, проникваше навътре, а зъбите му хапеха клитора ѝ. Тя губеше представа за реалността и се рееше в царството на келтските богове, наслаждаваше се на нещо, което ѝ се бе струвало непостижимо за смъртни. Ерекцията на Муций вече не можеше да седи мирно под туниката му и членът му се протегна между краката ѝ. Конят лижеше едновременно пениса му и нейните горящи гениталии. Ладиса стенеше от блаженство и почти не усещаше насочения към ануса ѝ член на Муций. Но въпреки че не можеше да разграничи насладата, идваща от езика на Инцитатус, от удоволствието, което ѝ доставяше проникването в задния ѝ вход, тя инстинктивно притисна таза си надолу и бавно се наниза върху еректиралия пенис на сводника.

Езикът на животното продължаваше безмилостната си инвазия във вагината ѝ и тя се тресеше и викаше, загубила контрол. Докато я блъскаше, Муций усети как аналните ѝ конвулсии стискат члена му, което му показа, че тя бързо се приближаваше към първия оргазъм в живота си. Въпреки удоволствието, което щеше да си достави, като предизвика пълно освобождаване на емоциите ѝ, той имаше други планове и беше решен да ги доведе докрай.

Извади пениса си от задника ѝ, измъкна се изпод нея и я отдръпна от устата на Инцитатус. Конят пак се изправи на задните си крака. Шейсетсантиметровият му еректирал член се удари в корема му. Тестисите му с големина на щраусови яйца се клатеха напред-назад. Лейди се стресна и покри уста с ръка, за да прикрие шока и възхищението си.

– Виж! Той иска да го сграбчиш – промълви Муций, който беше по-възбуден отвсякога. Лейди се придвижи като насън напред и хвана пениса на Инцитатус, а Муций издърпа един висящ от тавана кожен ремък. Постави го около кръста на изправеното на задните си крака животно, за да го задържи в тази позиция и да не му позволи да се стовари върху Лейди, която бе коленичила под него.

Голата, само по кожени високи ботуши бритска принцеса хвана с две ръце огромния конски атрибут и вдиша миризмата му, нежно го стисна и го поглади по лицето и тялото си. Муций взе мокър сюнгер от вещите на Инцитатус и почисти конските гениталии. Ладиса започна да го лиже и целува, като мърмореше несвързано любовни думи. Застанал само на задните си крака с привързана високо предна част на тялото и увесен на висящия от тавана кожен ремък, конят изцвили.

Очарована от убеждението, че Инцитатус реагира на думите ѝ, тя се опита да навре огромната, прилична на гъба глава на члена му в устата си, но не успя да я поеме цялата. Започна да я ближе и да прокарва ръце по тестисите му, дращеше ги и ги стискаше здраво, за да почерпи от мощната им енергия, което още повече увеличаваше възбудата ѝ.

Ладиса придърпа надолу твърдия инструмент на коня и го потърка между краката си. След това разтвори подмокрените си срамни устни, стисна крака около жезъла на животното и започна да движи тялото си нагоре-надолу, за да се наслади максимално на търкането му в клиторната ѝ област. Конят отново изцвили. Тя го прегърна през гърдите.

– Знам, любов моя... – простена бритската ездачка, изгубила напълно контрол. – Нямаш търпение да влезеш в мен и аз нямам търпение да те поема в себе си. – И се обърна към Муций. – Помогни ми! Помогни ми да го направя!

Муций извади специален хомот от долап в конюшните, метна го около шията на коня и затегна другия му край около хълбоците. От двете страни на хомота висяха по два комплекта кожени дръжки – две от шията му и две от хълбоците. И тъй като всички сетива на Лейди се стремяха към коитус с жребеца, тя веднага разбра какво трябва да направи. Разтвори ръце и сграбчи дръжките, висящи от врата, повдигна тялото си, докато обгърна плътно гърдите на Инцитатус. След това сводникът ѝ помогна да разтвори крака и да ги промуши през задните дръжки до под коленете. Така тя вече имаше възможност да повдигне таза си и да докосне долната част на корема на жребеца.

Веднага щом тялото, ръцете и краката ѝ обгърнаха здраво гърдите и корема на животното, пенисът му автоматично се насочи към слабините ѝ.

– Моля те, помогни ми да го поема в себе си! – молеше Лейди.

– Много е голям, принцесо – предупреди я Муций, докато Инцитатус започна да прави опасни тласъци напред и да докосва с главата на члена нейната вулва.

– Разтвори срамните ми устни и намажи и двама ни с още балсам!

Муций взе малка амфора от полицата, отвори я и поля обилно мазнина без мирис върху твърдия конски член и гениталиите на Лейди. След това мушна по два пръста на двете си ръце във вагината ѝ и започна да я разтяга около главата на пениса на Инцитатус. Тя се бе вдигнала високо към гърдите на коня, сграбчила здраво горните дръжки, и гравитацията дърпаше таза ѝ надолу и го поставяше точно срещу напиращата ерекция на Инцитатус. Конят риеше със задните си копита земята и непрекъснато цвилеше, сякаш усещаше близкия контакт с вулвата на Лейди.

– О, Муций! Усещам го!

Главата на Инцитатус още не беше влязла в нея, но допира на животното в разтворените ѝ срамни устни вече я подлудяваше и я караше да целува и ближе конския гръден кош, да го насърчава с думи да проникне в нея, сякаш беше любимата му кобила. Византийският сводник притисна с всичка сила члена на коня и успя да вкара главичката му в нея.

– Да! – извика тя.

– Внимавай, Ладиса! Ще те нарани!

Белият жребец започна да потропва със задните си копита, а тя притискаше тялото си надолу, докато добре намазаният с балсам пенис на животното влезе около една трета в нея. Лицето ѝ се изкриви от екстаз, мозъкът ѝ беше истински въртоп от емоции, вагината ѝ се разтегна до краен предел и тя инстинктивно синхронизира тласъците си с тези на цвилещия кон и така затрепери, че Муций съвсем сериозно си помисли, че всеки миг ще умре. Но ако умираше, то щеше да е от удоволствие.

– Гаудиум! Гаудиум! – викаше тя, докато се друсаше в пълна екзалтация върху прекрасния мощен орган на Инцитатус, сякаш обладана от всички богове на келтския Олимп.

Сводникът отстъпи назад изумен. Куражът и страстта ѝ надминаваха всичко, което бе виждал досега. Лейди продължи своя чуждоземен сексуален танц, здраво прегърнала конския гръден кош, нанизваше се доброволно на жребеца, като с всеки тласък избухваше в оргазъм, отдръпваше таза си, като се набираше на предните дръжки, когато той натискаше прекалено дълбоко в нея, и го спускаше надолу, облегнала колене на долните дръжки, щом усетеше, че може да го язди без опасност за себе си и да поеме още малко от ерекцията му.

Не можеше да спре да свършва и изведнъж усети как пенисът на Инцитатус започва да пулсира все по-бързо. Да! Мощна струя топла сперма заля утробата ѝ и напълни тялото ѝ с енергия, каквато само един кои можеше да ѝ даде и само страстна любителка на коне можеше да получи на върха на сексуалното си безумство.

Това беше върхът!

Усети как Инцитатус освободи цялата си виталност в нея и излетя през тавана на човешките страсти високо в небето като чист дух на женствеността, освободена от низки материални интереси и дребнави нужди, които обикновено тормозят и най-освободените любовници на земята. От мощната струя на неговия бял секрет, който се лееше от вагината ѝ с всеки натиск на главичката му върху дъното на нейния кунус, тя изпита много повече от удоволствие. Беше като съживителен взрив на светлина, силна като слънчевата, но която не можеше да се сравни с нищо, което бе смятала за възможно.

Ладиса постоя прегърнала Инцитатус няколко минути, като не спираше да трепери. Стенеше и го наричаше новия си бог, докато огромният му пенис се изниза от вагината ѝ и остави спермата свободно да се излее.

– Муций! Свали ме! – простена тя.

Сводникът се подчини, Ладиса коленичи пред дарителя на нейния нов живот, сграбчи свиващия се пенис с две ръце и получи последните изстрели от божествената течност на Инцитатус право в устата.

Най-накрая Муций я извлачи настрани от величественото животно. Разрошената Ладиса изви шия към разлигавената му уста и я целуна отново и отново. Сводникът знаеше, че опиатът, който бе стимулирал сетивата ѝ и бе пробудил приспаните ѝ сексуални влечения към конете, вече я пускаше. Но връщането към реалността минаваше толкова гладко и стабилно, че Ладиса изобщо не осъзна, че бе провокирана да прегръща Инцитатус от временна загуба на контрол, предизвикана от наркотик. Тъкмо обратното, всеки миг от живописното ѝ сношение с любимия ѝ жребец беше ясно запечатан в паметта ѝ и щеше да остане там завинаги.

Муций се приближи към нея със сюнгер и купа вода в ръце.

– Най-добре да оставим Инцитатус да се съвземе, ваше височество. Предстои му дълъг път, забравихте ли?

Ладиса не чу последните му думи за заминаването на Инцитатус, но се съгласи да остави своя жребец да си почине. Безгрижно вдигна ръце, разтвори крака и остави Муций да измие тялото и лицето ѝ, като оценяваше съвестното му старание.

– Ти си наистина добър с мен, Муций Регулат – каза тя и го целуна леко по челото. – Оценявам това, което направи за мен. – Не помнеше, че сводникът я бе обладал отзад, но за Муций това бе съвсем естествено, тъй като всичките ѝ сетива тогава бяха фокусирани върху кунилингуса, който ѝ правеше Инцитатус. Но и по-добре, че не помнеше как той се възползва от нея, защото Муций искаше да запази приятелството им.

След като приключи с педантичното измиване, ѝ помогна да се облече. Ладиса му се усмихна:

– И каква цена искаш за твоето безценно съкровище? .

Муций поклати глава.

– Не мога да го направя, ваше благородие.

– Не приемам отрицателен отговор – заяви тя с бритска решителност.

Муций закрачи из помещението замислен.

– Хайде, назови цена – настоя тя.

– Пазарната цена на Инцитатус е много висока...

– Колко висока?

– Повече от един златен талант (около 400000 долара по днешни стойности), ваше сиятелство.

– Ще ти дам два таланта, става ли?

Муций се поклони. Беше много повече, отколко бе очаквал.

– Можете ли да платите такава сума без разрешението на баща си?

– Разбира се. Наследих цялото богатство на баба си, когато тя почина преди две години...

– На колко сте години, ако мога да попитам?

– Не се тревожи, Муций. Навърших осемнайсет миналия октомври.

Византиецът хвърли поглед към Инцитатус, който си почиваше в яслата си. Очите му се насълзиха.

– Не е ли прекрасен? – попита с дрезгав глас, като се направи, че искрено обича този кон.

– Добре, Муций. Ще добавя още един талант, за да успокоя болката ти.

Муций взе ръката ѝ и я целуна. След това тя го накара веднага да напише договора. Той извади от джоба си малък комплект за писане с мастило, стилус и два малки свитъка. Седна на една маса и състави контракт за покупко-продажба и нареждане към банката на Ладиса да позволи прехвърлянето на три златни таланта в неговата банка в Гадес (днешен Гадикс, Испания). След като го подписаха, тя пъхна безценния документ в ботуша си, след това изтича при Инцитатус и го прегърна, обещавайки му да остане при нея вечно.

3.

Когато Муций и Ладиса излязоха от конюшните, тълпата в таверната продължаваше да се весели бурно в чест на бритската принцеса. На сцената няколко танцьорки и акробати се редуваха да забавляват пируващите, а музикантите свиреха на ударни инструменти бавен, но обсебващ ритъм.

На втория етаж Месалина откри нови чувствени стимулации, като танцуваше гола в скутовете на гладиаторите. Тъй като всички бяха по полички, но без препаски, нейният танц слабини в слабини накара поличките им да щръкнат, така че усети голите пениси на всичките си партньори да се подуват към чатала ѝ. Целуваше всеки един страстно по устата, галеше косматата си подмокрена вулва във втвърдените им ментули и им казваше, че е влюбена в тях.

И това си беше самата истина. На седемнайсет сърцето ѝ бе меко като кожата ѝ. Рангът и достойнството я задължаваха да споделя радостта от живота с всякакви хора, защото боговете я бяха надарили с физика, която нямаше равна, и въображение без граници. Не ѝ се струваше редно да съсредоточава вниманието си само върху неколцина избраници, като ги преценява според статуса, външността, постиженията или силата, а да лишава всички останали от прегръдките си. Не би позволила никога на един-единствен човек да я откъсне от света! Никой няма да успее да укроти естественото ѝ желание да развихря фантазията си и да изживява копнежите си!

Връзката, която Месалина създаваше с всеки, който я погледнеше, беше неустоима не само за гледащия я с любов, но и за нея самата. Тя приемаше пълните с възхищение погледи на ухажорите си като знак от Природата да ги доближи, които и да са те, да разтвори ръце и да ги целуне всичките с еднакъв захлас, с еднаква готовност да отговори на страстта им и така да се качи на свещената планина, където боговете призовават всички жени с чисти сърца.

Да се отдава на непознати, беше нейната истинска мисия в живота. Божественото ѝ вдъхновение извираше от превъзходните качества на нейната женственост. Размерът и способността за ерекция на клитора ѝ можеха да се запишат сред Седемте чудеса на света. Целият ѝ полов орган бе направен специално за тази нейна мисия. Беше не само красив за гледане и чувствителен на докосване, но лесно стигаше до оргазъм, тъй като бе готов да се пригоди и навлажни отново и отново, щом някой стимулираше ума или тялото, или пък и двете.

Минута или две бяха достатъчни на гениталиите ѝ, за да се възстановят от предишния си акт. Независимо от интензивността на сношението или размера и броя на мъжките органи, които нахлуваха в утробата ѝ, оргазмените контракции, които ѝ доставяха удоволствие, продължаваха и след края, стягаха кунуса ѝ го правеха още по-сладък за любов отпреди. Беше истинско чудо! Истински дар от боговете!

Това разбраха и гладиаторите, докато Месалина танцуваше в скутовете им и те галеха слабините ѝ, а тя страстно ги целуваше. Пълните ѝ топли устни, омайващият аромат на дъха ѝ, вкусът на умелата ѝ уста, сладкият натиск на нежния ѝ език, който прилягаше идеално в устата и на индивидуалността на всеки един от тях.

При такъв интензивен обмен на емоции прегръдките и целувките ѝ излъчваха толкова любов, че всеки един от мъжете, около които тя се усукваше, се възбуди не само от физическата стимулация, която получаваше, докато се наслаждаваше на търкането на клитора ѝ във все по-втвърдяващата му се ерекция. От кожата ѝ се излъчваше магическа аура, която проникваше в атмосферата с неестествена сила и въздигаше усещанията на партньорите ѝ до най-високите нива на виталност.

Тракът беше първият, когото тя пожела след танца в скутовете на шестимата гладиатори. Нищо, че пенисът му не беше голям колкото на Лотар, нечовешката му твърдост бързо изпрати тръпки по цялото ѝ същество. Макар че тялото и умът на трака не бяха, а и не можеха да бъдат като на Лотар, но усещанията, които ѝ доставяше, бяха също толкова разтърсващи и в същото време различни. Точно тази неуловима разлика между всяка прегръдка разгаряше желанието ѝ. Наслаждаваше се на всеки миг от любовния си живот, на всяко ново тяло, мирис, кожа, глас и на всяка отличителна черта на новите си любовници. Така младата Валериева принцеса достигаше до различен екстаз с всеки и всеки път оргазмът ѝ бе моделиран от уникалния обмен на енергия, излъчваща се от отделното сношение.

Седнала в скута на трака, Месалина имаше пълен контрол над коитуса. Клатеше се нагоре и надолу, блъскаше шийката на матката директно в еректиралия му член, въртеше ханша си или се люшкаше напред и назад, за да усети отново и отново твърдостта му с всяка стена на кунуса си, понякога в бавен чувствен ритъм, понякога с бързите тласъци на младежкия си ентусиазъм, викове и възторжени думи. Изведнъж тракът усети, че повече не може да ѝ устои. Изрева все едно е ранен от копие на арената и се изпразни в нея. На нея ѝ хареса и го целуна с ненаситен апетит, като продължаваше да притиска таза си към слабините му и да удължава и усилва оргазма му. Той я стисна здраво в прегръдките си, захапа устните ѝ, после шията и раменете, трепереше като луд, докато тя не изцеди от него всяка капка удоволствие.

Докато спермата му все още се стичаше по бедрата ѝ, тя се премести в скута на друг гладиатор, после на друг и на друг, позволявайки им да вкусят от бясната ѝ разюзданост. Когато приключи с танца в скутовете им, без да позволи на никой друг да свърши, вече знаеше, че са готови да я нападнат като стадо изгладнели лъвове. Но преди тази последна атака, тя коленичи пред Лотар и взе еректиралия му пенис в устата си. Не целия, разбира се, защото дори нейната голяма уста не можеше да побере повече от половината. Но тя се постара, пъхна главичката му в гърлото си, след това я извади и засмука жезъла му с любов, страст и умение, които не подхождаха на младата ѝ възраст, а на най-прекрасната "курва", в която щеше да се превърне и вероятно винаги е била в миналите си животи, че и в сегашния.

Принцесата целуваше, облизваше и смучеше всяка ментула с еднаква отдаденост, жар и решителност и я обливаше със силата на своята любов. Като усети, че вече губят контрол, намери сили да се изправи, разтвори ръце и затанцува. Мъжете я наобиколиха и запляскаха в такт. Но скоро вече не можеха да се сдържат да не я докоснат и започнаха да целуват ароматните ѝ подмишници, щръкналите ѝ гърди, широките ѝ, но въпреки това женствени рамене. Някой коленичи и зацелува пъпа и вулвата ѝ, стегнатите ѝ задни части, дългите ѝ гладки крака и стъпалата ѝ, а тя бавно се въртеше, за да могат всички да ѝ се наслаждават.

– Заведете ме в стаята отзад... – промърмори седемнайсетгодишното момиче с дрезгав глас, когато усети, че моментът е настъпил. Гладиаторите я вдигнаха над главите си и я понесоха към задната стая като плячка, която току-що са спечелили в битка.

Поставиха я на ниска, покрита с килим платформа и проникнаха в нея отвсякъде. Месалина се мяташе, после застана на четири крака. Някои от мъжете се пъхнаха под нея. Тя се търкаше във възбудените им тела, галеше ги, сграбчваше стърчащите им членове, а техните пръсти и усти намираха най-разнообразни начини да усилват възбудата ѝ. Някой я яхна и започна да я пляска по прекрасните задни части, да дърпа косата ѝ. Друг я лижеше отзад, трети – където успее да я докопа. Захапванията им я подлудяваха от страст. Легна по гръб, разтвори крака и сви колене към раменете си, молейки мъжете да я любят. Но гладиаторите още не ѝ се бяха наситили и не бързаха да се поддадат на желанията ѝ. Въртяха таза ѝ в кръг, сякаш беше център на въртележка и така всеки един от мъжете имаше възможност да достигне с уста невероятния ѝ клитор, да го оближе, смуче и хапе. Бяха като глутница кучета около една-единствена кост.

Нямаше милост за младата Валериева принцеса. Всички атакуващи лъстиви дяволи, които нямаха достъп до еректиралия пулсиращ клитор смучеха едновременно зърната ѝ и все още не можеха да повярват, че такава богиня е слязла от Олимп специално за тях. Виковете ѝ бяха заглушавани с целувки. Вълните на клиторния ѝ оргазъм се отляха в дълбините на вагината ѝ и създадоха напрежение, което можеше да бъде уталожено само със сношение с всички подлудени гладиатори.

Внезапно погледът ѝ се спря върху очите на млад рус мъж на нейната възраст, който току-що се бе присъединил към групата на Лотар. Сърцето ѝ заби силно. Лицето му беше като на младия бог Ерос. Тя протегна ръце. "Ела тук..." Другите разбраха. Уважиха избора ѝ и леко се отдръпнаха. Красивият младеж се приближи и се наведе над нея, без да сваля очи от нейните нито за секунда. Тя го дари с най-топлата прегръдка, която някога си бе представял, че жена може да даде на мъж. Устните им се срещнаха и отвориха като розови цветове сутрин. Целунаха се сякаш и двамата го правеха за първи път. Колкото повече изследваха телата си, толкова по-силно биеха сърцата им.

– Как се казваш? – промълви тя.

– Аз съм готът Горан. А ти?

– Валерия... Месалина – каза тя нежно и опари дробовете му с неустоимия си дъх. – Искам да те видя пак и насаме – прошепна в ухото му.

Дъхът му спря.

– Къде мога да те намеря?

– Три дни след Нова година, в дома ми на Авентин. Питай за мен в околността. Те ще ти покажат къде... – пророни тя почти останала без дъх в ухото му.

– О, Месалина... Аз съм...

– Шшшт, знам, Горан... И аз се чувствам като теб.

Притисна таза си към слабините му, докато той влезе в нея. На него му се стори, че твърдият му пенис се мушна в кадифена ръкавица. Беше мека и сладка като мед. Прегръщаха се, целуваха се и правеха секс с такава радост и взаимност, че вървяха към върха сякаш единият беше сянка на другия и се движеха според положението на слънцето и извивките на маршрута, но винаги в неделима връзка, която с всяка минута ставаше все по-силна, докато накрая избухна и любовта се превърна във великолепно физическо изживяване.

Когато свърши с Горан, Месалина му се усмихна.

– Гледай ме сега... – прошепна тя в ухото му, изправи се и започна да танцува около Лотар и останалите, които я бяха наблюдавали досега притихнали благоговейно.

Месалина започна да пляска с ръце и мъжете също запляскаха, докато тя отриваше бедра във всеки един от тях.

– Не съм ви забравила, лоши момчета, да знаете... – заяви и облиза устни. – Само още повече се разгорещих!

Горан отстъпи назад. Тя притисна буйната растителност на пубиса си в лицето на Лотар. Той заблиза капещата ѝ вулва и пое клитора ѝ между дебелите си устни.

– Хайде, накарай ме да викам! – промълви тя.

Мъжете полудяха. Започнаха да я бутат един към друг.

Главата ѝ се замая. Енергията, извираща от тази демонстрация на мъжко превъзходство – или пък може би беше надигането на архетипната женска сила, – се извиси до опасни нива. Горан наблюдаваше сцената известно време и клатеше отчаяно глава, след това избяга, неспособен да понесе неизбежното похищение.

По команда на Лотар гладиаторите я накараха да коленичи на ниската, покрита с килим платформа. Тя се наведе.

– Направи го, Лотар! – каза и извърна глава към него. Мъжете я заклещиха с железните си мускули и разтвориха бузите ѝ. Лотар влезе в ректума ѝ и започна да я промушва в диви серии от тласъци. Тя беше като окаменяла, не можеше нито да отвърне, нито да смекчи шока, само викаше силно и беззащитно, преродена чрез болката и удоволствието, докато почувства освобождаването на неговия оргазъм, изригващата лава, която проникна в червата ѝ.

За миг времето за нея спря, докато си поеме дъх и възстанови енергията си. След това всички ѝ се изредиха, обезумели от дълго потискана сласт. Във всички възможни пози, във всяка ерогенна зона на тялото ѝ, от кунуса до ануса, от устата до подмишниците. Тя свърши с всеки един от гладиаторите. Искрящите ѝ сини очи накараха всеки да я възкачи до небесата. Когато проникваха в нея, тя им отвръщаше със страст, като се виеше и протягаше към този, който в момента я притежаваше. Казваше им с мек и задъхан глас колко много обича да я обичат. Следваха оргазъм след оргазъм, пиршеството на Месалина се превърна в удовлетворяващ делириум на плътта.

Двете робини, назначени от Муций да пазят принцесата, така и не усетиха да има нужда от защита. Останаха дискретно настрани, криеха се, където намереха, и търпеливо чакаха гладиаторите да се изтощят и приключат със забавлението.

***

Около четири сутринта таверната все още беше претъпкана и Месалина все още се наслаждаваше на първото си проститутско изпълнение в задната стая на втория етаж.

Муций остави Ладиса в конюшните и забърза навън. Срещна се с хората, които чакаха да отведат Инцитатус в Етрурия, и им съобщи, че конят е продаден на бритска принцеса. И че трябва да изчакат и да го прекарат там, където тя им каже.

– Ромул да ни нареди – каза началникът на групата, строг етруск, и скръсти ръце на гърдите си.

Сводникът се завъртя на пети и бързо се върна в таверната. Всъщност Инцитатус принадлежеше на Ромул, но Муций очакваше да го откупи безпроблемно от приятеля си. В края на краищата, конят не бе спечелил нито едно надбягване през последните две години. За да си плаща издръжката, беше обучен от жената на Ромул, Теренция, да се съешава с жени, но желаещите такива преживявания не бяха много.

Муций се бе съгласил да плати на Ромул 5 ауреи (малки златни монети със стойност около 50 долара по днешни цени), за да изпробва Инцитатус за няколко часа с Лейди, преди да го откарат в Етрурия. Но когато поиска от съдържателя на таверната да му продаде коня, го очакваше малка изненада.

– Съжалявам, приятелю! – възкликна Ромул. – Много етруски момичета си падат по добро сношение с хубав кон. Те не са толкова ограничени и капризни като римлянките, да знаеш!

– Успокой се, Ромул – каза Муций с убедителна усмивка. – В състояние съм веднага да ти платя сумата, която иначе изкарваш за една година.

– Колко? – попита Ромул, обмисляйки предложението.

– Какво ще кажеш за половината от това, което вече прибрах в сейфа си?

– Всичко или нищо! – заяви съдържателят на таверната, като очакваше малко да се попазарят и да вземе повече от половината. Но Муций бързаше. Съгласи се да плати цялата сума и сделката бе сключена с ръкостискане.

– Утре ще претеглим златото, става ли? – предложи Муций.

– И защо да го теглим?

– Защото трябва да платя 70 процента от него на Месалина, забрави ли?

– О, да, разбира се – кимна Ромул, който знаеше, че римският бизнес морал беше силен като религия и никой не смееше да го престъпва. След като веднъж се сключеше сделка, тя имаше силата на свещена клетва.

Муций изведе Ромул на двора. Накара го да извика на етруската група, че Инцитатус е продаден на Муций, дори без да си прави труда да се приближи до тях.

– Как се представи Инцитатус с бритската принцеса? – попита Ромул.

– Не беше зле – отвърна сдържано сводникът, който бързаше да се върне в таверната и не искаше Ромул да се среща с Ладиса.

Муций побутна приятеля си към задната врата.

– Какво стана с двете телохранителки? – попита, докато вървеше с Ромул по широкия коридор, свързваш двора с етажа на таверната.

– О, забравих. Вързахме ги.

– Какво!? Да не си се побъркал!? – възкликна сводникът. – Казах ви да ги упоите.

– Нямах избор, Муций. Никия и Зине поръсиха носовете им с твоя опиат и ги изблъскаха в малкия склад. Но въпреки че бяха в полусъзнание, бритските момичета инатливо отказваха да изпият виното с наркотиците.

– Мамка му! Къде е проклетият склад?

Ромул поведе Муций по коридора. Двамата спряха пред затворена врата. Иззад нея долитаха отчетливи стонове. Ромул се намръщи.

***

Оказа се, че това, което се бе случило с двете телохранителки на Ладиса, не беше чак толкова лошо, колкото Муций се боеше.

Упойващият прах, който Никия и Зине впръскаха в носовете на двете едри бритски моми, преди да ги изведат от таверната и после отведат по коридора в малкия склад на Ромул, имаше върху тях същия ефект като върху Лейди. На родния си келтски език, и вмъквайки няколко латински думи, те отказаха да пият виното, в което Ромул бе разтворил силно приспивателно. Никия разбра, че заповедта да отказват вино или бира, както и поглъщането на храна, докато са на пост, беше дълбоко набита в мозъците на телохранителките по време на обучението им, и помоли Ромул за въже, с което да ги вържат.

Въпреки това опиатът доста размекна двете келтски момичета. Докато Ромул търсеше въже, Никия и Зине, които доста си падаха по сафическата любов, започнаха да си играят с гърдите на едрите жени и да промушват пръсти под късите им кожени поли. И тъй като никой не е по-голям от силата на сексуалността, особено пък подсилена с византийски опиат, Кардикса и Аркана – както бяха имената на телохранителките – не успяха да предотвратят възбудата въпреки широко прокламираната студенина на бритите. За минута, докато Ромул донесе въжето, гъркините се нахвърлиха върху бритките, като шепнеха чувствени предложения и ги раздалечаваха една от друга.

Никия разкопча колана на Кардикса, махна брадвата и ѝ съблече дрехите, след това я избута към купчината чували и нападна слабините ѝ с чувствени целувки. В другия край на помещението Зине галеше плоските гърди на Аркана, но като видя, че не реагира кой знае колко, бръкна в джоба си и потопи пръсти в малка торбичка с упойващ прах. След това ги потърка под носа на Аркана.

Мъжествената девойка кихна. След това погледна Зине със странно изражение в очите. Гъркинята свали туниката си. Дори под оскъдната мигаща светлина на двете маслени лампи стройното ѝ средиземноморско тяло изглеждаше привлекателно. Пубисът ѝ бе украсен с гъста черна растителност, две снопчета стърчаха и от подмишниците ѝ, а ръцете и краката ѝ бяха покрити с тъмен мъх. Снагата на Зине беше съвършено различна от тази на обезкосмената, светлокожа Аркана, чиито единствен женски атрибут бяха червеникавите къдрици на косата, блеснали на светлината. Гъркинята се движеше умело около едрата бритка като пъргав иберийски бикоборец около бик. Вдигна ръцете ѝ и по-щипна плоските ѝ гърди и масивните рамене.

Ромул се върна с две намотки въжета и хвърли едната на Никия. Тя все още лижеше слабините на Кардикса, а бритската телохранителка я бе гъдел и глуповато квичеше, като покриваше лицето си с ръце, сякаш я беше срам, и в същото време се наслаждаваше на игривия език на Никия и нейните погризвания. Никия показа на Кардикса въжето и внимателно я убеди да поиграят нова игра. Кардикса се засмя и се съгласи. Никия и Ромул разпериха ръцете ѝ и прикрепиха китките ѝ за колоните зад купчината с чували. След това разпериха и краката ѝ и завързаха по две въжета за глезените. Кардикса продължаваше да се смее, но се озадачи, когато Никия и Ромул прехвърлиха края на въжетата през гредите на тавана и я вдигнаха с краката нагоре.

Докато Ромул и Никия се занимаваха с Кардикса, Зине провокира мъжествената страна на Аркана до такава степен, че бритската мома накрая я сграбчи и я стисна в огромните си ръце, на което Зине отговори с целувка по устата и обвиване на крака около кръста ѝ, свличане на корсета и придърпване на една от ръцете на Аркана към слабините си. Телохранителката на Лейди изрева като мечка. И започна да прониква във вагината на гъркинята, докато цялата ѝ ръка не хлътна вътре. Зине загърчи бедра и накара Аркана да легне до нея върху чувалите с жито, натрупани зад мястото, където Никия и Ромул вързаха Кардикса.

Ръчната копулация на Аркана бързо доведе Зине до оргазъм. Колкото по-надълбоко бритското момиче пъхаше юмрука си в нея, толкова повече Зине викаше и насърчаваше Аркана да продължава и да ѝ помогне да свърши още веднъж и още веднъж. Но докато тя я мастурбираше и караше да стига до върха, Ромул и Никия се промушиха до тях и обвиха тялото и шията на Аркана с въжета, измъкнаха я от влажната Зине и сломиха съпротивата ѝ въпреки гнева на любовницата, че я лишават от още удоволствия.

Накрая и двете бритски момичета бяха вързани. Ромул се върна на работа в таверната, последван от двете гръцки порне, за които чакаха клиенти. Докато Муций все още се занимаваше с Лейди в конюшнята, Никия разказа на двама от клиентите си за бритките. Мъжете се възбудиха. Срещу още няколко златни монети убедиха Никия да ги заведе в малкия склад.

Влязоха вътре незабелязано от Ромул. Никия отново упои Кардикса и Аркана с прашеца. Докато двете бяха голи и вързани, Никия и клиентите ѝ се възползваха от тях, като ги възбуждаха, попляскваха и изнасилваха както си поискат.

И точно това се случваше в помещението, когато Муций и Ромул стигнаха до вратата му.

Без да забелязва, че Ладиса е влязла в коридора и ги гледа отдалеч, Муций отвори широко вратата и замръзна при гледката на оргията. Всички бяха голи и правеха секс по най-разнообразни начини.

– Никия! – извика. – Какво, по дяволите, правиш?

Гръцката проститутка се стресна. Приятелите ѝ погледнаха Муций все едно беше нахален натрапник.

– Какъв е проблемът, Муций? – отвърна Никия спокойно. – Каза на мен и Зине да ги упоим и сега просто малко се забавляваме.

– Платили сме си, човече! – извика един от клиентите, който получаваше орален секс от Кардикса.

– И на тях им харесва! – обади се и другият, който шибаше с камшик Аркана по задните части.

– Спрете! – нареди Муций и влезе в стаята, последван от Ромул. Бутна Никия и двамата ѝ клиенти далеч от едрите момичета и започна да ги развързва. И двете очевидно бяха под въздействието на наркотика и мърмореха нещо неразбираемо на родния си език.

– Колко им даде? – попита Муций Никия.

– Доста, Муций. Нищо няма да помнят.

Изведнъж Никия и клиентите ѝ насочиха погледи зад Муций и Ромул, но двамата не забелязаха.

– Добре – каза сводникът на Ромул. – Не искам Ладиса да разбере за тази бъркотия.

– Късно е, копеле! – извика високо Ладиса зад него. – Вече знам!

Муций окаменя за миг и започна трескаво да мисли какво да каже, за да се защити. Ромул бързо развърза двете момичета с надеждата, че ролята му в целия заговор няма да се разкрие. Сводникът се обърна и тръгна към Ладиса с обичайната си усмивка.

– Станало е ужасно недоразумение, ваше благородно височество – заяви той и се опита да целуне ръката на принцесата. – Тези мъже и гъркините са си позволили...

Лейди го плесна през лицето.

– Лъжец! – изстреля. – Ти си замислил този гнусен план и аз никога няма да забравя това!

Муций поглади бузата си. Ромул и Никия обличаха двете телохранителки.

– Заведи ги при моята компания – нареди Ладиса на Ромул и тръгна към вратата.

– Принцесо! – извика Муций.

Лейди спря, без да се обръща.

– Надявам се, че няма да забравите и облагите, които получихте от моя... план – каза сводникът, ясно намеквайки за сношението ѝ с Инцитатус.

Тя се обърна и се доближи до него. Всички останали се измъкнаха от помещението. Муций я гледаше право в очите и лицето му грейна, защото си мислеше, че му е благодарна за продажбата на жребеца.

Ладиса му зашлеви още един шамар.

– Това ти е заради отвратителното похищение на тялото ми! – изрече с презрение.

Невестата на Калигула напусна с достойнство склада, а Муций остана там безмълвен. Усмихна се криво. Е, значи прекрасната бритска принцеса все пак помни неговото "похищение" в хубавия ѝ задник. Добре... След това малко се притесни за последствията, ако Ладиса разкаже на бъдещия си съпруг за цялата интрига. Но сводникът твърдо вярваше в щастливата си звезда и в способността си да се измъква невредим и от най-заплетените ситуации. И накрая, но съвсем не по-важност, печалбата му тази вечер, не само трите златни таланта, получени от продажбата на Инцитатус, но и парите от продажбата на Месалина, която извърши като истински византиец, си бяха със сигурност повод за гордост.

Върна се в таверната.

Двете робини, които бе оставил да наблюдават Месалина, му докладваха, че гладиаторите са се държали като здрави чувствени любовници и принцесата е в много добро разположение на духа.

Сводникът се обърна към галициеца, който отговаряше за Октавия. Младият мъж посочи спящата върху купчина наметки в ъгъла на дрешника робиня на Друзила. Муций му нареди да я остави да си поспи и отново се смеси с тълпата, за да намери момичетата си и да разбере каква работа са свършили за него. Не забрави ездачите и колесничарите, които му помогнаха да хване в капана си бритската принцеса, и щедро разпредели между тях няколко златни монети.

***

Когато първите утринни лъчи започнаха да рисуват с пастелни розови краски по Вечния град, младите, силните и красивите все още бяха будни и чакаха Рождението на слънцето иззад Седемте хълма. Останалите римляни се събудиха рано сутринта, за да гледат изгрева и да започнат деня си с молитви и жертвоприношения към боговете.

На най-високата тераса на императорския дворец Калигула и Друзила, и двамата в церемониални тоги и заобиколени от своите по-малки сестри Лесбия и Агрипинила, чичо Клавдий и други роднини, сенатори, благородници, магистрати, генерали, гадатели и приятели, с преторианци в униформи зад гърбовете им, гледаха слънцето, което се показваше на хоризонта, и се молеха.

– Да живее Рим! Слънцето никога няма да спре да грее над неговата слава! – извика Калигула и вдигна ръце към града.

Стотици хиляди граждани от всички класи се бяха струпали докъдето поглед стига пред императорския дворец. Те приветстваха цезаря и заликуваха толкова силно, че гласовете им разтърсиха града като земетресение.

– Да живее римския император! – присъединиха се сенаторите, които се възхищаваха от младия династичен наследник на Юлий Цезар, Август и Тиберий заради твърдостта и решителността му да увеличи богатствата на империята.

– Да живее Гай Германик Калигула! – изрева Ирод Агрипа, най-добрият приятел на Калигула, заедно с Невий Суторий Макрон, най-стабилния политически съюзник на Калигула и началник на неговия щаб. Всички се радваха и поздравяваха императора. Гордата Друзила прегърна и целуна брат си от цялото си сърце. Лесбия и Агрипинила също го прегърнаха, но когато се опитаха да го целунат по същия начин като Друзила, той се отдръпна.

– Никакво вени-види-вици днес – изръмжа Друзила на сестрите си, за да им покаже, че е много добре информирана какво се е случило в двореца.

Момичетата се закикотиха и се върнаха на местата си. Друзила се усмихна като лисица на брат си, който бързо ѝ смигна. Другите не забелязаха тази размяна на жестове и продължаваха да стоят тържествено изправени.

Рим чакаше притихнал отварянето на птичите клетки.

Главният оракул даде заповед. Стотици гълъби излетяха от покрива на палата. Всички проследиха полета им. Отправиха се директно към слънцето, предвещавайки бъдеща слава и богатство. Възгласите на народа се извисиха до предела си. Императорските тръбачи надуха дългите си лъскави инструменти. Това беше сигнал за десетки оркестри да започнат представленията си по улиците под двореца и из цял Рим. Големият фестивал в чест на рождението на слънцето беше официално открит.

***

Докато градът празнуваше, Калигула свика първия си официален императорски съвет.

Великолепната заседателна зала в двореца беше подготвена да впечатли благородните сенатори, поканени на съвета заедно с управниците и военачалниците на Калигула. Чиновниците, работили усърдно за подреждането на огромния брой документи, свързани с най-важните начинания на императора, стояха готови да изпълнят всяка заповед. Калигула бе поканил за първи път и малко представителство от народа – около петдесетина млади мъже, избрани от различни класи, – които да наблюдават с очите си работата на съвета. Настаниха ги на три реда пейки и Акилий Требелий, трибунът на преторианците, ги помоли да пазят тишина и да не се месят по никакъв начин в обсъжданията на проблемите от императорския дневен ред.

Когато всички височайши личности бяха отведени по местата им от двете страни на огромната правоъгълна мраморна маса, в залата влезе Калигула в церемониална тога, последван от Друзила, Невий Суторий Макрон, Ирод Агрипа и чичо Клавдий. Всички поздравиха императора. Той отвърна на поздрава и покани насъбралите се да седнат. Зае мястото си начело на масата в своя куриле (стол от слонова кост, обикновено запазен за консулите на Рим, на който Калигула сядал, защото е бил избран и за консул същата година). Макрон като началник на щаба му седна от дясната му страна, а Друзила – от лявата. Чичо Клавдий и Ирод Агрипа се настаниха от другата страна на масата.

Калигула мина направо на въпросите и подхвана дневния ред точка по точка. Първо обсъдиха строежа на нови пътища в провинциите на Долна Германия, които свързваха областта с голямата мрежа от имперски пътища, покрили по-голямата част от територията под римски контрол. Освен точни планове на пътищата, Калигула представи многобройни други проекти, създадени от неговите архитекти. Те бяха за административни сгради, болници, акведукти, училища, трибунали, храмове, пазари и фонтани и щяха да преобразят опида (укрепените цитадели) по долината Рейн, основани преди деветдесет години от победоносните легиони на Юлий Цезар, в истински римски градове. Той изискваше строителни работи да започват веднага в Опидум Убиорум, чието стратегическо положение той посочи на голямата, покриваща едната стена на залата мраморна карта на империята.

След като Калигула представи различните проекти за нови пътища и сгради, които ще се строят в други провинции, някои от висшестоящите сенатори, поканени на съвета, възразиха, че въпреки богатствата на империята такива огромни начинания изискват финансиране, каквото римската хазна не може да си позволи.

В същата битка за финансиране със Сената се впускаха всяка година и предшествениците на Калигула. В римския законодателен орган винаги проникваха корумпирани патриции и късогледи членове на ордо еквестер (конническото съсловие), съставено от богати земевладелци, банкери и заможни предприемачи. Мнозинството сенатори и конници напълно подкрепяха политиката на експанзия, типична за Юлиево-Клавдиевата династия, основана от Юлий Цезар и продължена от Август, Тиберий и сега Калигула, но някои членове на Сената и на конническото съсловие се поддаваха на носталгията по републиканските идеали, подхранвана от ултраконсервативните и лицемерните политици, наричащи себе си бони – добродетелните!

Гласовитото малцинство пречеше на римската политика на поколения управници от няколко века насам, но беше окончателно разбито осемдесет години преди Калигула, след като членовете му, начело с Брут и Касий и с одобрението на Цицерон, подготвиха и извършиха убийството на Юлий Цезар. Гневът на римляните, които от дън душа обичаха най-великия герой на народа си за всички времена, беше страшен и неизбежен. Конспираторите избягаха от Рим като страхливци, но по-късно бяха убити или принудени да се самоубият от отмъстителните армии на Марк Антоний и Цезар Октавиан. Октавиан управлява Рим като император Август повече от петдесет години. Но Калигула знаеше, че напоследък се надигаше ново поколение бони. Осъзнаваше, че личната завист и омраза мотивират действията на тези мизерници. И знаеше, че както винаги боните ще прибягнат до клевети и престъпления, за да не допуснат силният свободомислещ управник по силата на своето върховенство да освободи – поне донякъде – римското общество от оковите на корупцията и привилегиите.

Воден от такива жизнено важни и висши мотиви, младият император влезе в спор с дребнавите монетарни грижи на високопоставените сенатори, които му се противопоставиха по време на императорския съвет. Като великите си предшественици, и Калигула се чувстваше натоварен със святата мисия да превърне Римската империя в най-великата цивилизация на земята и тази мисия отиваше отвъд собствения му живот и лични заслуги. А повечето сенатори и конници се отнасяха съм ролята си в нея и към политическата си кариера, съобразявайки се само с кратковременни инвестиции и печалби, както всички обикновени тесногръди хора.

Невий Суторий Макрон, началникът на щаба на Калигула, припомни на най-младите гости на съвета, че след смъртта на император Тиберий общото въодушевление на народа от красивия, високоинтелигентен Юлиево-Клавдиев наследник предизвика Сената да даде на Гай Цезар Калигула Германик неограничен империум върху всички аспекти от римския живот, нещо, което предшествениците му – Август и Тиберий – не са получавали никога по официален път.

Чичо Клавдий посочи, че макар да е директен потомък на Август по майчина линия, Калигула е син на покойния му брат, великия римски генерал Друз Клавдий Нерон Германик, но се наложи да помоли Друзила да завърши разказа му, тъй като гостите започнаха да се подхилват на заекването му.

Друзила обясни, че покойният ѝ баща Друз Клавдий Нерон, назначен за губернатор на трите Галии от осиновителя му император Тиберий, ръководил няколко победоносни нашествия срещу германските племена. Спечелил си прозвището Германик, защото върнал обратно Орлите (знамената на римските легиони), които попаднали в ръцете на германските орди по време на прочутата засада в Тевтобургската гора в края на лятото на 762 г. от основаването на Рим (9 г. сл. Хр.). В най-тежкото поражение в цялата история на Рим три цели легиона под командването на генерал Публий Квинтилий Вар били изклани от по-многобройните германски войни, водени от вожда Арминий. Това хвърлило августейшия император в шок и вцепенило римляните.

Връщането на Орлите от Вар възвърнало римската чест за пред света и било приветствано с огромен ентусиазъм по време на живописните триумфи на Германик в големите градове на империята. Но Германик умрял от тифозна треска на 33-годишна възраст в Антиохия, Сирия, когато бил в апогея на своята слава и след като бил определен от Тиберий за единствен наследник на императорския трон. Тогава Калигула бил на седем годинки. Мъката била огромна. Многобройни тълпи се стекли на погребението на Германик и то продължило три дни с невиждани процесии, пирове и великолепни игри.

Възхищението към бащата се пренесло и към сина. Докато Германик воювал, Калигула станал талисман на римските войски благодарение на майка си Агрипина Старата – дъщерята на единствената дъщеря на Август – Юлия. Агрипина обичала да преминава през военните лагери със сина на генерала на ръце. Малкият носел калиги и обикновени войнишки дрехи. Майката карала да го наричат Цезар Калигула. Тъй като знаела, че един ден синът ѝ ще стане римски император, от самото начало на живота му се опитвала да създаде връзка между него и армията, която останала силна както винаги и успяла да принуди Сената да се отнася към новия император с уважение и страхопочитание – задължителни елементи на гражданското подчинение.

По време на първия официален съвет от неговото управление, който продължи цял ден и част от вечерта, красноречието и размахът на Калигула му спечелиха пълно единодушие. Убеди високопоставените сенатори да подкрепят неговите планове за строителство по северната граница, защото то ще укрепи Pax Romana в региона, където стотици галски, белгийски и германски племена вече прегръщали римската цивилизация, тренирали най-добрите си воини и кавалерията си, за да се бие рамо до рамо с имперските легиони, учели латински, приемали римското право, боговете им и начина им на живот.

Опидум Убиорум трябвало да бъде построен отново и превърнат в римски град, целия в мрамор. Веднага бил подписан декрет, който имал силата на закон и който променял старото му варварско име на Колония Агрипина (днешен Кьолн в Германия) в чест на майката на Калигула и Друзила – Агрипина Старата (която, разбира се, била и майка на Агрипина Младата, известна още като Агрипинила, и сестра ѝ Юлия Ливия, позната още като Лесбия).

Били изпратени и пет допълнителни легиона под командването на Сервий Сулпиций Галба, най-способния римски генерал на своето време, бивш легат на Друз Германик и високо ценен от Калигула. На Галба било наредено да се присъедини веднага към римските части в Горна Германия и да поеме върховното командване по цялата северна граница със специалната задача да накаже чатите, непрекъснато изплъзващо се германско племе, ограбващо римските градове в Източна Галия (днешна Източна Франция) и да подготви съкрушителна атака за идващата пролет.

Калигула представи и договора си с крал Тюдор от Британия. Той поискал римска военна подкрепа срещу катувелонските племена на север от река Темза, в случай че се опитат да се придвижат към приятелски настроените към Рим атребатски земи, които в момента се намирали под владичеството на Тюдор. Търговията между римската провинция Галия и Британия щяла да се субсидира чрез плащане в имперски ценни книжа на хазната за транспорта на стоки към и от Британия. Щели да бъдат отпуснати и специални средства на Тюдор за образователна програма, включително и за строителството на римски училища и назначаването в тях на римски персонал, който да преподава латински из цялото кралство.

Императорът обяви и брака си с дъщерята на Тюдор – Дивия Орестила, както беше новото римско име на принцеса Ладиса Тюдор. Този брак щял да скрепи договора още по-здраво. Друзила и останалите участници в съвета станаха и аплодираха решението на Калигула. Тъй като Ливия Орестила беше единствената наследница на кралството на Тюдор, цяла Британия щеше да премине под имперска власт след смъртта на краля, и то само по силата на един брак. Калигула бе поздравен от почитателите си за своята далновидност относно съдбата на Рим през следващите векове.

Набелязаха се точни срокове за строителството в останалите провинции, те бяха записани от писарите и превърнати в закон чрез подписите на висшестоящите сенатори. По съвет на началника на своя щаб Невий Суторий Макрон Калигула назначи нови губернатори на провинции, които да налагат неговата политика. Всички важни дейности щяха да се извършват от римските военни инженери и от войската, с минимално участие на местни работници и строителни предприемачи, които обикновено не можеха да строят качествено прекрасните римски сгради, да се вместват в бюджета и да спазват сроковете. Транспортът на необходимите материали също беше педантично уреден.

За своя приятел Ирод Агрипа, внук на Ирод Велики, цар на Юдея, царство, което през последните сто години беше част от римската административна система, Калигула отдели значителни средства за строителство на пътища, акведукти, болници и нова канализация, които трябваше да подобрят качеството на живот в Йерусалим.

Най-важната победа на Калигула над Сената обаче беше отпускането на половината фондове на обществената хазна за покриване по-голямата част от строителните разходи. Императорът представи убедителен петгодишен бюджет и модерна икономическа политика, от която щяха да спечелят всички големи предприемачески сфери и производства в империята. Високопоставените сенатори проведоха дискусия по отделни незначителни части от предложенията, най-вече за да задоволят клиентите и избирателите си. Но когато стигнаха до споразумение за бюджета, Калигула поиска отмяна на някои непопулярни закони, въведени от Август.

Първо, отмени данъка върху продажбата, който римляните мразеха от дъното на душата си, защото караше купувачите да прибавят сложни проценти към цената на стоките и задължаваше търговците да заделят тези проценти и да водят тежко счетоводство, за да не бъдат глобени, а дори доведени и до фалит от бирниците.

Второ, но не по-важност, отмени закона против прелюбодейството, въведен от Август преди около тридесет години. Въпреки тежките наказания, които той предвиждаше за всеки, който прави секс с омъжена римлянка, никой не го спазваше. Строгите брачни закони, които Калигула тайно възнамеряваше да промени в най-близко бъдеще, не действаха и хората продължаваха да пренебрегват клаузата за вечна брачна вярност. Тя беше толкова неестествена, колкото и закон, който те задължава да ядеш неизменно едно и също ястие, когато си гладен. Римлянките от всички възрасти бяха станали доста своенравни и нямаха никакво намерение да подчиняват естествените си желания на някакъв деспотичен съпруг или брат. Традиционното им развратно поведение в любовта, секса и модата намираше израз в най-различни публични фестивали, религиозни тайнства в чест на боговете и богините на любовта, частни празненства, на които се чувстваха в правото си да завързват колкото афери им се прииска. С някои редки изключения, действаше формула проста като две и две: колкото повече любовници, толкова по-голямо самочувствие. Нещо повече, римските мъже непрекъснато бяха на лов за нови приключения. Когато се разгорещяваха от страст, малцина от тях питаха за семейното положение на любовниците си преди или по време на акта. Освен това, ако знаеха предварително, че някоя привлекателна жена е омъжена, изпитваха дори още по-голямо удоволствие да я съблазнят, отколкото ако не бе омъжена, защото тя не искаше от тях обичайното обвързване, което ги обременяваше. Така връзката с омъжена жена се превръщаше във вълнуващо и удовлетворително преживяване.

И накрая, Калигула наложи една доста свободомислеща мярка. Писанията на Тит Лабиен и Кремуций Корд, забранени от Сената преди тридесет години по настояване на Август, но въпреки това разпространяващи се и под тайния патронаж на Калигула, бяха официално реабилитирани въпреки похотливото си съдържание, тъй като било в интерес на империята всички събития да бъдат свободно описани за бъдещите поколения. Тит Лабиен, който сам се бе затворил в семейната гробница, след като по нареждане на Август книгите му бяха изгорени, щеше да бъде почетен с паметник на форума заедно с Кремуций Корд, който пък произнесъл велика реч в отговор на Август, преди да се самоубие. Дъщерята на Корд Марция, уважавана от мнозина заради това, че успя да запази творенията на баща си от цензорите на Август, щеше също да бъде удостоена с почести и с два златни таланта от обществената хазна като стимул за бъдещи културни начинания.

***

Когато съветът бе разпуснат, всички аплодираха и поздравяваха Калигула за неговата отдаденост на държавните дела. Друзила беше по-щастлива отвсякога. Бе стояла до брат си почти през цялото времетраене на съвета. След като той свърши, го прегърна с изключителна нежност.

– Ще влезеш в историята като най-просветения управник, когото светът е виждал – обяви тя на висок глас, за да я чуят всички. Докато гостите, официалните лица и сенаторите ликуваха, Калигула и Друзила си разменяха дълги целувки, пълни с любов и взаимно възхищение.

Ирод Агрипа прегърна Калигула и му каза, че вдигането на забраната от двамата противоречиви автори е най-прогресивният акт на съвета.

Преди да се присъединят към официалния банкет, даван в трапезариите на двореца, братът и сестрата се усамотиха в перистилума (вътрешен двор, обграден с колонади, какъвто има в центъра на всяка престижна римска къща).

– Макрон беше изключително полезен по време на цялото заседание – каза Калигула. – Забеляза ли колко топло те гледаше?

– Разбира се. Винаги е бил любезен с мен, още откакто бях малко момиченце. Защо го споменаваш? – попита тя и застана нащрек, подозираше някакъв номер.

– Искам да си мила с него на банкета.

Дъхът на Друзила спря. "Да бъде мила" беше евфемизъм за секс. Не беше необичайно за Калигула да я моли да спи с непознати. Понякога обичаше да я гледа как го прави или да се възбужда, докато тя му описваше приключенията си, а той си ги представяше, и да я люби след това. Но в този случай, когато ставаше въпрос за Макрон, и то след съвета и по време на официалното тържество – нямаше начин брат ѝ да не е намислил нещо.

– Макрон ли те помоли за това?

– Не – отвърна Калигула, – но знам, че ще остане доволен.

Друзила се замисли над намека. Макрон беше набит, грубоват мъж, около десет години по-възрастен от Калигула. Роден бе в семейството на илирийски роб, но се бе изкачил по властовата стълбица с непоколебима амбиция, подкрепена от чиста бруталност. В последните дни на управлението си Тиберий го бе направил префектум преториум, началник на преторианците. Макрон бе далновиден и като знаеше, че младият принц от Юлиите всеки момент ще бъде определен от Тиберий за законен наследник на императорския престол, стана най-добрият приятел на Калигула. Когато 77-годишния болен император почина на 16-ия ден от март тази година, заподозряха Макрон, че го е убил в частната вила на Тиберий на юг от Ром. Смъртта му беше истинска загадка. На 15 март, или на предполагаемия ден на убийството на Юлий Цезар, Тиберий получи удар. До полунощ лекарите го обявиха за мъртъв. Но докато в двореца поздравяваха Калигула като новия цезар, дотича един слуга и закрещя, че старият император е дошъл в съзнание. Скупчената около Калигула тълпа се разбяга във всички посоки, но Макрон остана непоклатим. Другите слуги разказват, че Макрон се спуснал към стаята на Тиберий, приближил се до леглото на стареца и го удушил с възглавницата. После се върнал, заявил, че робът лъже, и посъветвал Калигула да го разпъне на кръст. Когато седнал на престола на Тиберий, Калигула назначил Невий Суторий Макрон за императорски началник на щаба, нов пост, създаден от младия император, който направил Макрон втори човек в империята.

Тъй като заговорите бяха доста често явление, Друзила реши, че брат ѝ има политически причини да ѝ отправи такава молба. Но въпреки това знаеше, че Калигула едва ли би предприел такава стъпка без други намерения – и то вероятно не добродетелни. Дали имаха нещо общо с брака му с Ладиса Тюдор?

Всъщност тази сутрин преди съвета, след като ѝ направи впечатление, че Октавия не се появи за банята ѝ, помоли Акилий Требелий, преторианския трибун, да изпрати гардове до таверната на Ромул да я потърсят. В късния следобед, по време на една пауза в заседанията, Акилий ѝ докладва, че хората му намерили Октавия в таверната и я върнали в двореца. По време на друга пауза при нея дойде самата Октавия и ѝ съобщи, че предната нощ Лейди излязла от таверната с Муций Регулат, но без телохранителките си, които внезапно изчезнали.

Робинята обясни, че не могла да я проследи, тъй като Муций наредил на един от робите си да я задържи под стража в таверната. Друзила беше прекалено заета със съвета, за да обърне достатъчно внимание на приказките на Октавия. Но сега, докато обмисляше всички вторични мотиви, подтикнали Калигула да я накара да съблазни якия Макрон на банкета, напускането на моминското празненство от Лейди ѝ изглеждаше доста странно. Защо са изчезнали телохранителките ѝ? А и защо сводникът не е позволил на Октавия да последва бритската принцеса? Къде е тя сега? Дали Макрон има нещо общо с нея или с баща ѝ крал Тюдор? И дали тя, Друзила, не беше наградата за това "нещо общо"?

– Не го ли харесваш? – попита Калигула, като видя сестра си замислена и озадачена.

– Това няма значение... – отвърна Друзила. – Но славата му ме плаши до смърт. Нали знаеш... историята с възглавницата.

– Стига, Друди! Това са пълни глупости! Чичо Тиберий почина от естествена смърт. Имало е поне двайсет души край смъртното му ложе, когато глупавият роб дотича и излъга така безобразно. Макрон се втурна там, за да провери достоверността на думите му. И всички са го видели до безжизнения и навеки мъртъв Тиберий. Макрон е грубоват, брутален, дори жесток с враговете си, но ти, Друзила, си принцеса, потомка на Юлиите! Във вените ни тече кръвта на Юлий Цезар и Август. Макрон е напълно запленен от божествения ни произход. Ние сме потомци на богинята Венера!

Развълнуваната Друзила се съгласи. Но гледката как Макрон задушава чичо ѝ Тиберий с възглавница остана в ума ѝ и я караше да трепери.

– Върви, сестро. Подготви се за празненството и не ме разочаровай, разбра ли?

– Искаш ли другите да ме гледат, докато съм мила с приятеля ти?

– Разбира се, трябва да е публично.

Друзила наведе глава. Това показваше, че молбата на брат ѝ имаше политическа мотивация, но сърце не ѝ даваше да го разпитва повече. Забеляза, че Ирод Агрипа чака от другата страна на перистилиума, за да говори с Калигула, целуна набързо брат си и си тръгна.

Ирод се приближи към Калигула и изрази благодарността си за средствата, които императорът така щедро отпусна за строителство в Юдея.

– Кога ще предявиш претенции към престола в Юдея и ще обединиш тетрархията? – попита Калигула.

Всъщност политическите и династическите обстоятелства в тази територия бяха доста объркани. От времето на войната срещу средиземноморските пирати, водена от Помпей Велики преди около 100 години, римляните приемаха за свой дълг да бранят палестинските земи на Юдея и град Йерусалим от партанските нашественици и да поддържат реда и законността сред различните племенни, династични и религиозни фракции, които непрекъснато заговорничеха една срещу друга за завземане на властта. С римска военна помощ дядото на Агрипа – Ирод Велики, възстанови царство Юдея по времето на аферата на Марк Антоний с Клеопатра и управлява необезпокояван тридесет и две години под активния патронаж на император Август. Юдейското царство имаше стратегическо положение заради пристанищата си както на Средиземно, така и на Червено море, а те даваха възможност за печеливша търговия с Рим, Арабския полуостров и Индия. Затова съществуването на една стабилна и обединена Юдея обслужваше интересите на империята. По тази причина Август и покойният Тиберий дадоха на Ирод и наследниците му римско гражданство и ги обсипаха щедро с римски пари за мащабни строителни програми и основаването на нови градове. Личните капитали на Август и Тиберий също бяха насочени към Юдея за финансиране на пълното преустройство на Соломоновия храм, което продължи четиресет и шест години, и довършването на Великите стени приключи десет години преди Калигула да поеме властта в Рим.

Преди смъртта си (749 г. от основаването на Рим – 4 г. пр. Хр.) Ирод Велики раздели царството си на четири тетрархии. Тетрархия Ватания и Траконитис на изток от Галилейско море беше наследена от сина му Филип, тетрархия Галилея – от другия му син Ирод Антипа. Когато през март тази година Калигула стана император, Филип почина от естествена смърт. Веднага след това Калигула официално назначи приятеля си Ирод Агрипа за наследник на Филиповата тетрахия, като с това целеше постепенно да го направи цар на цяла Юдея, когато и другият тетрарх Ирод Антипа, чичо на Ирод Агрипа, почине. Но Агрипа предпочиташе да живее в римски лукс, радвайки се на отколешното приятелство на Юлиевото семейство с неговия род.

– Знам какво имаш предвид, Кал – отвърна Ирод Агрипа. – Но по-добре да изчакаме Антипа да разреши проблемите си с Аретас IV, набатеанския цар.

– Да не ми говориш за Аретас, който разби Антипа в битка, след като изгонихме партите от Палестина? – попита Калигула.

– Да. Набатеанците разграбиха и оглозгаха до кости няколко града в Галилея.

– Мразя тези глупави войни между съседи.

– Да, прав си, Кал. Има и религиозни спорове между фарисеи и садукеи за...

– Моля те, Агри – прекъсна го Калигула. – Не искам да знам. Трябва да строя империя и нямам никакво време за губене, за да слушам за несъстоятелни спорове. Защо не те направя веднага цар на Юдея?

На Агрипа тази идея не му хареса никак. И дума не можеше да става да напусне богатствата на Рим и да се установи в забутана страна, раздирана от племенни и религиозни противоречия. Трябваше да покоси плана на Калигула още в зародиш.

– Като цар – продължи Калигула – ще имаш пълната власт да провеждаш строителната програма, да пресечеш корупцията и да ми даваш прости и ясни отчети за правилното използване на средствата от страна на римските войски.

– Разбира се, че бих могъл да го правя – каза Агрипа, който беше отличен дипломат и преодоляваше препятствията, като ги заобикаляше, вместо да ги атакува фронтално. – Но Антипа ще намрази и двама ни и ще ми вгорчи живота.

– На колко е години?

– На петдесет и седем и е тетрарх от седемнайсет годишен. Когато умре, можеш съвсем законно да ме направиш юдейски цар, или, което би било още по-добре, да дадеш на региона статут на римска провинция и да приключиш веднъж завинаги с всички проблеми.

– Хмм... Сенатът няма да се съгласи. Първосвещениците там са против римските богове и нашата религиозна свобода.

– Те са само незначително малцинство фанатици. Огромното мнозинство от еврейския народ са прегърнали идеята на Pax Romana и си движат търговията в пълно съгласие с римските закони, които им гарантират ред, стабилност и печалби. Те с удоволствие ще станат римски граждани.

– Не го разбирам... Антипа няма ли наследници?

– Доколкото знам – не. Ожени се за сестра ми Иродия, която вече имаше малка дъщеря, Саломе, и оттогава не е раждала.

– Саломе омъжена ли е? – попита Калигула, опитвайки се да разбере дали някой друг няма да има претенции към юдейското царство поради брака си с правнучката на Ирод Велики.

– Преди няколко месеца се омъжи за млад макабски принц, но той загина при дуел.

– Това същата Саломе ли е, която се прочу преди няколко години заради сношенията си с мъртвец?

– Не точно, Кал... Човекът беше обезглавен и тя само го е целувала по устата, когато главата му, все още топла, е била поставена върху сребърен поднос.

– Въпреки това е доста извратено... На колко години е сега?

– Трябва да е на двадесет или двадесет и една. Прекрасна е като сирийска куртизанка и танцува вълшебно. Чувал ли си за Танца със седемте воала? – попита Ирод Агрипа, който знаеше, че Калигула ще се възбуди от идеята Саломе да танцува за него.

– Да! Пиралис (една от конкубините на Калигула) ми го е танцувала. Трябва да призная, че е много, много възбуждащ.

– Е, племенницата ми Саломе измислила този танц, когато била на четиринайсет – съобщи гордо Агрипа.

– Стига бе! – възкликна Калигула.

– Без майтап. Трябва да ѝ дадеш имперско авторско право.

– Хммм, това е идея. Можем да я поканим тук в Рим, за да ѝ връчим официалния свитък.

– Защо не? Като всички нас, потомците на Ирод, тя е римска гражданка и няма да откаже на лична покана от императора.

Ирод Агрипа плуваше в свои води. Брилянтно отклони вниманието на Калигула от отвратителното намерение да го направи цар на неспокойно царство към привлекателната перспектива да се срещне с неустоимата му племенница.

Калигула помоли Агрипа да напише писмо на Саломе и да разбере дали е склонна да пътува до Вечния град, както и да уточни каква отплата иска за откритието си, която според Агрипа би трябвало да включва скъпи подаръци, пари и публични почести.

Когато приключиха с плана за довеждането на Саломе, Ирод Агрипа извади малка кожена кутийка от джоба си.

– Вземи това, Кал – каза еврейският принц и му я подаде. – Специален подарък за Рождеството на слънцето.

Калигула отвори кутийката и се намръщи. Агрипа прошепна няколко думи в ухото му. Императорът се усмихна и затвори капачето.

4.

След кратка вана Друзила бързо нареди на робините си да я облекат за официалния банкет. Докато Бризея се занимаваше с тоалета ѝ, Октавия се доближи до своята домина с чаша успокоителен билков чай.

– Опитай го – нареди принцесата, която беше нервна и подозрителна за всичко след неочакваната молба на брат си да "бъде мила" с Макрон. Октавия се намръщи и я погледна учудено. Никога преди Друзила не я беше карала да опитва напитки или храни, за да се предпази от отравяне. – Какво чакаш? – попита Друзила и избра великолепна александрийска пурпурна туника измежду одеждите, поднесени ѝ от Бризея.

Октавия отпи, но като подаде чашата на господарката си, тя я изби от ръката ѝ. Чашата се удари в мраморната стена и се разби на парченца. Бризея и другите робини замръзнаха. По лицата на момичетата се изписа ужас. Раздразнението на господарката лесно се превръщаше в жестокост. Октавия трепереше от страх.

– Събери парчетата! – заповяда ѝ Друзила със свирепо изражение. Останалите момичета останаха неподвижни по местата си и наблюдаваха Октавия, която коленичи и започна да почиства бъркотията. Знаеше, че Друзила ѝ е ядосана, защото не бе успяла да разбере къде е отишла Лейди, след като напусна таверната с Муций, но въпреки това бе изненадана от реакцията ѝ.

Всъщност красивата робиня не знаеше какво е казал Акилий на Друзила вечерта преди ваната, когато тя го попита какво са му докладвали хората му при завръщането си от таверната.

– Ела тук! – повика я след малко Друзила. Робинята се приближи. – Кажи ми какво точно се случи, когато видя Лейди да излиза от таверната с Муций.

Октавия преглътна, пое дълбоко дъх и започна да разказва.

– Първо видях две от гръцките проститутки на Муций да избутват телохранителките на Лейди през завесата. Беше странно. След това забелязах друго момиче, облечено като момче, да се приближава към Муций и Ладиса и всички заедно излязоха през задната врата. Опитах се да ги проследя, но галицийският роб на Муций ми препречи пътя с думите, че неговият доминус му е заповядал да ме държи тук. Отвърнах му, че моята домина пък ми е наредила за проследя бритската принцеса...

– И?...

– Заяви, че е по-силен от мен – отговори Октавия с надеждата, че с това ще сложи край на разпита.

– И това е всичко? – попита Друзила и я прониза с поглед.

– Ами да.

Друзила ѝ удари шамар.

– Значи някакъв нещастен роб ти казва, че е по-силен от теб, и ти веднага забравяш заповедите ми и се отказваш! Това ли направи?

Октавия наведе глава. Друзила облече пурпурната туника с помощта на Бризея.

– Опитах се да заобиколя галициеца... – започна Октавия. – Но той наистина беше едър и силен.

– Не се ли опита да потърсиш помощ? – попита Друзила, която очевидно знаеше повече, отколкото Октавия подозираше, за поведението ѝ предната нощ.

– Ами... имаше трима мъже...

– Ооо, трима мъже, така ли? Твои приятели може би?

– Не, ами... Срещнах ги там, в таверната, когато Муций заведе принцеса Месалина на горния етаж при гладиаторите.

Друзила знаеше от Акилий за подвизите на братовчедка си. Но искаше да чуе подробности от Октавия.

– Разказвай – нареди ѝ принцесата.

– Ами... мъжете тръгнаха след мен... Аз през цялото време не свалях очи от Ладиса, но те започнаха да ме целуват...

Друзила ѝ заши още един шамар през лицето.

– И ти я загуби от поглед, така ли?

– Не, не, домина – отвърна Октавия. – Те докоснаха за малко обръснатите ми слабини, но нали знаете... Аз не чувствам нищо там, затова не съм изгубила Ладиса от поглед. След това Муций слезе от горния етаж, аз изблъсках тримата мъже и го помолих да ме защити... И той го направи. Попита ме дали ще сте доволна, ако Ладиса се напие и извърши някаква глупости... И аз отговорих – да.

– Какво? – изръмжа Друзила.

– Сбърках ли? – попита уплашена робинята.

Друзила я зашлеви два пъти през лицето. Октавия усети кратка, но силна тръпка да се прокрадва към долната част на корема ѝ.

– Казах ти да не издаваш на никого заповедите ми! – изкрещя Друзила.

– Съжалявам, домина. Мислех си, че мога да се доверя на Муций.

– Да се довериш на един византийски разбойник?... Как може да си толкова глупава? – възмути се Друзила, седна и даде знак на Бризея да ѝ оправи косата.

– Стори ми се, че контролира ситуацията... – отвърна Октавия.

– Продължавай – нареди ѝ принцесата.

– Муций се върна да говори с Ромул – каза Октавия. – След това седна до Ладиса, а двете проститутки заговориха телохранителките... После всичко стана както ви казах. Той излезе с Лейди и момичето, преоблечено като момче, а аз не успях да ги проследя заради галициеца. Тогава повиках тримата мъже.. Помолих ги да избутат галициеца, за да мога да изтичам към задната врата, но...

– Какво?

– Те искаха първо да ме целунат... Затова се мушнахме под стълбите и им позволих да го направят. След това отново започнаха да ме опипват... Бяха трима, нали разбирате... Не можех да помръдна... Обещаха да го направят бързо... свалиха ми препаската... и продължиха да ме опипват, за да се подмокря...

– И галициецът ги остави да го правят?

– Да, гледа известно време, след това застана като статуя, а тримата отново ми обещаха, че ще свършат бързо, и ми разтвориха краката. Правиха ми дълго кунилингус, защото харесаха обръснатия ми пубис... и след това ме заведоха във вестибулума...

– Пита ли ги как се казват?

– Не помня, домина. Триеха своите ментули в тялото ми и бъркаха с пръсти в мен... разклащаха ги и бърникаха... принудиха ме да правя фелацио и на тримата... хапеха ме, щипеха ме по гърба, по зърната... дращеха, опъваха...

– И на теб ти хареса, нали? – попита Друзила и щипна Октавия по бузата.

– Съвсем малко, домина. Бяха тромави и ми се смееха, вместо да ме покорят, както правите вие, когато сте ми ядосана – каза робинята с тих глас и примирен поглед.

– Не те шибаха с камшик, така ли?

– Ами... когато се сношаваха с мен, ме държаха разтворена и го правеха доста грубо. Позволих им, но не реагирах по начина, по който очакваха... Те искаха да им кажа, че ми харесва... Вместо това ги ритах, удрях и се опитах да избягам от стаята. Те ме сграбчиха и ме напляскаха... Плюх им в лицата и те ме напляскаха още по-силно... Не исках да разберат, че ми харесва... но те разбраха. И ме пляскаха дълго и много силно по задника... Мисля, че извиках: "Да, да!", и те се превърнаха в животни... Единият намери дебел кожен колан измежду наметките и започна да ме шиба по бедрата... Чувствах се беззащитна, когато видяха, че тазът ми се тресе напълно извън контрол... затова ме обърнаха, вдигнаха ми краката, разтвориха ги... и започнаха да ме шибат с колана направо по гладкия пубис... изредиха се да ме удрят така по три-четири пъти, след това ме нахапаха навсякъде като кучета... пак ме биха... и пак ме хапаха и шибаха... Направо откачих. От таза ми се надигна вълна и аз изпуснах несъзнателно няколко капки от мястото, откъдето пишкам, на два-три пъти... Облизаха ме и пак ме биха, за да свърша отново... След това се сношаваха с мен, докато изхвърлях от себе си течност като пале, направих го два или три пъти, и ме накараха да кажа, че съм получила гаудиум.

Докато оправяше косата на Друзила, Бризея слушаше живописния разказ на Октавия с обичайното си хладнокръвие и въпреки че беше малко скептична, в погледа ѝ се четеше възбуда.

– Какво разбра от думите ѝ? – обърна се Друзила към Бризея.

– Ако е истина, е отвратително – отвърна галската робиня.

– Какво му е отвратителното? Дали начинът, по който мъжете са се възползвали от нея, или това, което ги е накарала да ѝ направят? – поинтересува се Друзила.

– Не съм ги карала да го правят, домина – прошепна Октавия в ухото на Друзила. – Те ме насилиха.

Хммм... Наистина на няколко пъти, докато шибаше Октавия с камшик, беше забелязала, че като че ли леко се изпишква, когато я удари през слабините, но може би сега признаваше за разюзданите си игри в таверната от желание да възбуди господарката си. Или пък си бе измислила всичко, за да има извинение за неуспеха си да проследи Лейди?

– Е? Свърши ли или не? – попита Друзила Октавия, докато Бризея довършваше прическата, след което тихо се оттегли.

– Трябва да призная, че да – отвърна Октавия. – Не беше възможно да устоя.

Изведнъж принцесата се изправи и разкъса туниката на Октавия. По тялото на момичето не се виждаха никакви белези и синини! Друзила я обърна, за да провери задните ѝ части.

– Какви ги дрънкаш, глупачке?! – ядоса се и я зашлеви отново през лицето. – Нямаш и една синина по тялото си!

Голата Октавия падна в краката на Друзила, прегърна ги и заподсмърча.

– Муций ме намаза с балсам и синините изчезнаха – обясни.

– Муций ли? Кога?

– В стаята влязоха и други мъже. Те се сношаваха с мен, след като първите трима приключиха, и също ме биха и ме накараха да се напишкам. Влезе и галицийският роб, и той постъпи с мен като останалите... След това съм загубила съзнание. Сънувах кошмари и обикновени сънища... много странни сънища...

– Като например? – попита Друзила, за да прецени дали глупавата Октавия всъщност не си фантазира само за болка и унижение.

– Някакви много противни мъже ме държаха с главата надолу, после се приближи един с нагорещено до червено желязо и ми го показа. Искаха да ме жигосат по задните части... Полудях и им казах да го направят!

– Болеше ли? '

– Да! Много, много болеше! Почувствах силно изгарянето... но също така усетих как някакви силни щипци ме стискат отвътре и ме карат да се напикавам като фонтан... Крещях... и след това се събудих... Муций беше до мен и ме мажеше с балсам...

– Попита ли го за Ладиса?

– Бях прекалено объркана. Не го попитах...

Друзила освободи краката си от прегръдката на робинята и я ритна надалеч. Бризея се върна и добави още панделки в косата на Друзила, вдигната прилично от двете страни на лицето. После главната робиня сложи голяма, фино изработена огърлица на шията на господарката си.

– Муций каза, че утре ще дойде в двореца да говори с вас – съобщи ѝ Октавия, когато Друзила беше готова да се появи на банкета.

– Моли се на боговете да донесе малко от вълшебния мехлем – заключи Друзила със заплашителен поглед. След това тръгна да се присъедини към брат си.

***

Дворецът бе осветен от стотици факли.

Отвън още от ранните часове на вечерта прииждаше огромна тълпа. Започна да се стича веднага щом указите, отменящи данъка върху продажбата и прелюбодейството, бяха закрепени на портата след съвета на имперските величия. Копия от тях се разпространяваха сред народа от по-бедните квартали, бяха закрепени и на рострата (голяма платформа за публични речи) от събранието на комисията, 3000-ия парламент на плебеите, както и на портата на Курия Хостилия, камарата на римския сенат.

Насред честванията на Деня на рождеството на слънцето избухна повсеместният ентусиазъм на хилядите човешки същества от всякакви раси, възраст, пол и статус, които се радваха на радикалните промени, превърнати от най-популярния римски император в закон за благото на народа му и славата на империята.

От седемте триумфа на Юлий Цезар преди осемдесет години римляните не се бяха чувствали толкова сплотени и не бяха изпитвали такава гордост от върховния си лидер, когото избраха, та да унищожи нелицеприятната партизанщина между патриции и плебеи и да отключи най-добрите качества на целия народ, за да изпълни предопределената му от боговете съдба.

Музиканти, танцьори, акробати и актьори се смесиха с тълпата, за да я развличат и веселят. Търговци продаваха вино и храна без данък върху продажбата. Нестихващите възгласи "Цезар! Цезар!" продължиха няколко часа и достигнаха връхната си точка, когато императорът се появи на терасата на третия етаж на двореца в своята величествена, извезана със злато и покрита със скъпоценни камъни пурпурна тога, със златния си лавров венец и размахал своя императорски скиптър.

На няколко стъпки от Калигула и вляво от него Друзила, Агрипинила и Лесбия стояха начело на група от около шейсет видни матрони – съпруги, роднини или конкубини на патриции и видни граждани, поканени на банкета. Жените носеха най-разкошните си бижута, най-скъпите и ярки дрехи и си бяха направили сложни прически. От другата му страна около стотина мъже станаха свидетели на публичната поява на Калигула, всичките в бели, червени или пурпурни тоги, защото това бяха единствените цветове, разрешени от официалния етикет за мъжко облекло.

На първата редица сред мъжете Друзила забеляза Ирод Агрипа – и неин много добър приятел, не само на брат ѝ, чичо Клавдий и Макрон. В тази тога верилис Макрон изглеждаше по-хубав от обикновено, но тя забеляза косматите му ръце и си представи с известно отвращение обилната черна растителност, която сигурно покриваше цялото му тяло.

– Аве, Друзила, сестро на цезаря! – изрече лукав женски глас зад нея. Друзила се обърна и се намръщи. Усмихваше ѝ се дребничка брюнетка на около двадесет и пет години в елегантна зелена туника, но Друзила не си спомняше някога да я е виждала.

– Аз съм Ения Сабина, новата съпруга на Макрон – представи се жената.

– О, Ения... – отвърна Друзила, прикривайки изненадата си. Не знаеше, че Макрон пак се е оженил, и то толкова скоро след като предишната му съпруга почина при раждане. Озадачена от значението на появата на Ения на банкета, Друзила я изгледа хладно, след това се обърна към Агрипинила, която даваше някакви тайни знаци на Евтикий, главния колесничар на Зеления полк на Калигула, красив младеж, застанал в третата редица сред мъжете.

– Да не би да залагаш за следващото му надбягване? – попита Друзила по-малката си сестра, само и само да каже нещо и да лиши Ения от вниманието си.

– Да, обзалагам се, че тази вечер ще поемеш два кура в задника си! – сопна ѝ се Агрипинила, която обичаше да говори вулгарно като продавач на бира.

– Хайде, сестро, целуни ми задника и ще спечелиш! – отвърна ѝ Друзила през зъби.

– Хей, ще спрете ли да се лаете като две тъпи кучки? – намеси се Лесбия, раздразнена от нахалството на сестрите си.

Агрипинила сви рамене. Друзила отново възвърна спокойствието си. Ения се върна при другите дами. Лесбия хвърли поглед към Апелий, най-прочутия млад актьор, който с нежност я наблюдаваше от мъжката група.

Докато Калигула се радваше на овациите на римския народ съвсем сам, мъжете и жените от неговото обкръжение стояха почтително няколко крачки назад. Той се показа около пет-шест пъти на балкона, вдигаше ръце към небето и призоваваше богинята Фортуна да помогне на бедните, сакатите и бездомните. След това сестрите му и най-близките му приятели тръгнаха обратно с него, осветени от горящите факли, но преди това помахаха на тълпата долу.

От градината на големия, ала оскъдно обзаведен дворец, който крал Тюдор от Британия бе взел под наем на Тухления хълм извън помериума, но с изглед към Палатинския хълм и императорския палат, кралят и осемнайсетгодишната му дъщеря Ладиса наблюдаваха в далечината ликуващата тълпа и светлините на факлите около императорския палат.

Няколко бритски барони от кралския съвет на Тюдор, Кардикса и Аркана, и десетина телохранители, застанали от двете страни на краля, изразиха радостта си със силни възгласи на родния си келтски език и размахаха факли заедно с насъбралото се множество, което бе заляло всички хълмове и квартали на Рим и дори Тухления хълм около стените на двореца на Тюдор.

Кардикса извика, че императорът е там, заобиколен от факлите на третия етаж на палата. Но от около километър и половина разстояние не беше лесно да различиш отделните хора. От възгласите и овациите на тълпата те предположиха, че най-силният човек на земята отвръща на народната еуфория от предстоящия брак с Ладиса.

– Виж, дъще, каква империя сложих в краката ти! – възкликна Тюдор почти разплакан от гордост, че е създал всички условия дъщеря му да стане римска императрица.

Ладиса леко се усмихна.

– Видях императора само веднъж на игрите, когато сложи лавров венец на главата ми.

– О, Лейди... – обади се Аркана. – Той е толкова красив млад мъж!

Тюдор погали дъщеря си по главата.

– А не ти ли прати днес писмо с красив годежен пръстен и умопомрачителна огърлица, която така гордо носиш тази вечер?

Лейди поглади пръстена с рубин и фино изработената огърлица със същите камъни.

– Наистина са прекрасни, но аз все още не го познавам – отвърна Ладиса с въздишка, като си мислеше за Инцитатус и си задаваше хиляди въпроси за случилото се с нея предната нощ в таверната.

– О, Лейди, Лейди... – въздъхна Тюдор. – Калигула обича конете дори повече от нас, бритите. Не знаеш ли, че той притежава най-добрите жребци в империята след нашия Златен чар? И че настоях да се включи клауза, с която ти се позволява да яздиш на официални състезания в Циркус Максимус поне веднъж месечно?

– Много мило от твоя страна, татко.

– Освен това той има брилянтен ум, дъще – добави Тюдор. – Никога не съм си имал работа с толкова интелигентен човек. Визията му за цивилизацията го кара да прави такива отстъпки на нашето кралство и на бритския народ, че от тях ще жънем плодове векове напред.

– Не съм сигурна, че един търговски договор с римляните във всички случаи ни носи предимства – каза Ладиса, малко скептична към оптимизма на баща си.

– Търговският договор е нищо! Ти си всичко! – изрева Тюдор. – Заради теб целият велик остров Британия ще стане част от империята! Всички ние ще живеем охолно като римски граждани в Pax Romana! И ти, дъще, ти ще бъдеш почитана от нашия народ като първата императрица на Рим, родена бритка! Твоят син ще стане единствен император! О, Рим! Рим! Превзех те!

Бароните и останалите свита започнаха да възхваляват краля, който вдигна ръце към небето, както прави всеки владетел при победа. Лейди беше облечена в дълга вълнена туника, русата ѝ коса бе прибрана със златна кордела и се спускаше назад чак до кръста ѝ. Принцесата потупа баща си по рамото с нежна усмивка. Той я прегърна. След това бароните я наобиколиха, коленичиха и целунаха ръцете ѝ, като се заклеха във вярност към нея и декларираха вечно подчинение.

Слугите донесоха халби с бира и всички вдигнаха наздравица за бляскавото бъдеще на Лейди. Тя отпи малко, след това се отстрани от тях и се замисли за истинското значение на женитбата си. Баща ѝ стовари тежко бреме върху плещите ѝ, като внезапно обеща ръката ѝ на Калигула, без да иска разрешението ѝ. Очевидно по време на преговорите по договора императорът е изразил възхищението си от ездаческите ѝ умения и ярката ѝ личност. Попитал е за детството ѝ, образованието и мечтите ѝ.

– Подготвям я да ме наследи на трона на Британия – казал Тюдор, доста впечатлен от степента на интереса, който Калигула проявявал към дъщеря му.

– Имате ли вече някакви планове за кого да я омъжите? – попитал господарят на Рим.

– Не още. Искам да се омъжи за римски патриций, за да заздрави връзките ни с империята – отвърнал Тюдор.

– О! Какво ще кажете за мен? – поинтересувал се Калигула, развълнуван като ученик.

– Вие? Не е ли по-добре да обмислите?...

– Аз не обмислям, Тюдор. Аз питам и искам ръката на дъщеря ви. И ако искате този договор да пребъде, най-добре кажете "да" веднага! – възкликнал младият император.

Това ѝ разказа баща ѝ, когато се върна от преговорите. Беше на върха на щастието. Възможността да стане тъст на най-силния човек в историята – а той гледаше на Калигула като на точно такъв! – подхранваше егото му до точката на пръсване. Ладиса се опита да поиска малко време да си помисли по въпроса, но баща ѝ вече беше уточнил подробностите на брачния договор, зестрата ѝ и реда за унаследяване на престола. Документът беше подписан и носеше печат S.P.Q.R. (Senatus Populusque Romanus – Сенатът и народът на Рим), който Калигула по силата на своята безусловна власт имаше право да слага с династичния си пръстен. Вече нямаше как да откаже.

За да подготви дъщеря си за женитбата, Тюдор нае високо квалифицираната учителка по история Ювения Мароция, римлянка с мек глас, която помагаше на Лейди да научи многобройните разклонения на Юлиевото родословно дърво, военните победи, постиженията и провалите. На следващия ден Ювения отиде в Аполоновата библиотека, построена от Тиберий в достъпната за обществото част на императорския палат, и се върна в двореца с двайсет книги от монументалната "История на Рим" на Ливий, основен текст за обучение на римските младежи. Докато Ювения обръщаше внимание на принцесата върху гладката наситеност на Ливиевата проза, Лейди не можеше да се примири със сериозността на прочутия историк – протеже на Август, чиито опити да наложи собствените си семейни ценности на римляните тя смяташе за доста странни, като се имаха предвид развратните подвизи на дъщеря му Юлия, бабата на Калигула. Тя имала цели тълпи любовници и дори се сношавала с тях на публични места, по стъпалата на Сената например, само и само да покаже незачитането на отвратителния сексуален морал на баща ѝ, който гневял и повечето граждани на Рим.

Ладиса предпочиташе "Енеида" на Вергилий, очарователната епическа поема, която проследяваше произхода на римляните чак до героя от Троянската война Еней, роден от богинята Венера след кратка любовна авантюра с баща му Анхис, неземно красив цар, който развъждал бикове в околностите на Троя.

– Венера същата богиня ли е, която гърците наричат Афродита? – попита Лейди наставницата си, която ѝ четеше поемата.

– Да, точно така. Тя е родена от пяната на Средиземно море и била изхвърлена на брега на гръцкия остров Кипър в прочутата мидена черупка. Спомняте ли си?

– Разбира се. Тя е била най-красивата от всички богини.

– И все още е, Ладиса. Боговете и богините от Олимп са безсмъртни. Венера живее в умовете на всички ни.

– А нима Анхис е правил любов с нея само наум? – попита Ладиса с иронична усмивка.

– В никакъв случай. Когато Венера се влюби, тя се материализира и е много страстна. Обича силните прегръдки и всички лъстиви разточителства.

Ладиса научи, че благодарение на подкрепата на божествената си майка Еней се спасил от разрушаването на града след случката с Троянския кон и заминал за Лациум (където по-късно е построен Рим) с десетина верни троянски воини и със седемгодишния си син Юлий. След смъртта на Еней Юлий станал цар на Лациум и основател на Юлиевия род, голям семеен клан, който се подчинява изключително и само на един патер фамилиас, главата или бащата (pater на латински) на рода. Когато той умирал, най-големият му син или друг мъжки наследник, подходящ да продължи рода, наследявал предишния pater familias според волята на починалия.

Още няколко рода, като Фабиите, Корнелиите, Валериите и Клавдиите, изкопирали Юлиевия модел. Според Ювения те се наричали "патриции" заради неоспоримия авторитет на бащата (pater) и изиграли фундаментална роля в римската политическа история, чийто връх е издигането до абсолютната власт на Юлий Цезар, който след кървава гражданска война бил избран за диктатор. После, след убийството му, младият му наследник Цезар Октавиан разбил врага си Марк Антоний и управлявал империята повече от четиридесет години под името Август. Той въвел римляните в златната ера на мир и просперитет – Pax Romana – и основал Юлиевата императорска династия, сега представлявана от Калигула.

– Защо патер фамилиас не са позволявали на дъщерите си да ги наследяват? Да не би жените да се смятат за прекалено слаби да се справят с властта? – попита Лейди, сравнявайки римската родова система с бритската, в която жените ставаха дори вождове на племената си, ако имаха съответните качества.

– Римските жени са корави, повярвай ми – отвърна Ювения. – Но предпочитат да манипулират мъжете задкулисно, а не да ги предизвикват на опасната арена на войната и коварното поле на Сената.

Докато изучаваше с Ювения историята и обичаите на римския народ, Лейди осъзна, че като римска съпруга трябва да се подчини на потестас (властта) на своя съпруг, което означаваше пълно подчинение и уважение. Той можеше да я накаже и дори да се разведе с нея само с едно писмо, без да му се задават повече въпроси. Физическите наказания за щастие бяха рядкост, особено когато семейството на съпругата е сред силните на деня. И разбира се, нейният съпруг имаше правото да я принуди да правят секс когато и както си пожелае.

За Ладиса тази перспектива изглеждаше доста неприемлива. Случилото се с Инцитатус правеше неизбежния секс с мъж особено неприятен. На зазоряване тя лично язди жребеца си до конюшните на Тухления хълм, където конярите на баща ѝ държаха расовите бритски коне. Това място беше под нивото на новия ѝ любимец. Но тя трябваше да скрие принадлежностите, а и нямаше как да построят специално за него нова ясла, където можеха да се срещат насаме и да правят любов. Тя дълго го прегръща и целува и го помоли да ѝ има доверие. Щеше да построи или да му купи нови конюшни близо до Палатинския хълм, дори може би да му посвети малък храм, тайно място за боготворене, предназначено изключително за култа към него, на който тя му обеща да бъде единствена отдадена жрица.

Но търсенето на подходящо място в рамките на паомериума трябваше да бъде поверено на лицензиран агент, а Лейди не можеше да се свърже с такъв лично. По-късно много хора можеха да я разпознаят като императорската съпруга. Прекалено голям беше залогът за Британия. Трябваше да намери доверен човек извън антуража на баща си, който да бъде неин посредник при покупката на храма и да обслужва всекидневно расовия кон както той заслужава. Но на кого можеше да се довери, че ще пази в тайна любовта ѝ към Инцитатус? Кой в Рим би бил толкова неподкупен, че да устои на изкушението да продаде тайната ѝ или да се похвали с нея?

По обратния път от конюшните на баща си Ладиса си помисли първо за Ювения, учителката ѝ по римска история. Младоликата жена на около трийсетина години, спокойна и несъдеща никого, с широки разбирания за женската еманципация, произхождаше от добро плебейско семейство и бе омъжена за Марк Виниций, центурион на славния XIII легион под командването на генерал Галба на северната граница.

Лейди изпрати до дома на Ювения бележка, но в Деня на слънчевото рождество учителката ѝ бе заминала извън града при свои роднини. Не можеше да направи нищо друго, освен да чака приближаващия ден, да гледа как тълпата полудява по нейния годеник и да мисли. Ще може ли да държи любимия си жребец достатъчно близо до себе си и да го вижда всеки ден или нощ, да усеща поразителната му аура да обгръща сърцето ѝ, а великолепната му сила да изпълва тялото ѝ? Дали би могла да опази такава тайна от най-силния човек на земята? Какво ли би направил, ако разбере за чувствата ѝ към Инцитатус? Дали ще ѝ наложи физическо наказание? Според римските закони имаше право да я изгони, дори да нареди да я екзекутират... Как ли биха пострадали народът ѝ и дяла Британия, ако изобличат публично тайната ѝ? Ами онова копеле Муций Регулат? Дали няма да се раздрънка за случилото се в конюшните на таверната? Не, не би посмял... Аркана и Кардикса не помнят какво им се е случило, след като са били упоени от гръцките курви на Муций, но могат да свидетелстват, че в цялата работа е участвал наркотик. И ако Муций се опита да я изнудва, ще го обвини, че е дрогирал и нея. Но пък перспективата за процес беше доста обезпокоителна. Засега обаче нямаше нищо нередно в това, че е купила състезателен кон и че се грижи добре за него. Мушна ръка в джоба на вълнената си туника, извади писмото на Калигула и препрочете пасажа, отнасящ се за страстта ѝ към конете.

"Не усети ли, моя красива Лейди, как сърцето ми блъскаше в гърдите, когато поставих лавровия венец върху прекрасната ти глава след удивителната ти победа на игрите? Бих ли могъл някога да забравя как все още бе задъхана и потна след великолепната си езда? О, това много ми хареса! Хареса ми силата, с която стискаше жребеца между краката си и го яздеше като келтска богиня по небесата над Рим! Все още потръпвам, знаеш ли?"

Е, помисли си Ладиса, римският император стреля право в целта. Ще позволи ли и на нея да заяви желанията си? Дали ще се осмели да му каже? Би ли се примирил, че от тук нататък жена му може да "потръпва" само от кон? Ако наистина я вижда като келтска богиня, може би има шанс да приеме за богинята това, което не би приел за съпругата. Кой знае? Римляните са странни, казаха ѝ го още първия път, когато посети Вечния град. А Калигула със сигурност беше странен мъж, макар и толкова красив и чувствителен...

***

Към полунощ официалният банкет беше в разгара си.

Повече от час след появата си на терасата Калигула, Друзила, семейството им и около петстотин гости не помръднаха от обозначените за тях места, излягаха се върху плюшените дивани за хранене, подредени по подобен начин и в трите свързани с вградени в стените арки трапезарии. В началото се произнесоха множество официални речи – доста отегчителни, в интерес на истината, въпреки че всеки се бе опитал да включи малко хумор и да не се разпростира надълго и нашироко. В тях се възвеличаваха постиженията на съвета и личният успех на императора. След това, докато гостите похапваха от богатите разнообразни ордьоври и пийваха леки коктейли от вино и плодове, група гръцки мимове представи кратки митични притчи в чест на боговете под акомпанимент на музиканти.

Калигула и Друзила се наслаждаваха на празненството в лектус медиус, огромен диван, поставен близо до средната стена в по-голямата от трапезариите, в центъра на ансамбъл от кушетки, подредени от двете страни на помещението покрай стените. В същата зала Ирод Агрипа и две от конкубините му развличаха Калигула, Друзила и висшестоящите сенатори с жизнерадостни разговори, смешки и компетентни мнения по политически въпроси. Макрон и съпругата му Ения се бяха настанили в лектус медиус във втората трапезария, в която бяха държавните чиновници и личните гости. Агрипинила и Лесбия заедно Евтикий и Апелий се забавляваха, като похапваха и си разказваха пикантни истории на диваните в третата трапезария сред по-млади приятели.

Официалната част от банкета достигна кулминацията си с поредица от тостове за успеха на програмата на императора. След това музикантите и танцьорите започнаха със своите представления, а робите сервираха основните ястия: риба и стриди, помпейски гарум (рибен сос), студени меса, богати салати, ядки и пайове от бъбреци, телешки медальон, печени агнешки крачета, яйца от пъдпъдъци, мариновани тестиси от носорог и други екзотични деликатеси. Робите наливаха хиоско вино, бира и твърд алкохол в потирите на гостите, които бързо ги изпразваха.

Друзила се опита да отложи сближаването си с Макрон, за което бе помолена, като забавляваше брат си с интригуващи истории за личния му Зелен конен ескадрон, препоръчваше какво да се направи с някои от конете, за да победят съперниците от Синия, Белия и Пурпурния ескадрон.

– Много интересно, сестро – прекъсна я Калигула. – Защо не го разкажеш и на Макрон?

– Не трябва ли той да дойде тук при нас? – попита Друзила, опитвайки се да шикалкави.

– Не, нека те заведа при него – каза Калигула, изправи се и помогна на сестра си да стъпи на пода. И двамата махнаха на останалите, като така им дадоха знак, че вече могат да се движат и да си сменят местата, да се комбинират както си пожелаят.

При влизането си във втората трапезария императорът и Друзила бяха поздравени с тостове и възгласи. Две голи до кръста танцьорки игриво потриха гърдите си в тялото на Калигула. Сред аплодисментите и веселяшкото насърчение от Макрон и Ения Калигула сграбчи зърната на момичетата и ги стисна, докато и двете не коленичиха. Прегърнаха краката му и се опитаха да проврат глави под тогата му.

– Не го правете, момичета – предупреди ги Калигула. – Императорската змия може да ви прегризе главите... и да се промуши във вас!

Всички се засмяха. Друзила взе една чепка грозде и се приближи към Макрон. Той лежеше по корем на лектус медиус между Ения и едно хубаво, полегнало на една страна момче в къс гръцки хитон, неуспяващ да прикрие малкия му пенис, около който все още не се виждаше окосмяване.

– Кой е прекрасният момък, Макрон? – попита изкусително Друзила, седна на дивана и започна да бели едно гроздово зърно.

– Това е Тисиос, син на коринтски актьор, мой приятел – отвърна Макрон и погали русите къдрици на момчето.

– Уча танци в школата на Манест – заяви гордо момчето. – Вие танцьорка ли сте!

– Понякога – кимна Друзила. Калигула се приближи и щипна Тисиос по бузата, след това направи същото и с Ения.

– Защо не си ми казал за гръцките си съкровища, Макрон – попита Калигула, като се направи на обиден от липсата на такт на Макрон и се преструваше, че не знае коя е Ения.

– Признавам, че крих от вас момчето, цезаре – отвърна Макрон с палава усмивка. – Но дамата, която ти прилича на гъркиня, изобщо не е. Това е моята съпруга Ения Сабина.

– Охоо... – възкликна Калигула с престорена изненада. – Наистина ли сте съпруга на това чудовище?

– Да, цезаре – отговори Ения. – Но на вашия началник-щаб не му остава никакво време да се държи неприлично.

Калигула се качи на леглото и легна близо до Ения, като разсеяно постави лявата си ръка на ханша ѝ.

– Ще му дам отпуск – прошепна той в ухото на Ения. – При условие че ми кажеш какви неприлични неща ще ти направи.

Тя се усмихна. Беше засрамена и не знаеше как да отговори. Опита се да се изправи, но Калигула здраво я притискаше с ръка, не ѝ позволяваше да стане и му се струваше, че тя откликва с удоволствие на натиска от дланта му.

Друзила потърка обеленото гроздово зърно по устните на Макрон. Той я погледна озадачен, след това облиза зърното.

Тисиос откъсна няколко зърна от чепката на Друзила и започна да ги бели. Тя побърза да легне между Макрон и момчето. Докато те тримата си играеха с гроздето, Калигула пъхна ръка под тройната зелена туника на Ения.

– Какви ли неприлични неща да предложа на Мак да ти направи? – попита я той с чувствен нисък глас, докато ръката му си проправяше път към задните ѝ части и се заиграваше с препаската ѝ.

– Не знам – промърмори тя, още по-засрамена, тъй като върховете на опитните му пръсти притиснаха плата на долната и дреха и започнаха да се въртят в кръг и да изпращат горещи вълни от петите до главата ѝ, от което я побиха тръпки.

– Разбира се, че знаеш... – настоя Калигула и премести ръката си под туниката ѝ, разхлаби препаската и започна да си играе с мекия черен мъх по гръбнака ѝ и да гали малкия ѝ заоблен задник, покрит със същия копринен мъх. – Сабинянките не могат да устоят на прастарото си влечение към непознати – каза той, като имаше предвид легендата за похищението на сабинянките (днес погрешно наричано "поругаването на сабинянките"). Намекваше за момичетата, отнесени от римляни по време на празненство, организирано от първия римски цар Ромул малко след основаването на града.

– Вие не сте непознат, цезаре – прошепна Ения в ухото му.

– Напротив, красавице – отвърна Калигула, докато пръстите му разтваряха хубавите бузи на седалището и подръпваха гъстите твърди косми в цепката. – Никога преди това не съм те виждал.

Ения наведе глава. Опита се да потисне възбудата си, но той проникваше в центъра на най-чувствителното ѝ място и тя усети, че се подмокря неприлично много.

– Моля ви, цезаре... Хората ни гледат.

Калигула вдигна брадичката ѝ и я накара да се огледа. Всички гости бяха погълнати от храната, питиетата, разговорите и игрите с различни жени – конкубини, танцьорки, любовници, съпруги, – целуваха се и се опипваха, не мислеха за нищо друго, освен да се задоволят един друг.

– Никой не ни гледа, скъпа моя. А дори да е така, не искаш ли другите да знаят, че цезарят е оценил прелестите ти? – не се предаваше прелъстителят и галеше влажните ѝ срамни устни.

Тя задиша учестено. Сви крака, за да избегне набезите на пръстите му, но постигна тъкмо обратния ефект. Показалецът и средният му пръст съвсем лесно стигнаха изотзад подгизналото ѝ съкровище, палецът му продължи да си играе с месестия отвор под препаската ѝ.

Какво ли би могла да направи, за да го спре? Обърна глава към Макрон. Той флиртуваше с Друзила, която бе разтворила туниката си и търкаше лицето на Тисиос в гърдите си.

Ения докосна съпруга си по рамото.

– Макрон... – повика го. Той я чу, но не се обърна, а започна да изстисква с пръсти грозде върху гърдите на Друзила и примамваше момчето да ближе сока и да яде обелките, които поставяше на зърната на императорската сестра. Ения не виждаше откъде може да получи помощ и зарови лице в ръцете си.

Междувременно Калигула тайно бе отворил малката кутийка, която получи като подарък за Рождеството на слънцето от Ирод Агрипа след разговора им в перистилиума. В нея имаше две дузини малки живи буболечки от рядък вид, наричан Cantharis iberiana (днес познат като "испанска муха"), чиито секрети и малки ухапвания били много силен афродизиак, каза Агрипа на Калигула.

Ения си хапеше ръцете и се опитваше да запази хладнокръвие, а неговите пръсти се движеха в нея.

– Дали да не вдигна туниката, за да могат всички да видят какъв хубав малък задник имаш и каква прекрасна растителност има по него? – попита я той с палав снишен глас.

– Не, цезаре, моля ви... Макрон няма да ми го прости.

– Тогава се отпусни, ясно?

– Не мога – отвърна тя на инат, без да го поглежда. Но усети, че пръстите му излизат от гениталиите ѝ и ръката му тръгва да се измъква изпод туниката ѝ. Въздъхна и отпусна стегнатите мускули на гърба си, без да знае, че Калигула е пъхнал мокрите си пръсти в кутийката и ги е извадил заедно с пет-шест малки буболечки, полепнали по тях. Бързо върна обратно ръката си между бедрата ѝ ѝ вкара пръстите си заедно с мушичките дълбоко във вагината ѝ. Започна да ги върти, за да е сигурен, че малките, но жизнени кантариди ще стигат до най-далечния край на любовния ѝ орган.

Ения отначало не почувства насекомите да пълзят в нея и се обърна към Калигула с умоляващ поглед.

– Какво искате от мен, цезаре?

Той се усмихна, извади ръката си и се отпусна по гръб, обърнал лице към нея.

– Искам да ме целунеш.

Докато обмисляше молбата му, изведнъж усети някакъв гъдел да се надига в нея. И тъй като ѝ бе неудобно да се почеше, започна да притиска обраслия си венерин хълм към възглавницата под нея. Но колкото повече извиваше бедра, толкова по-нетърпим ставаше гъделът и предизвикваше у нея внезапен прилив на страст. Тя простена. Калигула забеляза колко е засрамена и бавно придърпа главата ѝ напред. Устните ѝ докоснаха неговите и двамата потънаха в прекрасна целувка, в която започнаха трескаво да си разменят невъзможна за потискане чувственост, а възбуждащите секрети и ухапвания на кантаридите направо подпалиха утробата ѝ. Коремът ѝ се гърчеше и дори похлопваше срещу възглавницата.

– Чувствам се толкова странно... – простена тя, докато го целуваше. – Все едно стотици пчели се въртят из тялото ми и там долу, където ме докосвахте преди.

– Това е любов, мила. Просто прилив на любов – каза Калигула, пъхна дясната си ръка под нея и се пресегна към феноменално буйното окосмяване по пубиса ѝ, потри го с отворена длан, като се наслаждаваше на гъдела, който предизвикваха космите ѝ по пръстите му.

Ения поклати глава задъхана.

– Не може да е любов, цезаре. Този прилив не идва от сърцето ми, а от утробата.

– Те не са толкова далеч едно от друго – отвърна той.

Тя се вгледа в него, разкъсвана от непоносимото желание да прави секс с него веднага и от ужаса всички да я видят как губи контрол. Калигула не ѝ даваше избор. Продължаваше да търка пръстите си по и около втвърдения ѝ клитор, след това ги мушна в нея, като знаеше, че дребните мушички вече се движат в най-големите дълбини на плътта ѝ.

Като почувства, че е много близо до върха, тя пак се обърна към съпруга си и го потупа по рамото.

– Макрон, моля те... Погледни ме!

Той едва се извърна към нея и я погледна с ъгълчето на окото си. Тя все още беше в зелената си туника от три пласта и ръката на Калигула бе нейде под корема ѝ.

– Какво има, Ения?

– Цезарят ме опипва между краката... точно в момента.

– Добре...Жените за това са създадени.

– Чувствам се неспокойна... Кара ме да треперя.

– Гордей се с това, жено. Цезарят е бог – завърши Макрон и върна вниманието си пак към Друзила. Издърпа я от голите слабини на Тисиос и насила я целуна по устата.

Разгневена от безразличието на съпруга си и опустошена от огъня, горящ в нея, Ения се обърна към Калигула и потърси устата му, за да го целуне. Намери я топла и откликваща, точно както очакваше от младия и красив император. Тя протегна към него таза си и го помоли да гали по-силно и по-бързо клитора ѝ. След това разтвори крака. Той вкара в нея четири пръста и докато тя се притискаше в него, усети нейните вибрации и прилива на любовни сокове.

– Моля ви, цезаре... Нека отидем някъде другаде.

Той я прегърна, претърколи се с нея към края на лектус медиус и я повлече зад завесата. Залитайки, двамата поеха по коридора, бягаха, после спираха, за да се целуват и хапят. Въпреки че бе на високи токчета, Ения беше повече от една глава по-ниска от него, но слаба и с пропорционално телосложение. Разкъсаха си дрехите, задъхано се целуваха, докато той не я бутна в тайния си личен кубикулум (спалня) и вече гола – на леглото.

Калигула заключи вратата и я погледна.

Ения се гърчеше като агонизиращ питон, нападнат от изгладнели термити. Крещеше името му, искаше го, отчаяно се мяташе към границата на физическата и емоционалната си издръжливост.

И той я желаеше колкото тя него, но искаше първо да се наслади на тънкото ѝ тяло, на кадифената мекота на средиземноморската ѝ кожа, на опияняващата ѝ миризма и на устата ѝ. След това зарови лице в косматите ѝ подмишници, заигра се с малките ѝ гърди, хапеше зърната им, вдъхна аромата на вулвата ѝ, като пъхна език в нея и засмука листенцата на червеното ѝ цвете, лижеше и смучеше най-чувствителната ѝ точка, преобърна я сигурно сто пъти, докато тя стенеше все по-силно, неспособна да различи ужилванията на мухите, които пълзяха в нея, от спазмите на надигащия се оргазъм. Чакаше като ранена сърничка, улучена от стрела на жесток ловец, обичаше своя цезар, сякаш бе родена специално за него и бе готова да умре за него.

Той хвана еректиралия си пенис с две ръце, тя отвори уста и го пое целия с наслада и възхита. Пускаше скиптъра на неговата власт дълбоко в гърлото си, отваряше дихателния си канал, за да го обгърне по цялата му дължина, галеше умело с дъха си главичката му, като дишаше през носа, гледаше го и въртеше големите си черни очи, за да изрази удоволствието си. Той я държеше за разрошената лъскава тъмна коса и го вкарваше докрай в пулсиращото ѝ гърло. Без да вади члена си от устата ѝ, завъртя така дребното ѝ тяло, че постави разтворените ѝ крака на двете си рамене, раздалечи бузите на седалището ѝ и сетивата му се изпълниха с гледката на обраслите ѝ слабини. Разтвори мократа ѝ розета, потри лице в нея и започна да хапе и смуче наоколо.

Тласъците на нарастващата ѝ възбуда, трескави и силни, не можеха да потушат пламъка, който се разгаряше в корема ѝ и пръскаше вълни по цялото ѝ тяло. Тя се изтръгна от хватката му и се свлече долу, легна по гръб, вдигна таз и страстно сключи крака около гърдите му, като потриваше отворената си вулва в члена му.

– Вземи ме, цезаре! Аз ти принадлежа! – простена и замята глава нетърпелива да стигне до края.

Той я целуна по устата. Ения се притисна към него, обви го с ръце и крака, езиците им се сплетоха и усетиха у другия безпогрешно вкуса на страстта. Той се спря, като проникна дълбоко в нея и леко завъртя бедра, докато усети леко гъделичкане по главичката си. Очакваше пронизително ужилване, но почувства само галеща възбуда, многобройни бързи леки убождания, които го потопиха в интимността на съпреживяването с отдадената Сабина, която го целуваше и му се предлагаше без никакви задръжки, и тя пропита от същото емоционално привличане.

Възможно ли беше афродизиакът, за който той си мислеше, че само усилва физическата стимулация, да има такова превратно действие и върху сърцето и ума му? Дали тези малки иберийски буболечки бяха отговорни за сливането на целите им същества в една сплав, сякаш изработена в леярната на самата Венера, божествената магьосница на любовта?

Вплетени един в друг, Ения и Калигула усещаха с всеки тласък как сетивата им се разтрисат все по-неконтролируемо, устремени към върха на оргазма. Тя влезе в чувствена спирала, започнала с тръпки по кожата и, разпростряла се с невероятна сила и към утробата ѝ и последвана от освобождаваща експлозия, тръгнала от долната част на корема ѝ, завладяла цялото ѝ тяло и разбила мозъка ѝ на парчета. После вълната се върна обратно и избухваше отново и отново. Секретите на афродизиака предизвикаха у него поредица от сухи оргазми, мощни като последвалата еякулация, която му достави чувство за съвършена удовлетвореност, но не свалиха ерекцията му и той продължаваше да я блъска с всичка сила.

Малките мушички в нея бяха смачкани най-накрая от трескавото триене на двамата любовници, което и двамата жадуваха, когато достигаха до кулминацията и жаждаха още страст и силни емоции или когато се давеха в потоци от сперма, излели се от последния му мокър оргазъм (каквито по принцип бяха неговите), и които ѝ позволиха да се наслади на цялостното отдаване на душата му.

Заспаха вкопчени един в друг, когато първите цветни лъчи на зората се процедиха от небето и проникнаха в кубикулума, но дълго преди робините да тръгнат по коридорите на императорския дворец.

5.

Когато Калигула заведе Друзила до дивана на Макрон по време на банкета, тя не беше все още очарована от идеята да "бъде мила" с непохватния началник на щаба. Но тъй като нямаше място за отстъпление, реши да играе играта докрай, като демонстрира огромния си сексапил.

Видя как брат ѝ се присламчва и ляга до Ения, но дори не ѝ мина през ума, че може да изпитва някакъв личен интерес към тази жена с малки гърди и плътни устни. Реши, че Кал просто отвлича вниманието на съпругата на Макрон, за да не се намеси в тайно обмисленото съблазняване на мъжа ѝ. И това накара Друзила да изпита топли чувства към брат си, че ѝ помага така активно в плана.

Освен това присъствието на хубавото гръцко момче на кушетката на Макрон я разведри. Тисиос очевидно му беше любовник, но русият младеж не криеше възхищението си от издълженото ѝ тяло, къдравата ѝ червена коса, великолепната форма на гърдите ѝ, щръкналите ѝ зърна, които съвсем ясно си личаха под пурпурната туника. Тя също го харесваше и доста го повъзбуди, когато потърка едно обелено гроздово зърно в устните му и подразни езика му, щом отвори уста, за да изяде плода. Развълнувана от леките целувки, с които обсипа пръстите ѝ, Друзила разтвори длан и я постави на лицето му, започна толкова нежно да го гали, че младежът почувства как се влюбва в нея на мига.

Друзила седна на дивана между Макрон и момчето, облегна гръб в гърдите на Макрон, дръпна нагоре туниката си и вдигна едното си коляно, за да може Тисиос да се наслади на дългите ѝ добре оформени крака. Младият грък играеше играта с гроздето фино и иронично, флиртуваше с Друзила, като дръзко галеше бедрата ѝ, а после и гърдите ѝ, когато специално за него свали горната част на туниката си. С гърба си почувства, как тогата на Макрон също пада и косматите му гърди се търкат в нея, а той започва да поглажда талията ѝ, да плъзга ръка към корема ѝ и да си играе с препаската ѝ.

Младата, но умела съблазнителка възбуди гръцкото момче, като му показа колко много се наслаждава на пръстите на Макрон, които се протягаха към горната граница на окосмяването по пубиса ѝ, и подпали сетивата на грубия пълководец, като изви гръб към косматата му гръд, разклати гърди и придърпа главата на Тисиос, за да може влюбеното момче да усети изпъкналите богатства на нейната женственост. Докато Калигула палаво съблазняваше Ения, Макрон откъсна няколко зърна от чепката грозде и изстиска сока им по гърдите на Друзила, подканяйки Тисиос да оближе капките.

– Мммм... Кога го научи така добре да използва езика си? – промърмори Друзила, извивайки глава към Макрон.

– Нямаше нужда. Той е природен талант – прошепна пълководецът и издиша разгорещения си дъх в ухото ѝ. По цялото ѝ тяло плъзнаха тръпки, когато Макрон постави кожичките от гроздовите зърна върху гърдите ѝ и плъзна отново ръце към корема ѝ, за да стимулира чувствителната ѝ зона там. Тисиос намести кожичките от гроздето върху щръкналите ѝ зърна и започна да ги разтрива, като притискаше здраво с пръсти, докато не я чу да издиша тежко и да казва задъхана през зъби: "О, да!" Хлъзгавото усещане от останалата по тях гроздова пихтия, която Тисиос размазваше по зърната ѝ, едновременно я охлаждаше и възпламеняваше. Тя се вгледа в младежа и затаи дъх, когато той ги придърпа към устата си. Без да сваля ръце от гърдите ѝ, започна да гризе леко зърната ѝ и да мести уста от едното на другото, деликатно ги възбуждаше със зъби, бързо и леко ги захапваше в самите върхове, като се ентусиазираше още повече от пълните ѝ с удоволствие стонове.

Междувременно тя бавно поклащаше таза си напред-назад и усети ерекцията на Макрон под тогата да се плъзга към задните ѝ части. Той я прегърна по-здраво и започна да си играе с окосмяването между краката ѝ, като притискаше силно пръсти в лонната ѝ кост. Друзила се чувстваше все по-възбудена от едновременна стимулация на Макрон и Тисиос и нямаше сили да спре пълководеца, когато той отиде още по-далеч – разтвори лъсналите ѝ от сокове срамни устни и започна да глади чувствителната ѝ розова пъпка. Опиянен от аромата на тялото ѝ, с върховете на пръстите си той почувства вибрациите на възбудата ѝ, но не осъзнаваше, че цялото ѝ внимание беше насочено към хубавото русо момче, което смучеше зърната ѝ с ненаситността на малко пале, сучещо от майка си.

– Виж, Тисиос, какво прави той с мен... – промърмори тя на гръцкия младеж и леко го отблъсна.

Той погледна голия ѝ корем и видя пръстите на Макрон във вулвата ѝ. Останал без думи, като омагьосан, младежът покри малкия си щръкнал пенис с ръце, след това легна на възглавницата и я загледа как мята глава в екстаз и забрава.

Докато люлееше чувствено бедра, за да възпламени прекрасното момче, тя почувства огромния еректирал пенис на Макрон да изскача изпод гънките на тогата му и да се прокрадва между бузите на задните ѝ части. Хвърли поглед назад през рамо и видя брат си, който все още се занимаваше с Ения и я държеше под пълен контрол. Музикантите свиреха бавни ритмични мелодии, а танцьорките вече се бяха смесили с гостите и играеха палави игрички по другите дивани. Никой сякаш не обръщаше внимание какво прави тя. Маслените лампи бяха намалени и димът с аромат на тамян правеше атмосферата уханно интимна.

– Не се тревожи, Друди – каза с разбиране Макрон, като пъхна члена си под чатала ѝ. – Никой не ни гледа.

– Не бъде толкова сигурен, грамадо – прошепна гордата принцеса и потърка таза си в члена му, но в същото време усещаше как все повече се увлича по хубавото гръцко момче, което я гледаше с влюбени очи.

Както често се случва с жени, които насочват всичките си емоции към един човек и не могат да понесат близост с друг, тя се раздразни от физическата близост на Макрон и не искаше да го насърчава, макар да знаеше, че брат ѝ очаква да се люби с него. Позволи си да отложи "мига на истината" с Макрон и да се наслади на "любовния миг" с Тисиос.

Друзила се извърна от началника на щаба, оправи препаската и туниката си, след това се облегна на дясната си страна и постави лицето си между краката на Тисиос. Той бързо покри слабините си с ръце и се опита да избегне устните ѝ, не защото не му харесваше каквото се канеше да направи, а защото се чувстваше незначителен в сравнение с Макрон.

– Не ме целувай там, Друзила – каза. – Ще се разочароваш.

– Грешиш, Тисиос – отвърна тя нежно и го погледна в блесналите очи. – Има нещо изключително прекрасно в разцъфващите млади мъже... Повярвай ми, знам какво говоря.

Тисиос погледна Макрон, търсейки одобрение от него, и грейна, когато го видя да кима.

– Бъди смел, Тисиос. Дай да видя – настоя Друзила, без да знае, че е поискал разрешение от Макрон.

Момчето разтвори ръце. Тя се усмихна. Пенисът му беше още недоразвит, но беше изправен и твърд като гръцка флейта. Тя го стисна с една ръка и започна да се наслаждава на вибрациите на страстта. Тисиос прокара пръсти през червеникавите къдрици на косата ѝ. Тя смъкна кожичката на члена му надолу и започна сладко да лиже френума. След това пъхна главичката му между устните си и започна да имитира свирене с пръсти на флейта, като духаше така, сякаш очакваше да чуе музиката на Ерос. Краката му затрепериха, докато тя го смучеше, наслаждаваше се на гладката му повърхност и галеше твърдия връх с мекото си небце.

Изведнъж някъде отзад чу Ения и Макрон да си разменят няколко думи, но беше прекалено заета с Тисиос, за да им обърне внимание. След няколко секунди ръцете на Макрон я сграбчиха за раменете и я откъснаха от вкусния дар на нейния Купидон. Все още объркана, тя усети как се извива в ръцете на Макрон, който диво я целуна по устата. Тъкмо се канеше да отблъсне бруталната му намеса, но хвърли поглед към брат си и го видя да целува Ения, която се гърчеше така, сякаш в утробата ѝ бе запален огън.

Това беше нещо като таен знак, който върна Друзила в реалността и я накара да отвърне на целувката на Макрон, въпреки отвращението от арогантността му. Отвори уста и преплете езика си с неговия. Разликата между неговия тежък винен дъх и млечния аромат на пениса на Тисиос беше огромна. Той отново притисна ръка в слабините ѝ и тя усети как пръстите му си проправят път под препаската ѝ и грубо влизат в нея. Разбра, че търсеше отмъщение за поведението на жена си с неговия император.

Друзила видя Калигула да влачи Ения нанякъде и разбра, че скоро трябва напълно да се подчини на желанието на брат си. И въпреки това не виждаше нищо нередно и Тисиос да я прегръща. Откъсна уста от Макрон и отново притисна гръб в косматите му гърди, вече напълно голи, тъй като тогата му се беше свлякла от раменете. Той притискаше пръсти във вагината ѝ, но тя издърпа ръката му и я постави на гърдите си.

– Щипи ми зърната – заповяда. Макрон я захапа за врата и започна да стиска доста силно зърната ѝ. Тя застена и даде знак на Тисиос да се приближи. Момчето бързо мушна главата си между краката ѝ и започна да целува вътрешната страна на бедрата ѝ, да подръпва със зъби червеникавите косми по пубиса ѝ, които бяха изскочили изпод бялата ѝ препаска, да гали с нос меката тъкан, покриваща вулвата ѝ, да вдъхва опияняващия ѝ аромат. След това разтвори до краен предел уста и се опита да налапа целия ѝ пубис и да го захапе с белите си зъби, като междувременно лижеше набъбналите ѝ срамни устни и вкусния ѝ клитор, щръкнал от непрекъснатата стимулация, която получаваше от доста време.

Докато ерекцията на Макрон се блъскаше в гърба ѝ и пръстите му безмилостно стискаха и търкаха зърната ѝ, тя сграбчи главата на Тисиос и притисна таза си към лицето му, за да се наслади на удоволствието от ненаситния му кунилингус. Изразяваше удоволствието си, като редуваше дрезгави стенания с любовни думи, които произнасяше все по-високо, докато накара Макрон отново да повдигне брадичката ѝ и да я целуне пак. Пълководецът знаеше, че останалите в стаята ги гледат и че като стават свидетели на интимната му прегръдка с Юлиевата принцеса, сенаторите няма начин да не се досетят каква власт има като човек и държавник и как тя се усилва от връзките му с дома на цезаря.

– Императорът трябва да е отпуснал каишката на Друзила тази вечер – шепнеше сенатор Хортезий Скавър на младия си красив приятел и колега сенатор Луций Катег, който лежеше до него на дивана на три реда разстояние от лектус медиус. Катег се обърна и се загледа с невярващи очи в прекрасната деветнайсетгодишна принцеса, която бе свалила туниката си и позволяваше на Макрон да целува прекрасните ѝ големи гърди, а на Тисиос – да изяде слабините ѝ.

– Чудя се дали цезарят знае, че принцесата открито флиртува с неговия началник-щаб – коментира Катег, изгарящ от ревност, докато най-желаното момиче в Рим без задръжки се радваше на вниманието на мъж, който нямаше нито благороднически произход, нито свое собствено богатство.

– Разбира се, че знае – отвърна Скавър. – Не забеляза ли, че току-що излезе със съпругата на Макрон?

– Коя? Брюнетката, която вечеряше до него?

– Да. Ения Сабина, дъщеря на много богат благородник.

– В никакъв случай не бих казал, че е красавица.

– Сабинянките имат други особени очарования, скъпи Катег. Освен това Макрон вероятно е бил привлечен от зестрата ѝ.

– Бих дал единия си крак и едната си ръка, за да открия със собствените си сетива особеното очарование на Друзила – заяви Катег, неспособен да откъсне очи от младата жена, която бе вдигнала крака на дивана и поднасяше щедро гърдите си към устите на Макрон и Тисиос. Те развързаха препаската ѝ, но вместо да я свалят, хванаха двата края на плата и започнаха да го дърпат нагоре-надолу по таза ѝ, като го вкараха между набъбналите ѝ срамни устни. Развеселена и възбудена, огнената червенокоска се изправи на дивана, чувствено разтвори ръце, разкривайки митично красивото си голо тяло пред гостите, и започна да движи бедра в темпото на музиката, което музикантите все повече забързваха.

– Друзила! Ти си по-красива от Венера! – възкликна възрастен сенатор от дивана си.

– Ти си истинската императрица на любовта! – обади се след него друг сред радостните възгласи и жарките коментари. Гостите от съседната зала станаха и се струпаха под арките, за да гледат изпълнението на Друзила.

– Хайде, танцувай за нас, богиньо! – извика Скавър и хвърли цветни листенца по пода, като така подкани и останалите гости да направят същото. Друзила облиза показалеца на дясната си ръка и го размаха пред устните си, с което искаше да каже "не".

– Вече имам уговорка с Купидон и Марс – заяви тя и погали по главите Тисиос и Макрон, коленичили до двата ѝ крака.

– Не! Не! – извика Катег и заудря ръце в гърдите си.

– Сърцето на Катег ще се пръсне от чара ти, Друзила! – възкликна Скавър и застана на колене на дивана си зад Катег, като хвана младия сенатор, сякаш той всеки миг щеше да умре. Като чу името на Катег, Друзила осъзна, че той е член на опозицията от бони, но тъй като досега не го бе срещала, искаше да му покаже колко презрително може да се държи една принцеса от Юлиите към политическата враждебност.

– И какво предлагаш да направим, за да не позволим Рим да загуби един от своите благочестиви граждани? – попита Друзила, като се галеше по пъпа.

С бързо кимване, останало незабелязано за останалите гости, Макрон даде знак на Катег, че е добре дошъл.

Хипнотизиран от сластната буйност на триъгълника от червени косми, който Друзила започна да поглажда, за да достави удоволствие на почитателите си, Катег скочи от дивана си, мушна едното си коляно под лектус медиус и я погледна от долу на горе.

– Нека докосна скъпоценностите ви, прекрасна Друзила, за да уверя останалите, че не сте видение, пратено от Морфей! – извика младият сенатор.

Друзила се усмихна. Макрон даде знак на факлоносците да се приближат.

– Тъпо извинение, Катег – каза знойната принцеса, чието тяло грейна под светлината на пламтящите факли. – Но днес искам да съм щедра.

Тя раздвижи бедра, разтвори крака и леко приклекна.

Хипнотизираният Катег погледна вулвата ѝ и в ума му нахлу водовъртеж от емоции, видения, спомени, желания, аромати и звуци. Минало, настояще и бъдеще се сляха в единствена вибрация, която отекна право в душата му.

– Хайде, докосни ме – каза тя с глас, който му се стори, че идва право от небесата над Олимп.

– Докосни я! – извика Скавър от дивана си. Останалите гости също го насърчиха.

Макрон и Тисиос хванаха ръцете на окаменелия Катег и ги поставиха на тялото ѝ.

В транс сенаторът започна да трие с отворените си длани корема ѝ, да си играе с пъпа ѝ, след това ги премести по-надолу и ги зарови в къдрите ѝ, като опипваше таза ѝ и галеше срамните ѝ устни. Тогава ръцете му затрепериха и после замръзнаха.

– Хайде, продължавай – подкани го тя, щом забеляза колебанието му.

След дълга въздишка, пропита с неверие за дара, който щеше всеки миг да получи, той бавно пъхна пръст между срамните ѝ устни. Тя приклекна още малко. Катег размърда пръста си във влажната ѝ утроба и усети набъбналата ѝ лигавица. Когато тя се притисна надолу, сенаторът се пресегна още по-надълбоко и напипа коничната форма на шийката на матката ѝ. Затаи дъх, наелектризиран от този допир, който Друзила правеше още по-плътен, като клатеше таза си напред и назад. Увеличаващият се прилив сокове беше умопомрачителен. Катег извади пръста си и облиза секретите по дланта си, като я гледаше в екстаз.

Макрон подаде на Друзила потир с вино. Тя бавно започна да го разлива по корема си. Всички в залата затаиха дъх. Катег отвори уста и пое алените струйки, които капеха от нея. Тя разтвори окосмения си венерин хълм, а след това и малките си срамни устни и му показа клитора си. Сърцето му щеше да се пръсне. За малко да припадне. Изви очи, сякаш кървавочервеното връхче на плътта ѝ го прониза право в зениците и го ослепи.

– Ближи го – заповяда тя.

Музикантите засвириха много бързо. Изпълненият с обожание Катег близа съкровището ѝ за кратко, след това започна да го гризе леко, усещайки възбудата ѝ.

Скавър и останалите сто и трийсет гости, които лежаха по диваните около стените на трапезарията, и струпаните под арките хора стояха буквално като омагьосани и я гледаха с блеснали очи, изпиваха с поглед тялото ѝ, опитваха се да надничат и към това, до което Катег беше най-близо. Друзила се държеше като пълна ексхибиционистка и даваше най-доброто от себе си заради Макрон, Тисиос и останалите запленени зрители. Когато се увери, че всички са останали без дъх и чакат следващия ѝ ход, тя сложи неочакван край на представлението с Катег.

– Това ти е достатъчно – каза блестящата принцеса. И плесна с ръце.

Сред бурните аплодисменти на всички зяпачи се появиха дванайсет сирийски танцьорки, засноваха около Катег и после го изблъскаха от Друзила и го върнаха обратно на дивана му. Предадоха го в ръцете на две оскъдно облечени куртизанки, които приветстваха героя покорител със сластни целувки, облизвайки остатъка от соковете на Друзила от ръцете и устните му. Скавър беше толкова възбуден, че бе накарал млада куртизанка да му прави фелацио през цялото време на спектакъла на Друзила.

Подрънквайки с малки цимбали, закачени за пръстите им, сирийските танцьорки кършеха снаги, поклащаха дългите си черни коси, огромните си обеци и златни огърлици, вдигаха ръце и друсаха гърдите си, покрити само с красива прозрачна тъкан. Полюляваха ханшове в майсторски танц, движеха се из трапезарията, заобикаляйки диваните, и предлагаха на гостите да докоснат прекрасните им тела, а музикантите се надсвирваха около тях. Тайнството на римския пир достигаше най-вълнуващата си връхна точка. Мъже и жени, семейни и несемейни, куртизанки и конкубини, сенатори и благородници, млади и стари се групираха по двойки, тройки или по-големи конфигурации с единствената цел да почетат боговете и домакините си, като споделят радостта на плътта независимо от ранга и положението си.

Друзила легна отново върху възглавниците на лектус медиус и прегърна двамата си приятели.

– Бяхте прекрасна, принцесо – възкликна Тисиос и целуна ръцете ѝ.

– А ти какво мислиш, Мак? – попита Друзила, все още задъхана от възбуда след провокативното си поведение.

Въпреки че черната четина, покриваща цялото тяло на Макрон, отвращаваше изтънчения ѝ ум, тя се възхищаваше на политическите му дарби. Всъщност Катег беше най-яростният противник на Макрон във всеки сенаторски вот и дори се твърдеше, че е организирал опозиция срещу градските магистрати, назначени от Макрон в качеството му на началник на щаба. Като подкрепи безпрецедентната ѝ демонстрация с Катег, той показа, че уважава младия сенатор и е готов да подели безценната си плячка с него – умен ход за заздравяване на политическите връзки между сената и двореца. Друзила осъзна, че ролята ѝ на примамка в тази заплетена държавническа интрига може да увеличи личната ѝ власт през следващите седмици, и затова първоначалното ѝ отвращение от неизбежното сношение с Макрон се превърна в жажда за мощната му прегръдка, с която засвидетелстваше, че оценява интелигентността му.

– Никога не съм те виждал да проявяваш толкова ентусиазъм, Друди.

Тя коленичи до Макрон и започна да си играе с космите по гърдите му и с русите къдри на Тисиос, който лежеше до пълководеца, целуваше го по врата и гледаше влюбено Друзила.

– Развълнувана съм, Макрон. Гордея се с успеха, който днес брат ми постигна пред съвета и с народа на Рим. Трогната съм от твоята непоколебима лоялност, от невероятната работа, която свърши и все още вършиш, за да осигуриш единодушна подкрепа за цезаря, за нашите планове и за величието на империята.

– Да не си решила да влизаш в политиката?

– Разбира се. Аз съм от рода на Юлиите, такава е съдбата ми. Но сега съм просто млада жена, възбудена от животинската ти кожа и от двете ти глави, – Каза последното с изкусителна усмивка, като докосна първо челото му, за да покаже, че има предвид ума му (на латински mens) и след това пениса му (на латински mentula, което означава "малък ум").

– Тази може да те нарани, Друзила – каза Макрон, когато тя стисна еректиралия му пенис в основата и от това главичката набъбна и стана морава.

– Чудя се защо не смятат тази глава за основна – отвърна принцесата.

Засмяха се. Тя се отпусна на лектус медиус до Тисиос и Макрон и се отдаде на насладата от техните целувки, ухапвания, опипвания и стонове, които издаваха, докато правеше фелацио и на двамата – на голямата ментула на римлянина и на малката "флейта" на гръцкото момче.

***

Със сексуалните чувства на Друзила обаче имаше проблем.

Тя обичаше да се забавлява с мъже и жени, но... въпреки удивителния си опит, никога не бе изпитвала истински оргазъм! Често достигаше високи нива на генитално удоволствие, овлажняваше се обилно, особено когато брат ѝ правеше кунилингус с присъщите му жар и постоянство, но това, което чувстваше, не можеше да се сравни с експлозивните върхове на братовчедка ѝ Месалина. За да опознае границите на женствеността си, Друзила се сношаваше с много надарени мъже и с такива, които можеха да я любят дълго, без да стигнат до еякулация. Понякога се преструваше на проститутка и караше неколцина да я "изнасилят" заедно. В някои случаи стигаше на ръба на оргазма, но никога не успяваше да освободи напълно енергията, която се надигаше в нея.

Имитираше живописните оргазми на Месалина и се научи да заблуждава, че и тя ги изпитва, за да задоволи брат си и другите си любовници. По време на половия акт знаеше как да стене, да моли, да притиска таза си към партньора, да го прегръща, да се увива и сгушва в него, да трепери, да вика, че свършва, познаваше цялото изкуство на правенето на любов. Да имитира висшата експлозия на сетивата, за нея се превърна в такъв навик, че нямаше представа как се прави секс по друг начин. Започна да си мисли, че като се прави, че изпитва оргазъм, наистина го изпитва, но дълбоко в себе си се страхуваше, че един ден някой от любовниците ѝ ще разкрие срамната ѝ преструвка въпреки удовлетворението, което мнозина мъже получаваха, когато имаха достъп до сластното ѝ тяло и се разтапяха в прегръдките ѝ.

Тази вечер с Макрон и Тисиос Друзила се чувстваше много добре и не мислеше за нищо друго, освен за насладата от физическия контакт с телата им, триенето на кожата им в нейната, за хилядите удоволствия, които човешките същества могат да си доставят чрез сетивата си и химията, получавана в резултат на това. Гледаше как Макрон и Тисиос се целуват и галят навсякъде, как младежът се наслаждаваше на силата и косматите прегръдки на по-възрастния си любовник. Той пък се радваше на кадифената му разцъфваща мъжественост. И двамата бяха възбудени от любовта, която изпитваха един към друг, и от Друзила, която се увиваше около тях, милваше ги и ги целуваше навсякъде.

Когато стоновете на Тисиос подсказаха, че е близо до екстаза и аналното му отвърстие започна да се разширява, подканяйки лакомата уста на Макрон, неговия език и пръстите му, Друзила помогна на едрия мъж да обладае момчето, като постави Тисиос в скута му и бавно го надяна на еректиралия му член. Макрон стисна тънкото гладко тяло на Тисиос в големите си прегръдки и се отдаде на насладата от тласъците на хубавите му като праскови задни части върху корема му и на проникването си в трепкащия ректум на момчето. "Флейтата" на гръцкия ератос (млад любовник на по-възрастни мъже) набъбна в чувствителните ръце на Друзила, след това между устните ѝ. Тя започна да свири на божествения инструмент на Ерос, като го поемаше дълбоко в устата си и щипеше малките му зърна, за да увеличи възбудата.

Той дишаше тежко, стенеше и бъбреше сладостни безсмислици на двамата си любовници, яздеше ерекцията на покровителя си, сграбчваше Друзила за косата и все повече губеше свяст, отдавайки и на двамата напъпилото цвете на младостта си. Изведнъж през тялото му премина спирала от надигащи се емоции. Друзила усети вкусните пулсации на оргазма му и започна да го смуче все по-бързо, докато "флейтата" му изсвири най-високия си тон и изстреля неочаквано сладкия сок на любовта в устата ѝ.

Макрон продължаваше да стиска здраво Тисиос в прегръдките си, хапеше врата и раменете му, за да го накара да свърши отново и отново, масажираше изстрелващия секрети пенис на любовника си до устата на Друзила, усещаше как спазмите на неговия ератос се предават и на собственото му тяло, но се въздържаше да стигне до пълно освобождаване, тъй като бе завладян от ярката личност на Друзила и искаше да запази за нея най-силната енергия на своята страст. Докато Тисиос все още се гърчеше в последните тръпки на оргазма си, очите на Макрон и Друзила се срещнаха и се пронизаха. Тя знаеше какво става в главата му и изтръпна като жена, покорена от магията на съблазняването.

Без да разваля очарованието на момента, тя бавно се приближи към суровото лице и грубата му като на Самсон глава. Той я сграбчи и я целуна страстно. Тисиос взе мокър парцал и почисти пениса на Макрон, след това го облиза много внимателно, тъй като знаеше, че се кани да обладае най-красивата жена, която някога бе виждал.

А тя беше благородна белокожа и червенокоса хубавица, талията ѝ бе притисната между мускулестите бицепси на огромния мъж, бе засмукала устата му като жива вендуза, подръпваше дългите му черни косми, сграбчваше твърдия му като стомана еректирал пенис, дращеше косматите му тестиси, разтваряше крака и триеше вулвата си в бедрата му, като го мокреше с неспирния си прилив на сокове и го караше да почувства, че е готова да я обладае и да я люби, както Венера бе отредила не само за принцесите от Юлиевия род, но за всички жени на света.

Макрон и Друзила бяха толкова възбудени от всичко случило се преди това и от внезапния прилив на привличане един към друг, че и двамата вече нямаха нужда от допълнителната любовна игра, а искаха да стигнат до същинското сношение. Той беше постигнал с нея това, което бе искал – беше я подчинил, тя бе готова да му се отдаде, повдигаше разкошно окосмения си таз, за да достигне доминиращия обелиск, взираше се в него с отворена уста и тежко задъхана.

– Какво да те правя, момиче?

– Сграбчи ме силно и не ми давай време да мисля – промърмори, едвам дишайки, Друзила.

Те се прегърнаха и зацелуваха като полудели. Той бавно вкара ментулата си в нея и остана така, без да помръдва, като ѝ даде време да свикне със собствените си усещания. След това започна да блъска умопомрачително, бързо, после бавно, след това пак бързо, дърпаше я за косата, хапеше я за брадичката и шията, преобръщаше я, влизаше в нея изотзад, после вдигаше единия ѝ крак ѝ проникваше отдолу, въртеше здравия си член в нея, силно, после още по-силно, тласък след тласък. Триенето и удоволствието от дивия акт предизвика мощен прилив на кръв към гениталиите ѝ и изпразни мозъка ѝ от всякакви мисли.

Друзила отвърна, като позволи на вродената ѝ страст да я завладее. Никога преди това не бе изпитвала такова пълно физическо удоволствие. Но освен силната сексуална връзка помежду им, въодушевляваше я желанието ѝ да прекрачи границата. Ала стигна много надалеч, но отново не и до мечтаната връхна точка. Като усети, че Макрон се приближава до собственото си освобождаване, тя автоматично започна да се гърчи и да го притиска по-силно, предлагаше му се, стенеше, виеше и крещеше, преструваше се, че изпитва най-силния оргазъм на живота си. Беше много убедителна, но не достатъчно за изпечен женкар като Макрон.

Той спря тласъците си и без да вади твърдия си член от нея, покри устата ѝ с длан, за да я накара да спре. След това даде знак на Тисиос да вземе един от черните индийски шалове, захвърлени покрай дивана. Момчето подаде шала на Макрон и разбра какво следва. Приближи се към Друзила и я загледа, докато Макрон бързо връзваше шала около шията ѝ. Тя отвори широко очи, опитвайки се да се освободи, но двамата я притиснаха надолу. Обездвижена и неспособна да помръдне от кръста нагоре, тя започна да повдига и спуска таза си и усети как еректиралият член на Макрон докосва шийката на матката ѝ. Те опънаха шала. Друзила усети, че се задушава. Представата как Макрон души император Тиберий нахлу в главата ѝ на мига, но в очите ѝ не се четеше боязън, тъй като страхът от смъртта не беше нещо, което често измъчва римляните, особено благородните патриции, възпитани в стоицизъм още от детство. Като държеше единия край на шала, а другия бе предал на Тисиос, Макрон продължи с тласъците, затягайки бавно примката около шията ѝ. Гръцкото момче, за което това опасно преживяване не беше ново, я следеше внимателно и ѝ казваше да се отпусне.

Все по-силното задушаване предизвика странни усещания във вагината ѝ, сякаш пристягащият се шал караше и гениталните ѝ лигавици да се притискат все повече към пулсиращата ерекция на Макрон. След секунди пребели очи и сякаш ослепя.

Щеше да умре всеки миг!

От всички точки на тялото ѝ се стрелна жизнена енергия и се насочи към утробата ѝ. Всичко в нея замря, с изключение на едно-единствено неизпитвано досега чувство, което трептеше не в мозъка ѝ, а само в половия ѝ орган. Макрон продължи с все по-бързи и отривисти тласъци. Изведнъж усети множество контракции да изстискват пениса му.

– Пусни! – заповяда на Тисиос.

Момчето бързо развърза шала от шията на Друзила и веднага започна да ѝ прави дишане уста в уста. Тя се свести, но контракциите продължаваха. Пое дълбоко дъх. След това осъзна, че Макрон влиза в нея на мощни тласъци и че тя за първи път в живота си бе стигнала до върха! Извика съвсем наистина, тялото ѝ се тресеше от конвулсивния прилив на енергия, обвиваше крайниците си около косматото тяло на Макрон и се рееше нависоко, стигаше до границата на смъртта, "малката смърт", за която се твърдеше, че се управлява от Дионисий, бога на екстаза.

Няколко от сирийските танцьорки продължаваха да забавляват гостите с танци, а останалите момичета бяха примамени от богати благородници на техните дивани с обещание за златни монети и вече играеха палави игри, смееха се и пиеха. Катег и Скавър, макар и ангажирани с куртизанките, хвърляха по някой поглед от своя си лектус медиус към прегърнатите и любещи се Макрон и Друзила.

– Чудя се защо го правят пред очите на всички? – попита мрачно Катег.

– Зов на природата, глупако – отвърна Скавър. – Същата, която те запрати в краката ѝ да ѝ целуваш кунуса сякаш е извор на живота.

– Не бъди толкова наивен, Скавър. Природата няма място в цезаровия палат. Всичко е политика.

– В такъв случай и ти имаш шанс да я докопаш – каза Скавър разсеяно, докато си играеше със зърната на своята куртизанка.

– Какво имаш предвид? – попита Катег внезапно развълнуван.

– Можеш да размениш вота си против магистратите на Макрон срещу една нощ с нея.

– Вотът на Катег не се продава – отвърна му младият сенатор и вирна гордо брадичка.

– Хмм. Погледни големите ѝ гърди, дългите крака, идеално заоблените ѝ задни части, гъстия червен триъгълник... – прошепна изкусително Скавър в ухото на приятеля си. Катег се взря в Друзила, която страстно се гърчеше на възглавниците на лектус медиус, прегърнала Макрон и Тисиос.

– Говори се, че е фригидна – отбеляза Катег и изглеждаше точно като лисицата, която казала, че гроздето е кисело в баснята на Езоп.

– Твърде невероятно ми се струва, като се има предвид потеклото ѝ от Юлиите, което стига чак до Венера – опроверга го Скавър.

– Имам информация от първа ръка.

– Ами... защо не провериш достоверността на информатора си?

Привлекателна перспектива. Катег си загриза ноктите и си представи как прегръща тялото на Друзила и я проверява цяла нощ, не защото се съмнява в еротичните ѝ умения, а защото може да е щастливецът, който да запали фитила.

***

В третата трапезария, претъпкана със сто и петдесет гости, забавляващи се с не по-малък ентусиазъм от висшите сановници, Лесбия и Агрипинила получиха лаврови венци и бяха обявени за царици на пира.

Вечеряха на лектус медиус заедно с приятелите си: Лесбия с Апелий, млад актьор, а Агрипинила с Евтикий, любимия водач на колесници на Калигула. Другите млади мъже се местеха безразборно от диван на диван, лудуваха, смееха се, напиваха се, играеха на зарове, залагаха за момичета, флиртуваха с младите куртизанки, разсъбличаха красиви робини, гледаха акробатите, музикантите и танцьорите. Също като мъжете, и момичетата бяха свалили дългите си дрехи и се радваха на остатъка от празненството само по копринени субвести (долни туники) или по гръцки хитони, или просто обвити в шарени воали.

Апелий и Лесбия ядоха много малко от основните ястия. Говориха си сладко за гръцките комедии и латинската поезия. Преди няколко вечери Апелий бе играл главна роля в "Едип цар" на Софокъл в дворцовия театър. Тогава Лесбия го бе посетила в кабината му и двамата доста се харесаха. Размениха си дълги целувки, след това Лесбия се върна тичешком в покоите си с биещо до пръсване сърце, като галеше устните си цяла нощ, да удължи усещането за вкуса и дъха на Апелий.

Агрипинила, която бе доста по-пряма и по-малко сантиментална от по-малката си сестра, яде и се забавлява не само с Евтикий, но и с други любовници и приятели сред патрициите. Метел Габиний и Публий Сертик, и двамата преминали шестнадесет години – възрастта, в която римските момчета официално навършват пълнолетие и получават тога виримус, дрехата символ на тяхната мъжественост. Двамата младежи бяха страстни поддръжници на гръцкия отбор по надбягване с колесници и подкрепяха неговата звезда Евтикий, който бе печелил не едно надбягване.

Габиний и Сертик бяха красиви, добре сложени и горди и Калигула ги бе взел за свои "скаути" – група от триста млади мъже, патриции и плебеи, верни до смърт на новия император. Те получаваха различни задачи, не само приятни, като да обикалят италийските конюшни и да търсят най-добрите расови коне, да наглеждат обучението и тренировките на водачите на колесници, да организират поддръжниците на Зелените, но също така и някои по-пиперливи, като например отравяне на конете на противниковия Син ескадрон, подкупване на водачите на колесници, уреждане на залагания, бой с поддръжниците на противниковия отбор извън Циркус Максимус и дори пребиването им с тояги и ножове в улични войни, понякога превръщащи се в кървави бани.

След основното ястие на лектус медиус стана още по-населено, тъй като се присъединиха общи приятели, момчета и момичета, които на висок глас замисляха бели с Агрипинила, търкаляха се един върху друг, целуваха се, докосваха се и игриво демонстрираха прелестите си. Раздразнени от целия този хаос, Лесбия и Апелий се измъкнаха в дъното на дивана и се скриха под големите шалове и възглавници. Тя го целуна и усети същата искра като първия път. Той развърза малката ѝ препаска и започна деликатно да облизва гладката свежа повърхност на обезкосмената ѝ кайсия, като в същото време я опипваше, а тя галеше пениса му с треперещи ръце. Поиграха си така известно време, но не дълго, защото и двамата нямаха търпение да правят любов. Но точно когато нежното им общуване ставаше все по-интензивно, Агрипинила мушна глава под възглавниците и шаловете и спря сестра си.

– Нали имахме уговорка, сестро? – попита тя и мушна Лесбия с пръст в рамото. Момичето прегърна Апелий, за да запази ерекцията му вътре в себе си.

– Остави ме на мира... – простена тя замечтано.

– Хей! Да не си си загубила паметта? – продължи Агрипинила и обърна лицето на сестра си към своето.

– Какво?... Играта? – отвърна Лесбия с въздишка.

– А какво друго? Чукане със слон?!

– Не може ли да изчакаме още един час?

– Не ме разсмивай! Той няма да го задържи вдигнат повече от минута.

– По-спокойно, Агри – намеси се Апелий. – Мога да ти го навра в задника и да те разходя така по Сервиевите стени преди да ми падне.

– Моля те, Апи – промърмори Лесбия. – Не говори така със сестра ми.

– Съжалявам, скъпа – отвърна Апелий и целуна нежно Лесбия. – Каква е тази уговорка?

– Не ти влиза в работата, комедианте – сопна се Агрипинила безцеремонно и го блъсна далеч от Лесбия, след това сграбчи сестра си за ръката. – Хайде, да вървим!

– Почакай ме, любов моя – каза Лесбия и целуна Апелий по бузата. – Скоро ще се върна.

Агрипинила я издърпа от прегръдките на младия актьор и я бутна през завесите в дъното на лектус медиус, последва я и изчезна след нея.

Развеселените от алкохола младежи ставаха все по-шумни с всяка нова глътка, с всяка шега, всички пищяха и се смееха, а по диваните и по пода се виждаше все повече гола плът.

Насред този пандемониум двама факлоносци пристъпиха напред и размахаха факлите си, за да принудят младите хора да се върнат по диваните си. Музикантите засвириха дълъг туш.

Сред буря от аплодисменти от дъното на помещението към разчистеното място се втурнаха неузнаваемите Агрипинила и Лесбия с конски маски от фина мед на главите. Стройните им тела бяха увити в копринени ленти – Лесбия в сини, а Агрипинила в зелени, като всяка представляваше кон на един от двата основни противникови ескадрона в Рим. Илюзията се допълваше от перуки и опашки в съответните цветове. Всеки "кон" стискаше по един камшик за езда в дясната си ръка.

Докато из залата отекваха възгласите на преобладаващите почитатели на Зелените, двете момичета накараха един вестоносец да обяви през рупора, че ще играят нова игра, която се казва "Откъсни опашката", за да разберат кой отбор ще получи първенство през идващата година. Правилата бяха прости, нямаше да ползват ръцете си, нито целенасочено да установяват телесен контакт. Само с помощта на камшика "конете" трябваше да се опитат да откъснат опашката на противника и първият, който докопаше "трофея", щеше да бъде обявен за победител.

"Откъсни опашката" започна. След няколко минути преследване по разчистения под всеки от "конете" се опита да нанесе съкрушителен удар на противника си. Тълпата, в която почитателите на Зелените бяха две трети, а на Сините само една трета, ги насърчаваше с оглушителни викове, чуваха се възгласи като "Оооо!" и "Ааааа!" всеки път, когато някое от момичетата избягваше замахването по опашката, а го посрещаше с облеченото си с цветни ленти тяло. Младият вестоносец вече се бе превърнал в рефер и следеше внимателно дали се спазват правилата.

Накрая по-ниският и по-слаб кон (Лесбия), възползвайки се от по-голямата си пъргавина, се завъртя около зеления играч (Агрипинила), шибна с камшика зелената опашка на сестра си и я свали! Но докато Лесбия се опитваше да грабне поваления трофей и да го вдигне в знак на победа за ужас на Зелените и радост на Сините, Агрипинила скочи зад нея и свали от гърба ѝ синята опашка! И двете момичета сграбчиха и вдигнаха трофеите си едновременно.

Вестоносецът обяви и двете за победителки и те затичаха наоколо, размахвайки спечелените опашки, шмугнаха се в тълпата, покрай протегнати ръце на момчета и момичета. Цветните ленти бързо падаха и под тях се показаха кожените ремъци, които преди това бяха държали опашките. Но принцесите не успяха да направят и едно кръгче голи! Бяха сграбчени от поддръжниците на противниковия отбор, занесени на два дивана и гъделичкани, докато не пуснаха трофеите си.

В последвалото меле Агрипинила нямаше нищо против да прави набързо секс с двама от най-горещите привърженици на Сините. Лесбия се опита да откаже, но група Зелени, момчета и момичета, я притиснаха и започнаха да я целуват, гъделичкат, хапят и облизват навсякъде. Сред тях бяха Габиний и Сертик. Щом научи какво се случва с Лесбия, Апелий започна да скача от диван на диван и накрая се хвърли във вплетената група и издърпа Габиний точно когато той се канеше на проникне в нея.

Изведнъж някой извика, че Друзила танцува гола върху дивана си в съседната зала. Всички младежи се завтекоха и се струпаха около разделителната арка, за да гледат представлението на принцесата и Катег. Апелий и Лесбия останаха сами, усмихнати и опитващи се да овладеят дъха си. Прегърнаха се, целунаха се радостно и отново се впиха един в друг.

– Страхотна игра, Лесбия – каза Апелий. – Ти ли я измисли?

– Ами, да... аз и сестра ми. Написахме правилата и проектирахме костюмите. След това накарахме нашите занаятчии да направят медните маски, перуките и камшиците, както и ремъците и опашките. – Лесбия разкопча ремъците си и взе зелената опашка, която бе останала на дивана. Показа ги на Апелий. – Виждаш ли, опашките трябваше да са свързани с ремъците с метална пластина, която да е достатъчно здрава да ги държи по време на галопа и движенията, но не чак толкова, иначе няма как да свалим опашката с камшика и да спечелим играта.

– Сигурен съм, че ще стане много популярна игра.

– Доволна съм, че на теб ти харесва – каза тя и го погледна влюбено.

– Искаш ли да отидем при другите да гледаме Друзила?

– Не. Да отидем в моите покои.

Апелий взе Лесбия в прегръдките си и я понесе към дъното на трапезарията под многозначителните погледи на робите, които се грижеха за разчистването на създадената бъркотия.

***

Призори Калигула се събуди в личната си спалня.

Като повечето видни римляни той не бе свикнал да спи повече от три или четири часа на нощ. А тази нощ дори по-малко, но това не попречи на мозъка му да се фокусира веднага върху задачите от императорския съвет. Междувременно гледаше спящата Ения и за миг се зачуди дали някога пак ще прави любов с нея. Невъзможно, помисли си. Въпреки че бе наистина страстна и хубава, не си падаше по повтарянето на секса с една и съща жена.

Взе една сребърна кана, наля половин литър изворна вода в бокала и я изпи. Навик, какъвто имаха всички римляни – да пият много вода веднага щом се събудят. Надяна чиста тога, прибра малката кутийка с останалите мушички, отключи вратата и на пръсти излезе от спалнята. Четирима освободени роби, които му служеха за лични секретари, и две робини го чакаха отвън. Поздравиха го и го последваха, когато тръгна пъргаво по коридорите, приветстван от дежурните преторианци.

Докато робините му приготвяха ваната в покоите му, Калигула излезе на източния край на терасата си, за да наблюдава изгрева и да се моли на боговете. След това зави зад ъгъла и мрачно погледна към Тухления хълм. Втренчи поглед в двореца на крал Тюдор и си представи Ладиса, която щеше да живее там с баща си само още един ден. Знаеше толкова малко за нея, но не искаше да научава нищо от втора ръка. Тя наистина го привличаше. Политическите изгоди бяха стратегически важни. Но мисълта да я притежава след сватбата беше изключително възбуждаща.

Какви ли малки мръсни игрички ще може да играе с нея? Колко ли страстно ще се влюби в него? Дали беше вярно, че бритите са горещи над кръста и хладни под него? Засмя се... Каквато и да се окажеше, винаги можеше да ползва малките мушички, за да я побърка... Отново се засмя. След това пое дълбоко дъх, протегна се с чувство на лична удовлетвореност и изхвърли от главата си спомена за Ения.

Върна се за топлата вана и да размишлява върху важната работа, която трябваше да свърши днес, както бе планирал да бъде и през всеки ден от неговото владичество в името на величието на империята.

6.

В ранния следобед просторният атриум на двореца гъмжеше от клиенти на Юлиите, от благородници, посланици и римски генерали.

Освободените роби се грижеха срещите на Калигула да се провеждат по план, водеха си бележки, въвеждаха и извеждаха от кабинета му хора и групи, които идваха по работа, свързана с решенията на императорския съвет. Двама от бароните на крал Тюдор чакаха да разговарят с императора относно подробностите около сватбената церемония, насрочена за следващия ден.

Сред тълпата, в онази част на атриума, водеща към покоите на Друзила, Муций нервно спореше с Бризея, която току-що му бе съобщила, че принцесата все още не е станала.

– Не ме баламосвай, девойко! Чакам тук от два часа и ти за трети път ми казваш едно и също.

Бризея му метна унищожителен поглед, но се въздържа да му отговори презрително. Въпреки че беше начело на робините на Друзила, тя самата също бе робиня и трябваше да се отнася към Муций Регулат със същото уважение, каквото дължеше на всички свободни римляни.

– Успокой се. Принцесата е все още в леглото, но се събуди и ѝ казах, че си тук.

– О, не се ли събуди преди известно време?

– Да, но пак заспа.

Муций разпери ръце и изсумтя като разярен бик.

– Виж какво, жено... Как ти беше името?

– Бризея.

– О, да, Бризея – каза той и си спомни, че тя вече му бе съобщила името си. Огледа елегантната ѝ туника и за част от секундата си представи апетитното голо тяло под нея. Беше ценител на женската красота от целия свят и знаеше, че пред него стои галка на около двадесет и пет години.

– От коя част на Галия си, Бризея?

– От Лутеция (днешен Париж).

– О, бил съм там – отвърна той. И я погали по бузата с дебелите си обкичени с пръстени пръсти. – В този град има прекрасни, очарователни жени.

Лицето на Бризея се сви от отвращение и тя отблъсна ръката му от лицето си.

– Долу ръцете! – изръмжа му.

Той се ухили криво.

– Какво ще кажеш да накарам твоята домина да те прати при мен малко да се повеселиш?

– По-скоро бих се обесила.

Той се засмя.

– Не се тревожи, Бризея. Шегувам се.

– Добре тогава... Ще пратя момиче да те въведе, когато принцесата реши да те приеме.

– Кажи ѝ, че имам спешна и важна новина за Лейди Тюдор.

– Вече ѝ го съобщих. – И след тези думи се обърна и се отдалечи. Но внезапно спря, завъртя се и се върна при него. – О, забравих – започна. – Моята домина ме помоли да те попитам дали носиш у себе си от специалния мехлем.

Муций се намръщи. Откъде Друзила би могла да знае, че е използвал мехлем по време на сношението на Ладиса с Инцитатус?

– За какъв мехлем говориш? – попита той.

– Не знам – отвърна Бризея, която не искаше да издава какво е казала Октавия на Друзила за магическите свойства на мехлема на Муций. – Имаш ли у себе си, или нямаш?

Византиецът се подразни от нахалния ѝ тон. С удоволствие би зашлевил надменното ѝ лице, но вместо това бръкна в джобовете на дългата си горна дреха, приличаща на онази, която носеше предната нощ в таверната. И намери кутийката с мехлема.

– Имам малко у мен – каза, без да вади кутийката от джоба си. – Но не знам дали твоята домина има точно него предвид.

Бризея не отвърна нищо, само се отдалечи. Муций притвори очи от гняв и се загледа в красивия ѝ гръб, докато тя елегантно се плъзгаше по коридора.

Докато Муций все още бе потънал в нечисти помисли за Бризея, набит мъж на средна възраст в бяла тога с три ивици, знак за благородно потекло, се приближи изотзад и го потупа по рамото. Сводникът се извърна.

– О, Сервилий! – възкликна, като разпозна Квинтий Публий Сервилий, един от най-богатите му клиенти. – Как си?

– Изключително добре – отвърна Сервилий. – Току-що получих голяма държавна поръчка от Вибий Лутаций, началника на императорския кабинет, който отговаря за търговската политика с Британия.

– О, Британия... – повтори Муций вяло.

– Хей! Защо правиш физиономия? Британия е новата страна на неограничените възможности, повярвай ми. Знаеш ли, че Калигула ще се жени за Ливия Орестила, дъщерята на крал Тюдор?

Муций сложи на ръка върху огромния си византийски болтус, за да го задържи на мястото му, след това се наведе към ухото на Сервилий и прошепна:

– Бракът няма да го бъде дълго.

– Какво? – изуми се Сервилий. – Защо ми го казваш?

– Защото си най-добрият ми клиент и не искам да губиш пари.

– Какво има? Да нямаш вътрешна информация?

– Ъъъ, аха...

– Да не е ялова?

– Не знам.

– Тогава какво? Казаха ми, че е красива млада жена.

– Ливия Орестила е римското име, което ѝ дадоха – зашепна поверително Муций. – Бритското и име е Ладиса Тюдор. Но повечето ѝ приближени я наричат Лейди и тя използва този псевдоним като ездачка, когато спечели имперските надбягвания на Сатурналиите с бритския си кон.

– Стига бе! Бях там, дори изгубих цяло състояние заради нейната победа.

– Видя ли? Лоша поличба.

Сервилий се почеса по брадата.

– И какво общо има това с провала на брака?

– Тя обича коне.

– Е ѝ? Всички обичаме коне.

– Но тя ги обича прекалено много.

Сервилий се намръщи. Какво ли имаше предвид Муций? Как тъй прекалено много? Докато все още стоеше озадачен от разкритията на сводника, една от робините на Друзила се приближи към Муций.

– Принцесата е готова да ви приеме – съобщи тя. – Последвайте ме.

Муций махна на Сервилий, за да му покаже, че трябва да тръгва.

– Ще те чакам тук – каза благородникът.

***

В приповдигнато настроение Друзила се къпеше в огромната си мраморна вана, вградена в пода на великолепната ѝ баня.

Робините и момчетата, които отговаряха за поливането на тялото ѝ с топла вода, изпълняваха задълженията си и се заразяваха от веселостта ѝ. Галеше шията си, докато Бризея и Октавия я мажеха с индийски ароматизирани миещи вещества, и все още я обливаше топлината на спиращия дъха оргазъм, който преживя с Макрон и Тисиос на пиршеството.

Вече разбираше какво има предвид Месалина, която казваше, че сексуалното освобождаване на жената е двеста пъти по-силно от мъжкото. И трае двайсет пъти по-дълго, стига десет пъти по-високо и може по желание да се повтори само след минути. Просто трябва да се увеличат дразнителите... Така казваше братовчедка ѝ. Сега Друзила знаеше, че е права.

– Муций Регулат е тук, домина – обяви момичето и въведе сводника в банята.

Друзила обърна глава към вратата и вдигна ръка.

– Влизай, Муций – покани го с бляскава усмивка.

Развълнуван и завладян от емоции, дебелият византиец се втурна към принцесата, коленичи, взе ръката ѝ и я целуна.

– Вие ми оказвате чест като никой друг, ваша милост – каза Муций, взрян във фантастичното тяло на Друзила, което се виждаше изцяло под водата.

– Не съм сигурна, че го заслужаваш, но ми се ще да ти имам доверие.

– Животът ми ви принадлежи, принцесо.

– И какви са новините?

Муций погледна към робите.

– Може ли да останем за малко насаме? – прошепна той на Друзила.

Принцесата даде знак на прислугата си да отстъпи и сводникът ѝ заразказва цялата история за срещата на Ладиса с Инцитатус и последвалата покупка на коня.

– Сигурен съм, че е влюбена в него, ваше височество.

Друзила избухна в смях. Представи си брат си с една от конските маски, направени от сестрите ѝ за играта с опашките, надянал юздата на Инцитатус и опитващ се да заличи спомена от пениса на жребеца, като си слага един от фалосите на гръцките актьори върху собствения си еректирал член.

– И къде е настанила новия си... любовник? – попита Друзила, без да може да спре да се кикоти.

– Язди го до двореца на баща си на Тухления хълм. Но... имам още новини.

– Е? Няма ли да ги споделиш с мен? – попита Друзила, като забеляза колебанието му.

– Разбира се, ваше сиятелство...

– Какво искаш? – поинтересува се принцесата със съблазнителен глас, а сводникът погали козята си брадичка и продължи да я държи на тръни.

– Можете да направите нещо за мен, но не искам да си мислите, че друго освен преклонението ми пред вас ме кара да ви служа.

– Разбирам – каза Друзила и погали устните му с опакото на тънките си пръсти.

– Рано тази сутрин Лейди Тюдор изпрати учителката си Ювения Мароция да се свърже с агент по недвижими имоти, занимаващ се със сгради вътре в помериума. До обяд, само по чертежи, тя е купила закътан частен храм на Палатинския хълм близо до Курия Ветерес.

– Близо до старите зали за събрания?

– Да. Храмът е квадрат със страни от по трийсет стъпки и се намира насред малка градинка с буйна растителност, заобиколена от високи тухлени стени. Нищо не се вижда от улицата. Целият е построен от бял мрамор, само вратата му е бронзова. Направен е по поръчка на покойния Публий Корнелий Катул, там той боготворял своята млада нимфа Еридея. Когато Катул умрял, наследниците му обявили, че го продават.

– И всичко това за коня?

– Без съмнение.

– Сигурно ѝ е струвало доста – предположи Друзила.

– Шест и половина златни таланта.

– Ecastor (кълна се в Кастор)! Похарчила е общо десет таланта за този кон!

– Много е богата. Моят банкер ми каза, че притежава сто златни таланта, плюс земи в Галия и Британия.

– Как разбра за Ювения и храма?

– Опитвах се от известно време да купя същия имот, преговарях с агента за цена около три таланта. Но тази сутрин, когато Ювения отишла, той ми изпрати съобщение, че има и друга оферта. Дадох задачка на информаторите си и резултатите не закъсняха. Те ми донесоха, че Ювения е учителка и не би могла да си позволи да го купи. Един човек я проследил и я видял да влиза в палата на Тюдор с плановете. Не беше трудно да направя връзката. Срещнах се с агента и го посъветвах да удвои цената, защото знаех, че Ладиса ще плати колкото ѝ поискат за имота, който е перфектен за това, за което знаех, че смята да го използва. По пладне, точно след като сделката бе сключена на името на Ювения Мароция, Ладиса наела около двайсет вътрешни декоратори. Докато си говорим, те вече приготвят конюшните. Предполагам, че ще нареди да заведат Инцитатус там преди залез слънце.

– Доста неща знаеш, а, Муций? – каза принцесата с възхита в погледа. В никакъв случай не беше привлекателен мъж – нисък и тлъст, с кръгло лице, рядка брада, подстригана по гръцката мода, голяма уста, плътни устни, долната от които беше по-голяма и висеше като продължение на езика му. Но в тъмните очи искреше интелигентност, а гласът му бе очарователен.

– Знаех си, че ще сте доволна да ги научите и вие, ваше благородие.

Византиецът настръхна, когато тя се изправи във ваната в цялата си ослепителна красота. Погледна голото ѝ тяло и окаменя.

– Доволна съм, Муций... – заяви тя и му подаде ръка. Той я взе като в транс и я целуна.

– Толкова съм поласкан, ваше височество.

– Наричай ме Друзила, ясно?

Устата му увисна, като се съвзе, ѝ целуна ръка и започна да мълви любовни думи.

– О, Друзила! Как да ти изразя какво чувствам?

– Лесно е, Муций. Вземи медната кана и ме изплакни – каза Друзила и се усмихна сладко.

Сводникът скочи като подплашена жаба. Грабна една от големите кани и обля голата ѝ кожа с топла вода. В далечния край на банята Бризея и останалите роби чакаха заповеди без да гъкнат.

– Ако Нарцис те беше видял през моите очи, никога нямаше да се хвърли във водата – заяви Муций и наистина беше искрен.

– И какво щеше да направи? – попита тя, като пристъпи навън от ваната и посочи към купчина кърпи. Той взе една и я загърна през раменете.

– Щеше да живее вечно, за да обожава теб, Друзила, а не себе си.

– Ела – подкани го тя и хвана отрупаната му с пръстени ръка. – да видим дали можеш да правиш добри масажи.

Друзила заведе изпадналия в екстаз Муций в ъгъла в зоната за масажи, свали кърпата и легна по корем върху мраморната маса, покрита с тънък дюшек. Той си свали връхната дреха, засуети се по къса туника около нея и започна да ѝ разтрива раменете.

– Е, какво мога да направя за теб? – попита тя.

– Не мога и да мечтая за повече от това да галя тялото ти, Друзила.

– Я стига, усилията ти заслужават практично възнаграждение. Ние сме само в началото на една интригуваща история. Ти имаш много информация и ще получаваш още повече от информаторите си.

– Винаги ще съм на твоя страна, Друзила. Въпреки че жените официално не могат да имат клиенти, аз ти се заклевам, че ще ти служа така, както всеки клиент на своя патрон.

– Много добре, Муций. Приемам да изпълнявам всички задължения като твой патрон. Какъв ще е първият ти проект?

Той премести ръце и започна да я разтрива под кръста.

– Преди време – започна Муций, усещайки реакциите на Друзила, докато притискаше прелестните ѝ трапчинки под талията – купих цялата земя на Ватиканския хълм заедно с руините на храма на Церера.

– Май видях там нещо да се строи.

– Права си. Наех фирма да изпълни любимия ми проект. Голям вавилонски тематичен парк, посветен на Ищар, богинята на Содом и Гомор.

– О, това е отлична идея, Муций! Хората обичат старите вавилонски легенди. Имаш ли достатъчно средства?

– Средствата не са проблем. Няколко инвеститори в Сицилия само чакат да им дам знак да се включат. Мога да завърша проекта за три месеца, но ми трябва разрешително за работа на парка, вероятно за двайсет години.

– Никакъв проблем. Ше говоря с брат си.

– Ще има известна опозиция от страна на боните, на морална основа.

– Кои по-точно?

– Обичайните... Катон Непос (Катон Племенника, потомък на прословутия Катон Цензор). Фабий Лентул, Луций Катег – отговори Муций и засили натиска върху гърба ѝ.

– Хмм... Ще видя какво мога да направя – каза тя и повдигна таз. Ръцете му се протегнаха към твърдите ѝ задни части. Свали болтуса си и се премести зад нея, като продължаваше да я разтрива, леко да разтваря бузите на седалището ѝ и да се наслаждава на гледката на цепката ѝ. И тъй като на нея очевидно ѝ харесваше, той я целуна бързо два пъти по задните части. Тя ги повдигна още повече и безмълвно го окуражи да стане по-дързък. Не защото искаше да го възнагради за стореното в полза на нейната кауза с Ладиса, а защото бе възбудена от идеята да се отдаде на този дебел, приличащ на жаба мъж, както той сигурно не бе сънувал и в най-смелите си сънища.

Муций ѝ достави удоволствие, като я гризна няколко пъти по задните бузи. Тя простена леко, защото много ѝ хареса. Той видя как по двете ѝ идеални твърди полукълба побиха тръпки. Затвори очи, за да се наслади на усещането, след това приглади изтръпналата ѝ кожа с две ръце и с лицето си, обожаваше всяка божествена част от тялото ѝ, която богинята му бе позволила да докосне с преклонение.

Мушна ръка между бедрата ѝ и стигна до гъстия храст на пубиса ѝ, прокара пръсти през него и ги притисна нагоре, след това зарови глава между задните ѝ части. За Муций това беше най-възвишеното от всички усещания! О, сърцето му бе като омагьосано, когато я дочу да стене и я видя как повдига таза си още повече, за да се наслади на допира на устата му! Вече нямаше нужда той да я повдига, защото принцесата притискаше цепката си към лицето му и чувствено въртеше ханша си, а той постави и двете си ръце отново отстрани на полукълбата ѝ и ги притисна към бузите си, целуваше и лижеше центъра на възбудата ѝ и вдишваше аромата ѝ. През таза ѝ премина тръпка и му показа, че вече може свободно да развихри мъжката си страст върху нея, но умът му беше още прекалено разбъркан от сладострастния ѝ отговор, за да направи това, което инстинктите му го заставяха.

– Хапи! – прошепна тя задъхана, сякаш усещаше, че мозъкът му е блокирал под напора на чувствата.

– О, Друзила... мога ли да ти кажа колко много те обичам? – отвърна ѝ той и разтресе главата си между задните ѝ части.

– Да... Но ме ухапи здраво, за да знам, че си искрен.

– Ооо, обичам те. Обичам те – мълвеше той, останал без дъх, разтвори бузите ѝ и започна да я хапе по цепката все по-силно и по-силно както тя го караше, гризеше тъмното кръгче около ануса и вкарваше езика си в сфинктера ѝ. Възбудата ѝ нарастваше. Тя усещаше дебелия му и изключително дълъг език да обикаля и притиска чувствителните нервни окончания на ректума ѝ, как той смуче и хапе ануса ѝ и в същото време си играе с пръсти с клитора ѝ и масажира с дланта на същата ръка слабините ѝ.

Друзила притисна стъпала в неговия чатал и потри еректиралия член, който се показваше от късата туника. Муций беше извън себе си от радост! Каква прекрасна млада жена! А Друзила се чувстваше като богиня, чийто дълг беше да задоволи желанията на смъртните, защото те можеха да се радват на тръпките на плътта за кратко по време на незначителния си живот. Как би могла някоя жена да отблъсне която и да е от тези бедни души? Как могат жените да си мислят, че като им отказват, ще спечелят достойнство, след като достойнството на жената пред боговете зависи пряко от броя на любовниците ѝ и оргазмите, които получава и дава?

Тя се обърна, легна по гръб и го погледна в очите. Те бяха пълни със сълзи.

Сводникът мърмореше някакви любовни думи на гръцки, бавно клатеше глава, за да скрие нежността на душата си, докато гледаше как чудесното ѝ тяло се изпъва и разтваря за него на масажната маса. Тя знаеше какви дълбоки чувства изпитва възхитеният мъж при това случайно стечение на обстоятелствата, което го приближи толкова много до нейната божественост, а нея застави да му дари благословията на своята чувственост.

– Ела... – каза принцесата от Юлиевия род и сложи стъпала на раменете му, а неговите очи заблестяха от радостни предчувствия. – Влез в мен.

Тя надигна таза си към него. Той разтвори бедрата ѝ колкото да види как членът му разделя срамните ѝ устни и влиза много бавно, сякаш за да удължи магията на момента. Гледаше с благоговение плоския ѝ корем, а прекрасният ѝ кунус предизвикваше все по-силно сексуалността му, докато се разтваряше около пениса му и накрая напълно го погълна.

Започна да го блъска със стъпалата си и да го подканя да прониква по-бързо и по-дълбоко в нея. Хайде, Муций, давай! Забрави за ранга ми и ме третирай като нова жертва на Ищар! Въвеждай ме все по-навътре в чудесата на Содом и Гомор! Мрази ме малко, хайде! Той се опита, разбира се, да направи това, завладян от примитивния си инстинкт да се сношава с цялата си мъжественост с всичко женско, което мърда. Не след дълго двамата диво се блъскаха един в друг и се възбуждаха все повече. Изведнъж тя взе ръцете му и ги сложи на шията си.

– Притискай шията ми, докато изгубя съзнание – каза тя, за да види дали и друг мъж може да я накара да свърши, както направиха Макрон и Тисиос на пиршеството.

– О, Ищар! Ищар! – възкликна той, сякаш не Друзила, а вавилонската богиня на чувствеността му отправяше сексуални заповеди. – Къде беше толкова дълго?

Като омагьосан, той сключи ръце около дългия ѝ патрициански врат, започна нежно да я души, спирайки едновременно притока на въздух и на кръв към мозъка. Тя усети, че губи контрол, но преди да припадне, изпита същите вагинални контракции, които я доведоха до върха с Макрон и Тисиос. Пръстеновидните ѝ мускули започнаха да се свиват. Истински експерт в опасната техника, Муций отхлаби натиска на пръстите си върху шията ѝ и пусна достатъчно въздух и кръв, за да не ѝ позволи да изгуби съзнание, след това отново увеличи налягането, за да я държи на ръба на припадъка.

Освен това го направи с една ръка, защото с другата търкаше клитора ѝ. Влагаше в тласъците към деветнадесетгодишната принцеса цялата си енергия, докато не я видя, че отива към точка, от която нямаше връщане. Усети, че и той е близо до еякулация, и тогава проникна през сфинктера ѝ и продължи да стиска и отпуска ръката си около шията ѝ. Тя не припадна, но загуби достатъчно свяст, за да забрави за физическото си тяло, и изпита разтърсващ оргазъм, чиято сила се увеличи, когато той спря да я души и тя осъзна, че е проникнал през задния ѝ вход.

В съседната баня Бризея, Октавия и останалите роби чуха задъханите стенания на своята домина. Но тъй като разбраха, че тя се наслаждава на жизнерадостното избухване на младата си чувственост, приветстваха оргазма на Друзила, като си размениха добронамерени усмивки, с изключение на Бризея, чийто изтънчен вкус очевидно бе обиден от мисълта, че човекът, който притежаваше в момента нейната принцеса, е противен, отвратителен индивид, незаслужаващ благородния ѝ произход, нито вниманието на която и да е жена с всичкия си на тази земя. Въпреки това Бризея не загуби самоконтрол и освен с едно леко потрепване на брадичката си, не показа с нищо друго истинските си чувства пред подчинените си. След това помоли момчетата да осигурят топла вода.

– Смятам, че принцесата ще има нужда от още една вана – каза Бризея с лек намек за отвращение в гласа. Тримата роби бързо се насочиха към стаята в дъното, за да изпълнят нарежданията ѝ.

***

След като откри от опитната ръка на Муций, че лекото задушаване може да свърши същите чудеса като насилственото душене, което преживя с Макрон, Друзила щастливо се протегна на масата за масажи, докато новият ѝ византийски приятел благоговейно миеше гениталиите ѝ от обилните си секрети.

– Доволен ли си? – попита го тя.

Той покри лицето си с длани.

– Трябва да потисна радостта си, за да не се изпише на лицето ми завинаги.

– Дори ако не позволя никога повече да ме прегърнеш?

– Никога не съм се надявал да получа този дар, Друзила, и не го очаквам и за в бъдеще, но споменът за аромата на тялото ти се отпечата вече толкова дълбоко в паметта ми, че ще бъде с мен и на смъртния ми одър и ще направи прехода ми към небесата щастлив.

– Добре, това ми хареса... – каза тя, като го погали по главата, докато той целуваше с обожание пъпа ѝ.

След това Муций почисти и своите слабини и си надяна връхната дреха. Тя пак се обърна към него.

– Октавия ми каза, че имаш специален мехлем. Така ли е?

– Октавия ли?

– Да, робинята, която не успя да те проследи, когато си излязъл от таверната с Лейди.

– А, онова момиче...

– С него си бил излекувал синините ѝ.

– Синини ли? Не... – отвърна той, докато вадеше малката кутийка с балсама, с който намаза Ладиса. – Сложих малко от този загряващ крем на гениталиите на Лейди, за да може Инцитатус да влезе в нея.

– Тогава защо Октавия ми разказа за твоя магически мехлем?

– О, да... Забравих. Когато се върнах от конюшните, заварих я да прегръща моя галицийски роб, който се оплака, че кунусът ѝ е студен като мъртва риба. Затова му дадох малко от балсама и той го размаза по нейните гениталии. После ги оставих да се порадват на действието му.

Друзила притвори очи. Значи, помисли си тя, вярната ѝ Октавия наистина си е измислила историята за шибането с камшик и изнасилването, за да задоволи извратените си фантазии.

– Като заговорихме за роби – поде Муций и седна близо до Друзила на масажната маса, без да подозира за гнева ѝ към Октавия, – искам да те помоля за малка услуга.

– Казвай... Няма да лишавам новия си клиент от възможността да отправя молби към патрона си точно в деня на инициацията му. (В Рим клиент е делови партньор на влиятелен човек, наричан патрон. Клиентите се задължавали чрез клетва да имат делови отношения само с патрона си или негови роднини, само с негово съгласие и под негово покровителство.)

Муций се наведе към нея и прошепна няколко думи в ухото ѝ. Тя се засмя.

– Ти си такава палава свиня, Муций – каза Друзила с добронамерена усмивка. – Но може би си прав... – Отново се засмя и го прегърна. Върви сега, приятелю. Трябва да се срещна с брат ми и да поговоря с него за... Вавилон! – заяви и протегна ръка.

Муций се поклони и целуна ръката ѝ, след това взе големия си византийски болтус, постави го на главата си, поклони се пак и излезе с обичайната си самодоволна походка.

В огромния атриум на двореца под червеникавите отблясъци на залязващо слънце, които се процеждаха през стъклените прозорци, няколко роби палеха факлите и маслените лампи. Когато Муций влезе в него от коридора, забеляза, че тълпата е намаляла наполовина, но благородникът Квинт Публий Сервилий все още го чакаше.

– Защо се забави толкова много? – попита Сервилий.

– По работа, добри човече.

– Нещо, в което мога да инвестирам?

– Още не, но ще ти кажа след десетина дни – отвърна византиецът и се отправи към изхода.

– Чух, че си сводник на Месалина. Вярно ли е?

– Дали е вярно или не – не знам, но ти какво очакваш да ти кажа, Сервилий?

– Искам я.

– Няма начин, приятелю. Прекалено противен си за скъпоценната ѝ кожа.

– Колко скъпоценна?

– Не е въпрос на цена. Няма да прилагаш извратените си мъчения върху скъпоценния камък на империята.

– О, я стига, Муций! Обзалагам се, че малко любовни мъчения ще ѝ харесат.

– А аз се обзалагам, че няма.

Излязоха заедно от двореца и продължиха да спорят за Месалина. Благородникът бе готов да предложи цяло състояние за нейните услуги. Но "услугите", които Сервилий обикновено желаеше от проститутките на Муций, бяха толкова крайни, че сводникът не искаше и да чуе за тях.

***

В утринта на сватбения ден на Ладиса Кардикса излезе в градината точно преди изгрев слънце и вдигна поглед към небето.

Хладен северен вятър гонеше гъстите облаци над Вечния град. Всеки миг можеше да завали. Това не беше задължително лоша поличба за брачната церемония на господарката ѝ, но изнерви телохранителката. Крал Тюдор забрани на всички да извършват умилостивяващи ритуали или да правят магии и предсказания за брака на Ладиса с императора. Въпреки това Кардикса приготви тайно дървена кутия по начина, по който я правеха друидските жреци в Британия за гаданието по бега на заека, непогрешимо заклинание от нейните земи за определяне на успеха или провала на брачния съюз.

– Облачно е, но не вали – каза Кардикса, докато слизаше по стълбите към мазето. Говореше на Аркана, която хранеше два заека през решетките.

– Добре, вземи кутията и да действаме – отвърна Аркана.

Измъкнаха изпод една полица квадратна дървена кутия, около педя висока и две педи дълга. Горната ѝ стена представляваше малка плъзгаща се вратичка, а на две от съседните странични стени имаше дупки от по 10 сантиметра в диаметър, затворени с коркови тапи. Аркана сграбчи двата женски заека. Те бяха еднакво големи, единият бял, другият черен. Кардикса отвори малката вратичка на кутията и двете телохранителки сложиха зайкините вътре и ги затвориха. Коленичиха и започнаха да движат кутията, като направиха два пълни кръга, за да объркат животните. Двете млади жени, които не знаеха нищо за историята между Ладиса и Инцитатус, нито за покупката на малкия храм, преплетоха пръсти, направиха някакви друидски знаци над кутията и издърпаха едновременно корковите тапи.

След секунди черният заек показа муцуна през лявата дупка. Двете телохранителки направиха недоволни гримаси.

– Излез, бяло зайче... – прошепна Аркана, докато Кардикса потупваше кутията.

Черната зайкиня се измъкна през дупката и изскочи навън. Огледа се безстрашно, след това се обърна към кутията, подуши и двете дупки, но не успя да се върне вътре.

Аркана и Кардикса продължиха да подканят още няколко минути белия заек, но без резултат. След това посърнаха.

Предзнаменованието беше категорично отрицателно!

Според гаданието по бега на заека бракът на Ладиса нямаше да продължи повече от шест месеца и тя нямаше да роди никакви деца на императора. Двете едри моми се спогледаха уплашено и захлипаха.

– Защо, по дяволите, плачете? – попита Ладиса, която незабелязано бе наблюдавала кратката магьосническа церемония от върха на стълбите.

Двете телохранителки се стреснаха. Извърнаха се към господарката си, застанала на входа, увита във вълнена наметка и клатеща глава, за да изрази недоверието си към глупавия ритуал. Грамадните жени се спогледаха, след това се втурнаха към нея и коленичиха на последното стъпало, прегръщайки краката ѝ.

– Прости ни, Ладиса, че не се подчинихме на заповедта на краля – каза Кардикса.

– Тези друидски заклинания са пълни глупости, не знаете ли? – заяви Ладиса без грам съмнение.

– Ами... понякога, нали знаеш... – смотолеви Аркана.

– Целия бяг ли гледа? – попита Кардикса своята принцеса.

– Да.

– О, благодаря на Один! – възкликна Кардикса и вдигна ръце, призовавайки най-великия от келтските богове. Аркана я погледна и се смръщи.

– Каквото и да предсказва бегът на заека, то не е валидно, ако булката гледа! – обясни Кардикса.

Лицето на Аркана светна. Двете едри момичета се прегърнаха под съжалителния поглед на Лейди.

– Ставайте – нареди им бритската принцеса и нетърпеливо щракна с пръсти. – Имаме прекалено много работа тази сутрин, за да гледаме как някакви си глупави зайци бягат от дървена кутия.

***

Сватбата на Ладиса с Калигула се състоя далеч от чужди погледи извън помериума, за да могат крал Тюдор и свитата му от благородници също да присъстват на церемонията.

Храмът Fortunae Huiusce Diei (Късметът на днешния ден) на няколко километра от Виа Апия на юг от Порта Капена бе избран лично от Калигула. Това беше любимото му светилище извън Сервиевите врати. Бе построено в огромен обществен парк по заповед на Сципион Африкански, великия римски консул и военачалник, който преди двеста и четиридесет години бе разбил картагенската армия, предвождана от Ханибал, в паметната битка при Зама (днешен Тунис). Храмът имаше кръгла тераса, която гледаше към малко езеро. Обграден беше с арки и статуи, с класическа гръцка фасада и триъгълен капител, подкрепян от коринтски колони. Обширното правоъгълно помещение вътре беше обляно от приглушена светлина, която се процеждаше през няколкото високи прозореца. В далечния край на храма имаше огромна статуя на богинята Фортуна, величествено гола, с превързани очи и с рога на изобилието в ръце.

Тъй като бракът чрез конферацио (силно церемониален и много труден за разтрогване) отдавна не беше на мода дори сред патрициите, страните избраха коемпцио. Според неговите правила булката преминаваше направо ин манум (в ръцете) на своя съпруг заедно със зестрата си, а личната ѝ собственост си оставаше нейна. Но трябваше да отговаря пред семейния съвет на мъжа си дали е извършила някакви прегрешения спрямо брака.

На събитието имаше не повече от двеста гости: целият Юлиев род, Месалина, Ирод Агрипа с конкубините си, Макрон, Ения и някои от техните роднини, няколко членове на императорския кабинет със съпругите си, четирима висши пълководци от армията и флотата, висшестоящи сенатори, сред които Луций Катег и Хортензий Скавър. Група от десетина патриции разговаряха със Сервилий, който напразно поглеждаше към Месалина. Апелий, Евтикий, други прочути водачи на колесници и състезатели от Зеления клуб, Метелий Габиний и Публий Сертик бъбреха с любовници и куртизанки. От страна на младоженката бяха дошли бароните, Аркана, Кардикса, Ювения Мароция, телохранителите на краля и други брити, живеещи в Рим – всичките в римски тоги, туники и наметки, очакваха началото на церемонията.

Малка група музиканти свиреха брачни химни, а шест оскъдно облечени млади двойки изпълняваха алегорични танци пред гостите, които се бяха подредили в две редици от входа на храма до статуята на богинята.

Според римската традиция в центъра на помещението бе поставена пейка за двама, покрита с овча кожа. Най-възрастната жена роднина на Калигула, Аврелия Юлиана, достойна матрона, преминала петдесетте, избрана от императора да играе ролята на пронуба (водеща брачната церемония), зае мястото си пред пейката. Около нея се скупчиха по десет свидетели за всяка от страните. Музикантите забиха силно барабаните. Множеството се обърна към входа и аплодира грейналия крал Тюдор, който водеше дъщеря си по пътеката.

Тя беше в богата жълта рокля, на главата ѝ имаше обсипана със скъпоценни камъни тиара, от която се спускаше фин ярък воал, покриващ лицето и горната част на тялото ѝ. Ладиса получи одобрителни погледи заради изправената си осанка и червените си обувки, нищо че красивите черти на лицето ѝ не се виждаха много добре под булото.

Когато измина половината път към далечния край, шестте двойки се приближиха с танцова стъпка към нея и отстраниха баща ѝ, а нея побутнаха да върви сама към пейката, като махаха наоколо, за да я пазят от уроки, и привличаха положителната енергия с недвусмислени движения, които имитираха любовни удоволствия. Бритската принцеса беше инструктирана от Ювения за всички аспекти на римските брачни церемонии. Затова спря на няколко пъти, за да даде възможност на танцьорите да изпълнят чувствения си ритуал, след това седна на пейката и зачака жениха. И тъй като времето, в което трябваше да го чака, зависеше от неговия сан и влиятелност, всички знаеха, че императорът ще се появи най-малко след половин час.

Застанала близо до чичо си Клавдий, Друзила беше мрачна. Тя не каза и дума на брат си за аферата на Лейди с Инцитатус. Разглеждаше жените в групата на бритите и се опитваше да открие сред тях Ювения. Чичо Клавдий държеше Агрипинила за ръка и ѝ обясняваше разликите между гръцките и римските брачни церемонии. Апелий се оттегли в дъното, за да се види с Лесбия, която пък напусна сестрите си, за да го целуне и да го увери, че още е влюбена в него.

Междувременно Макрон се смеси с група сенатори и остави Ения с майка ѝ Фулвия Сабина, пълничка, но привлекателна жена със същата гарвановочерна коса, тъмни вежди и мигли като на дъщеря си, облечена в опъната розова дреха, която правеше гърдите и задните ѝ части да изглеждат неестествено едри.

Макрон не бе говорил с Ения след пиршеството, тъй като на сутринта отиде от двореца направо в кабинета си във форума и остана там, докато не се срещна с жена си в храма. Ения довери случката с императора на майка си, която ѝ предложи съчувствие и подкрепа, въпреки че изрази известни опасения относно така нареченото от нея "увлечение по човек като Калигула, за когото се твърди, че е лудо влюбен в бритската си невеста и вече има тълпи любовници и конкубини."

Като видя, че Макрон говори със сенаторите, а Фулвия си бъбри със свои роднини, Метелий Габиний се промъкна до Ения и ѝ се представи.

– Около идите през януари ще правим маскен бал, за да отпразнуваме победите на нашия ескадрон – каза Габиний тихичко. – Искаме да те поканим.

– Обичам да яздя, но не съм почитателка на конните надбягвания – отвърна тя.

– Сигурен съм, че императорът ще оцени...

Ения го сграбчи за ръката.

– Той ще дойде ли? – попита и сърцето ѝ заби лудо в гърдите.

– Предполагам, че да – отговори Габиний.

– Добре тогава... – каза тя, едвам потискайки радостта си. – Ще дойда.

– Мой пратеник ще ти съобщи датата и мястото, след като го определим.

– О, значи още не всичко е решено? – попита тя с известно разочарование.

– Не, но искаме да го запазим в тайна – прошепна Габиний.

– Разбирам – прошепна тя в отговор и погледна към съпруга си, който стоеше доста далеч, сред сенаторите и с гръб към нея.

Габиний притисна ръката ѝ в знак на съзаклятничество и се върна при приятелите си без да им каже нищо за разговора си със съпругата на Макрон.

В същото време Ирод Агрипа разговаряше с Пиралис, една от конкубините на Калигула, дъщеря на прочут вавилонски астролог, преместил се в Рим преди петнайсет години, когато след две хиляди години величие разрушеният вече Вавилон премина в ръцете на империята на партите (днешни Иран и Ирак).

– Какво казват звездите за женитбата на цезаря? – попита Ирод, защото знаеше, че Пиралис е също толкова добра в астрологията, колкото и баща ѝ.

– Не мога да ти кажа, без да наруша клетвата си – отвърна интелигентната млада жена. Беше забавлявала няколко часа Калигула предната вечер, разчиташе му хороскопи и му гадаеше на карти таро. Стана ѝ ясно, че Лейди е обсебена от конете, но не сметна за необходимо да разкрива сексуалните аспекти на тази страст пред императора. Въздържа се от отрицателни предсказания за брака му и прави любов с него, отдавайки му цялата си жизнена енергия с тайната надежда, че това ще подобри нищожните му шансове за успешен семеен живот.

Сервилий си проправи бавно път през гостите, приближи се до Месалина откъм гърба ѝ и я докосна по ръката. Тя леко извърна лице и погледна мъжа на средна възраст, видя трите ленти на конник на тогата му. По някакъв странен начин той ѝ напомняше за баща ѝ, не беше толкова висок, но имаше същите студени пронизителни очи, римски нос и голяма уста.

– Вчера срещнах Муций Регулат – прошепна Сервилий в ухото ѝ. – Мисля, че го познаваш.

– Е ѝ? – отвърна тя, изпитвайки известно неудобство, но едновременно с това и внезапна възбуда, защото усети, че този благородник е свикнал да получава това, което иска, без да моли.

– Смятам, че ще ти хареса да си поиграем с теб на една игра.

– Каза ли на Муций за това? – попита тя и затаи дъх.

– Още не, но ще му кажа – отвърна той и я погали по задните части.

– Добре, кажи му... – промълви тя с чувствен глас, когато ръката му се плъзна между гънките на туниката ѝ и стигна до голите ѝ полукълба.

– Ще дойдеш ли в дома ми след сватбата? – попита той, окуражен от податливостта ѝ на ласките му.

– Не мога. Веднага след това напускам града.

– И колко време няма да те има?

– Ще се върна след Нова година. Как се казваш?

– Квинт Публий Сервилий – прошепна той. – Искаш ли да се видим? – Месалина се поколеба. Той сграбчи ръката ѝ и я постави върху подутината под тогата си.

Тя обърна глава и хубаво го разгледа. Определено беше интересен мъж.

– Да... – прошепна тя в ухото му и стисна еректиралия му член. – Но първо ще трябва да питаш Муций.

Докато Месалина флиртуваше с патриция, пронубата плесна с ръце.

– Спри веднага! – каза тихо Месалина на Сервилий.

Тръбачите на преторианците се подредиха пред храма и надуха дългите си инструменти. На третия такт златната колесница на Калигула, теглена от два бели коня, се появи на главната алея на парка. Самият император я караше с бясна скорост, избродираната му със златно пурпурна наметка се вееше на вятъра и разкриваше военната му униформа със златен нагръдник, а на главата му имаше шлем с гребен.

Дръпна поводите на конете пред входа, скочи на земята и бързо се отправи по мраморните стълби, обут в обичайните се ботуши. Преторианците застанаха на пост. На входната веранда към него се приближи Акилий Требелий, придружен от шестима телохранители. Те поздравиха императора и го последваха към открития вход на храма.

– Императорът на Рим! – извика Акилий, за да обяви пристигането на младоженеца. Тълпата надаваше цяла минута радостни възгласи. Калигула свали шлема си, даде го на Акилий, който пък му подаде златен лавров венец, символ на императорската власт. Той го сложи на главата си.

– Станал е по-арогантен и от Тарквиний Горди – прошепна Катег в ухото на Скавър, като имаше предвид последния тираничен етруски цар, управлявал Рим, преди да бъде прогонен от народа 550 години преди възкачването на Калигула на престола.

– Какво те яде, завистнико? – отвърна заядливо Скавър, който все още се дърпаше да влезе в политическите игри на боните въпреки усилията на Катег да го запише в реакционната партия.

– Това трябваше да е закрита церемония – отвърна Катег, – но той не може да се въздържи да не се изфука с императорската си власт дори пред булката си.

Ладиса остана седнала и не се извърна, докато Калигула вървеше по пътеката, обграден от шестте двойки танцьори, които му изиграха същите малки спектакли. Стигна до пейката и погледна младоженката. След това в пълен разрез с традициите я изправи на крака, вдигна воала ѝ и се обърна към насъбралите се хора.

– Дали да не пробвам това великолепно момиче, преди да се обвържа с него в законен брак?

Гостите замръзнаха, но после се окопитиха и започнаха да го насърчават: "Да! Опитай я! Целуни я!" Калигула сграбчи Лейди за тила и я целуна по устата, като насила набута езика си в нейната, въпреки опита ѝ да го целуне по бритски – със затворени устни. Не след дълго спря да я целува и се обърна към хората.

– Още не може да се целува добре – обяви той, – но аз ще я науча... много скоро.

Гостите се разсмяха и отново започнаха да ликуват. Лейди беше обидена, но събра сили да се поклони на множеството. Засраменият крал Тюдор се обърна към Ювения и я попита дали тази шега не е обидна.

– Никак даже, ваше величество – отвърна римската учителка, която не искаше да създава интриги. – Римските младоженци обикновено целуват булката и правят шеговити коментари, за да разтоварят тежката брачна церемония.

Друзила никак не беше доволна от публичната проява на страст от страна на брат ѝ и се опита да спре Лесбия и Агрипинила, които подвикваха одобрително, но двете ѝ сестри млъкнаха чак когато брат им успокои тълпата и седна до Ладиса на пейката.

Пронубата, която се усмихваше по време на цялото представление на Калигула, покани жениха и булката да помолят за благоволение богинята Фортуна.

– Нека прекрасната ми невеста стане моята най-страстна любовница – помоли Калигула.

– Нека моят жених ми позволи да задържа завинаги най-свидния си любовник – помоли Лейди, мислейки си за Инцитатус.

Според истинската римска традиция пронубата постави два железни пръстена на левите им ръце и помоли богинята да прелее естествената здравина на желязото в кръвта, течаща през левите ръце, и от там направо в сърцата. (Магнетизмът на желязото е причината римляните да измислят брачните халки.) След това взе десните им ръце и ги върза с боядисана в червено кожена лента, с което фактически ги свърза в брак. После разчупи една от свещените пити, направени от лимец (вид жито), и даде по парче на Ладиса и Калигула. Те го изядоха, без да кажат и дума, а в това време робите предлагаха от същите пити на гостите, които ядоха заедно с младоженците.

След като свидетелите тържествено заявиха, че всичко е по правилата, пронубата официално обяви, че те са вече съпруг и съпруга. Калигула и Ладиса се изправиха и вдигнаха свързаните си ръце, за да могат да ги видят гостите. С радостни възгласи и размахали жълти шалове, каквито всички римляни имаха за сватби, гостите се скупчиха около новото семейство. Изведнъж сърцето на Лейди бе завладяно от силна емоция. Въпреки всичко, което преживя през последния месец, тя си оставаше осемнайсетгодишно момиче, което току-що се бе омъжило за красив млад мъж, влюбен в нея, а по една случайност той също така беше и човекът с най-много власт на земята. Тя пророни сълза на рамото на баща си, който я прегърна и целуна, привлече и Калигула в обятията си и събра двете им глави, докато и те не се целунаха, изпълнени с любов.

Докато гостите ги притискаха от всички страни и се опитваха да целунат булката, Лейди бе изтръгната от Калигула, но не чак толкова надалеч, че да се развърже кожената лента на десните им ръце.

Друзила я целуна малко насила и без капка любов.

– Късмет, Ливия Орестила! Моя римска сестро! – пожела ѝ тя на висок глас.

След това се оттегли назад, за да даде възможност на Агрипинила да се приближи до булката и да я целуне, която в добавка я сграбчи за слабините и ѝ каза:

– Внимавай, нова сестро, големият ни брат ще те унищожи.

Завладяна от бурята от емоции и заразена от общата веселост, Ладиса не усети иронията в думите на двете Юлиеви принцеси, които не можеха да понесат мисълта, че една варварка вече стои по-високо от тях и е част от най-благородното семейство в империята. Тълпата ставаше все по-неконтролируема и Ювения се опита да защити ученичката си, която ѝ благодари и я назова по име, без да знае, че Друзила само това чака, за да научи самоличността на учителката и да я прецени от първа ръка.

По заповед на Акилий тръбачите изсвириха три пъти. Всички замръзнаха. Калигула измъкна Лейди от ръцете, които се опитваха да я докопат, и побягна заедно с нея към изхода на храма, последван от най-младите и най-ентусиазираните си почитатели. Преторианците направиха път за императорската двойка, но след това затвориха редиците си, за да не позволят на тълпата да излезе.

Калигула и Ладиса взеха дебелите си наметки, скочиха в неговата колесница и се отправиха с пълна скорост надалеч, ескортирани от турма (римска кавалерийска единица от тридесет и двама ездачи) телохранители на коне.

7.

На Лейди Калигула ѝ хареса приличащото на състезателно надбягване препускане по Виа Апия, почувства приятна възбуда от ездаческите умения на съпруга си и от аплодисментите на гостите, които приветстваха императора, като се втурнаха през Порта Капена обратно към града.

Смееше се и пищеше като малко момиче, когато той я качи на предната капра на колесницата, прегърна я отзад и ѝ даде да държи поводите заедно с него, дори от време на време поверяваше управлението изцяло на нея и я оставяше да кара колесницата с луда скорост, докато я целуваше по шията и шепнеше любовни думи в ухото ѝ.

Хладният вятър, който блъскаше в лицето ѝ, друсането на колесницата, опасните завои и мощта на конете разбъркаха в пламналото ѝ сърце емоциите от сватбата, надеждите на баща ѝ, вниманието на съпруга ѝ и честта да бъде взета от затънтена част на света и доведена в сърцето на цивилизацията. Как би могла да не обича мъжа, който ѝ достави толкова много радост? Как би могла да му откаже любов, щом той я обича? Как би могла да мисли за нещо друго в такъв ден?

Когато свърнаха разпенените бели животни към двора на императорския палат, тя падна в обятията му. Той я вдигна на ръце и скочи с нея от колесницата. Извика от щастие към малкото насъбрали се слуги, освободени роби и дворцови служители, които махаха с палмови клонки, хвърляха изсушени листенца от цветя и аплодираха от първия етаж и балконите отгоре, след това я понесе в силните си ръце към сградата, нагоре по стълбите, по коридорите, въртеше я и я караше да се смее и вика като дете на въртележка.

Като стигна до покоите си с увисналата на врата му Лейди, отвори вратата с крак и спря на прага под клонка имел. Целуна я и се зарадва на топлия ѝ отговор. След това я внесе вътре захилен до уши и с гордост я разглеждаше, докато тя се разхождаше наоколо и занемяваше очарована от прекрасните му частни помещения.

Огромната дъговидна всекидневна водеше от едната страна до личния му кабинет, а от другата – до спалнята. Беше топла и богато декорирана. Ладиса погледна с известно смущение многобройните статуи на голи богини, нимфи и сатири в еротични пози. Калигула ѝ каза названията на божествените атрибути. Показа ѝ и стените, целите в ярки фрески, изобразяващи изкусно и съвсем открито лудориите на гръко-римските безсмъртни. Ако не ѝ бяха обяснили увлечението на римляните по еротиката, никога нямаше да повярва, че някой може да събере колекция от такова огромно количество фалоси, боядисани, от мед, от злато, повечето с крилца, полетели нанякъде или висящи от тавана на тънки лентички.

– Фалосите носят късмет и управляват живота ни – каза ѝ той, показа ѝ малкия медальон с фалос на шията си и я накара да го потърка.

Тя се усмихна засрамена не толкова заради твърдението на Калигула, че пенисите управляват живота ни – което според нея си беше самата истина, – а заради големия брой фалически предмети. След това се разходи и прекара длани по палмовите дървета, сухите цветя, бюстовете на предците на съпруга ѝ, изключителните мебели, аранжирани с вкус върху мозайката на пода, покрита на места с арменски килими и големи египетски възглавници. Отиде до високите прозорци, дръпна тънките пердета и погледна към терасата, която обграждаше от всички страни покоите на императора.

През това време той се освободи от военната си униформа и се приближи към нея изотзад само по препаска. И без да се обръща, тя знаеше, че е гол и готов да вземе наградата си. Започна да я гали по шията, да разтваря жълтата ѝ сватбена рокля, да плъзга ръце по предната част на тялото ѝ, докато не хвана в длани твърдите и съвършено оформени гърди. Щеше да му е благодарна, ако бе продължил със съблазняването, без да говори, но не стана така.

– Откакто те видях да яздиш на игрите – каза, – мечтая да ти опипам циците и да погаля шията ти.

– Толкова ли е важна голотата за теб?

– Абсолютно.

Ладиса мълчеше, докато Калигула търкаше малките ѝ зърна и се опитваше да ги втвърди и да ги накара да щръкнат. Но упоритото им плоско състояние го изнерви и той започна да ги щипе и дърпа наистина силно.

– Причиняваш ми болка, цезаре – оплака се тя след малко.

– Трябва да им причинявам болка.

– Защо?

– Защото така ще станат по-чувствителни и ще те направят по-похотлива – обясни той и започна да драска с нокти малките връхчета на гърдите ѝ. На нея не ѝ хареса, но не го отблъсна, защото знаеше, че така ще го обиди.

Той свали дрехите ѝ и притисна тялото си в гърба ѝ, погали и стисна задните ѝ части и я остави да почувства подутината му между бузите си, след това премести длани на корема ѝ, започна да си играе с пъпа ѝ, да напредва под препаската ѝ и да милва копринените косми по пубиса ѝ. Не можеше да се сравни с този на Друзила или Пиралис, но беше съблазнителен като на Лесбия, съвсем малко по-обрасъл от пубиса на тринайсетгодишната му сестра, без никакви косъмчета отстрани на венериния ѝ хълм.

Въртеше и притискаше пръсти и се опитваше да я възбуди, но тя не даваше никакви признаци, че такова нещо се случва. Пъхна пръст между срамните ѝ устни и затърси клитора ѝ. И въпреки че много добре знаеше къде да го търси, не му беше лесно да го открие, напипа само малка издатина, дори по-дребна от зърната на гърдите ѝ. Лейди се чувстваше все по-засрамена, не обичаше да я разучават и опипват така, но не направи нищо, за да го спре. Калигула усети, че е напрегната, и се уплаши да не би да е девствена.

– Наведи се малко и ме остави да вляза в теб – каза той, хапейки я по раменете и изследвайки отвърстието на вагината ѝ. Тя се подчини вяло на молбата му. Той вкара средния си пръст в нея. Беше доста тясна и суха, но хименът ѝ определено бе разкъсан. С въздишка на облекчение той бръкна още по-навътре с намерение да стигне до шийката на матката ѝ, но скоро разбра, че е доста надълбоко.

– Мастурбирала ли си някога? – попита.

– Какво имаш предвид? – отвърна му тя с въпрос, тъй като не знаеше значението на думата.

– Да търкаш малкото си съкровище тук сама, да използваш олисбос и други неща.

– Ами, бях си сложила олисбос вътре за няколко дни, за да подготвя вагината си, както правят всички момичета, преди да се омъжат.

– А не си ли си играла с клитора си?

– Не... – отговори тя, сякаш ѝ задаваха глупав въпрос.

– Много лошо... Трябва да го правиш всеки ден.

Тя се намръщи.

– Всеки ден?

– Да, разбира се, винаги когато имаш възможност. Сутрин в леглото, когато взимаш вана или когато си почиваш, после вечер преди да заспиш.

– Защо?

– Защото така ще направиш клитора си много по-чувствителен и ще го накараш да порасне – отвърна той. – Никой ли не ти е казвал как да го правиш, когато си била малка?

– Не... В Британия мъжете обичат да се сношават, а не да си играят.

– Тогава, предполагам, доста си се чукала.

– Не колкото римските момичета – каза тя и се извърна към него. Сложи пръст в устата си и се засмя на собствената си дързост. Харесваше му да я гледа, когато се смее, и също се засмя заедно с нея, защото усещаше, че напрежението от първата им близост започна да се стопява. Тя го погледна в очите.

– Не искаш ли да се сношаваш с мен? – попита, трогната от очарователната му усмивка. Започна да гали полуеректиралия му пенис и в същото време да развързва препаската му.

– Не толкова бързо – отвърна Калигула.

– Защо не? – прошепна Ладиса в ухото му.

– Легни – прошепна ѝ в отговор императорът.

– Няма ли да отидем в спалнята? – попита тя изненадана.

– Не, легни тук на възглавницата.

Тя легна. Той изпиваше с очи стройното ѝ тяло, тесния ѝ ханш, дългите ѝ крака и прекрасните ѝ гърди. След това бавно свали препаската ѝ с известни опасения... Дали красивата му съпруга имаше от онзи вид регал кунус, хубав и пропорционален, какъвто си го беше представял още първия път, когато я видя в Циркус Максимус? Докато я проучваше с пръсти, му се стори, че формата на вагината ѝ граничи със съвършенството, но сега трябваше да потвърди това и с очи.

Разтвори краката ѝ... Да! Имаше онзи рядък вид регал кунус, в който можеше да се влюби!

– Прекрасен е за гледане, знаеш ли? – каза той, като погали красивите ѝ срамни устни и ги разтвори, за да се наслади на гледката на очарователното ѝ розово отвърстие. След това качи краката ѝ на раменете си и зацелува ослепителните ѝ гениталии, лижеше и вкусваше немиришещата на нищо плът, като първо вкара в нея един, а после и два пръста. Ладиса не бе наясно какво той очаква от нея да направи и как да реагира, но не можеше да спре да мисли за огромния мокър език на Инцитатус и да го сравнява с любовната игра на съпруга ѝ. Правеше вероятно технически безупречен кунилингус, но нямаше мощта на нейния жребец. Прогони тези мисли от главата си и помръдна бедра, за да му покаже по някакъв начин, че одобрява действията му.

– Харесва ли ти? – попита Калигула.

– Да... Но ме е гъдел – отвърна тя с невинна усмивка и разроши русата му коса. Той игриво захапа кунуса ѝ и я накара пак да започне да се смее и да вика. Не беше толкова чувствена, колкото му се искаше, но красотата и детинското ѝ поведение стимулираха податливото му на женски прелести същество.

Без да спира да хапе и ближе кунуса ѝ, той премести тялото си и постави пениса си срещу устата ѝ. С наивна изненада Лариса забеляза, че той е още мек, и се смути. Да не би да е импотентен? Не я ли харесваше достатъчно? Да не би да се държеше дървено и да не оправдаваше изисканите му очаквания? Потисна тези натрапчиви мисли и облиза клатушкащия се пенис, след това отвори уста и го пое. Отне ѝ малко време, но с известно облекчение усети, че започва да расте и да се втвърдява.

– Търкай зърната на гърдите ми – каза той, като прекъсна кунилингуса.

Докато тя се колебаеше какво да направи, объркана от странната му молба, той протегна ръка изпод тялото си, отмести дланите ѝ от таза си и ги постави на гърдите си. Тя намери зърната му и започна да ги търка. След по-малко от минута за нейно най-голямо учудване пенисът му стигна до пълна ерекция в устата ѝ. Макар че никога не беше правила такова нещо като едновременно фелацио, кунилингус и стимулиране на мъжки гръдни зърна, ѝ хареса да го възбужда, като играе активна роля при това реципрочно удовлетворяване на сетивата. Тазът ѝ инстинктивно започна да се движи като при езда. Той усети значително увеличаване на овлажняването ѝ, а мърдането ѝ върна яркия спомен за възбуждащата езда на игрите и пришпори страстта му. Ставаше все по-трудно да отлагат гениталното сношение, което той така горещо си бе представил, когато я видя за първи път на гърба на коня да обикаля седем пъти с бясна скорост пистата на Циркус Максимус.

– Язди ме! Покажи силата си и ме накарай да спечеля надбягването! – извика той, сграбчи я за ханша и навря члена си в нея, като изви гръб, за да имитира по-добре кон. Учудена от внезапния му ентусиазъм, тя се отпусна и започна да го язди, клатеше се нагоре и надолу по големия му твърд член, блъскаше колене в хълбоците му, подканяше го на родния си бритски език, стискаше зърната на гърдите му сякаш бяха юздите на нейния шампион. Усещаше как влиза в нея, но дълбоко в себе си играеше ролята, която той ѝ бе отредил.

Ладиса наистина се забавляваше много, дълго се радва на играта на ездачка и кон в различни пози, почиваха си всеки път, когато той свършваше, хапваха и пийваха – той вино, а тя бира – и започваха отново. Тя го яздеше, седнала на гърба му, а той обикаляше на четири крака, смееха се и лудуваха из покоите му. Тя даваше колкото може от себе си, но не успя да стигне до връхната си сексуална точка на удовлетворение въпреки мощните тласъци на пениса му и обилната му еякулация.

Когато Калигула най-накрая падна изтощен на леглото, много добре знаеше, че не е свършила нито веднъж. Щом тя облегна нежно глава на рамото му, той погали дългата ѝ руса коса.

– Стигала ли си някога по някакъв начин до оргазъм? – попита той.

– Искаш да кажеш... гаудиум?

-Да.

– Ами... не... никога с мъж – отвърна.

– О! Харесваш момичета? – попита той и се замисли дали да не повика сестрите си или някоя от конкубините си, за да си поиграят горещи лесбийски игри.

Тя се изправи до седнало положение, обидена.

– Нееее! Как можа да си го помислиш? – Изсумтя и го плесна леко по пениса. Той избухна в смях. Тя го погледна, също се разсмя и го целуна.

– Щом никога не си изпитвала оргазъм с мъж или с жена, откъде тогава знаеш какво е?

– Не знаех какво е гаудиум до нощта на моминското ми празненство – отвърна Лейди и легна отново, като сложи глава на рамото му.

– И тогава видя как някакви жени свършват?

Би могла да отговори и положително, но беше прекалено горда и знатна, за да се принизи до нивото на обикновените хора, които непрекъснато лъжат от глупави подбуди.

– Не... Аз преживях гаудиум – отвърна тя безстрашно.

Той се намръщи. И как, по дяволите?... – помисли си. Тогава през ума му мина една щура мисъл.

– С кон? – попита с палава усмивка.

– Да.

Поклати глава, мислейки си, е сънува. След това застана на колене в леглото и се вгледа в нея.

– Не ме занасяш, нали?

– Разбира се, че не! – отвърна тя и се изправи до седнало положение срещу него. – Ти си мъжът, на когото обещах любовта си.

Долната му челюст увисна. После отново избухна в смях, взе я в прегръдките си я раздруса.

– Лейди! Лейди! Прекрасна си! Не съм си и мечтал да се оженя за толкова истинска, спонтанна и невероятна любителка на коне! О, Британия! Ти си заченала богиня!

Отначало беше изненадана, но след това си помисли, че е съвсем естествено императорът да не реагира като глупак. Прегърна го с огромна радост и не спря да целува всяка част от лицето му и да се смее до сълзи.

– Къде?! Как?! Разкажи ми всичко! – настоя той с чисто възхищение. Тя му разказа всяка подробност от действията си с Инцитатус в конюшните на Ромул, само не спомена за нахлуването на Муций в тялото ѝ, но не защото беше прекалено отвратително, а защото напълно бе забравила за него. Сред ентусиазираните му коментари разкри и най-интимните детайли от сношението и гаудиума, който изпита с жребеца, а накрая му каза и че го е купила.

– Къде е той сега? – попита Калигула извън себе си от вълнение.

– Не много далеч. В малък храм, който купих вчера, близо до Залата за събрания.

– Храмът на Публий Корнелий Катул?

– Да.

– Много добре знам къде е – отвърна императорът, без да сваля очи от нея. – Искаш ли да отидем там?

Тя се усмихна.

– Сега?

– Да.

Ладиса пое дълбоко дъх и кимна.

– Хайде, да вървим! – прикани я Калигула и я хвана за ръката.

Тя го прегърна.

– Наистина ли искаш да видиш как правя любов с него? – прошепна тя в ухото му.

– Да, това ще ме накара да се гордея с теб – отвърна ѝ той.

***

На следващия ден Друзила започна доста рано работа в личния си кабинет. Повика своя освободен роб Домиций Лабон, който отговаряше за правните ѝ дела, и го накара да изготви проект за лицензно споразумение, което да дава на Муций Регулат пълни права за управление на вавилонски тематичен парк на хълма Ватикан.

Обсъдиха различни аспекти, като работно време, позволени храни и напитки, входна цена, брой наети работници, лична охрана и артисти, санитарни помещения, счетоводство, данъчни облекчения, застраховки срещу нещастни случаи, сгради, архитектура, инфраструктура и т.н. Друзила каза на Лабон да се придържа към юридически термини с широко тълкувание, за да предотврати завеждането на иск или да направи лесни за спечелване делата в по-ниските съдебни инстанции.

– Трябва да приложа точни планове – обясни Лабон. – Имате ли такива?

– Регулат ще ми ги предаде тази сутрин – отвърна принцесата. – Каква стратегия предлагаш за безпроблемното одобряване на лиценза? Да го прокараме от името на императорския съвет или лично от името на императора?

– Не... нито едно от двете. Ще привлече прекалено много внимание и политическа съпротива от боните. Най-добре ще бъде да се обърнем към едила (римски магистрат, отговарящ за игрите, сградите, обществените паркове и други подобни) и да оставим той да одобри проекта и лиценза в рамките на своите правомощия и за благото на римския народ.

– Кой е избран за едил през следващата година?

– Марк Теренций Кота.

– О, един Кота! – възкликна Друзила, която знаеше, че родът Кота (всъщност Кота е прякор на рода на Аврелиите) има отлични връзки със семейството на Юлиите още от времето на Аврелия Кота, майката на Юлий Цезар. – Що за човек е той?

– Малко над трийсетте, блестящ юрист с отличен авторитет сред народа. Избран е почти единодушно от комицията (събранието на плебеите) на основата на амбициозна програма, която все още не е успяла да намери пълно финансиране от хазната.

– Хмм... Може да успеем да му намерим парите, от които има нужда.

– Разбира се. Можете да го поканите в двореца на частен разговор. Но не бих гарантирал, че ще получите каквото искате. Той е доста неподатлив към подкупи.

След като Домиций Лабон си тръгна, Друзила взе няколко писма и малко свитъци. Качи се в покоите на брат си на третия етаж. Слугата я информира, че императорът е зает. Силно раздразнена, тя закрачи из приемната, въртя се така известно време, след това дойде отговорникът за покоите му и ѝ предаде молбата на Калигула да дойде следобед.

– Добре ли е той? – попита Друзила, като забеляза, че кабинетът на Калигула е празен.

– Да, разбира се – отвърна отговорникът. След това се усмихна. – Предполагам, че императорът е имал пълна със събития нощ.

Тя се направи на развеселена и си тръгна. Вместо да слезе по главното стълбище, се шмугна в малък коридор и се качи по тясна спираловидна стълба, водеща на терасата на четвъртия етаж. Един пазач я разпозна и застана мирно. Тя се повъртя наоколо, погледа навън, след това, без да привлича вниманието, обърна очи към терасата на брат си отдолу. –

Там бяха Калигула и новата му жена, облегнати на парапета, прегърнати. Той любовно я притискаше към себе си, и двамата се наслаждаваха на гледката към града, разменяха си леки целувки и думи, които Друзила не можеше да чуе, но беше съвсем ясно, че са влюбени. Като знаеше, че Ладиса не изпитва сексуално влечение към мъже, а предпочита коне, нежното поведение на брат ѝ я обърка. Какви тайни оръжия от арсенала си на съблазнителка бе извадила Ладиса? Как е успяла да задоволи мъж като римския император, разглезен от най-ранна възраст от момичета и жени от всякакъв вид?

По пътя обратно към покоите си Друзила размишляваше как и кога да разкрие на брат си, че жена му си пада по коне. Очевидно трябваше да действа, когато е сигурна, че може да докаже обвиненията си. Ладиса трябва да бъде хваната в малкия храм по време на акта с жребеца.

Когато влезе в собствената си всекидневна, бе посрещната от Бризея, която и предложи сребърен поднос с нарязани портокали, току-що пристигнали от Сицилия. Но имперската принцеса беше нервна от видяното на терасата и реши да стовари яда си върху първия човек, който ѝ попадна пред очите – а именно надменната галска робиня, която никога не се държеше смирено, както предполагаше положението ѝ.

– През трите месеца, откакто ми служиш – каза принцесата, докато похапваше от плодовете, – никога не си искала от мен позволение да се срещнеш с любовник. Да не го правиш зад гърба ми?

– Никога не бих направила нещо зад гърба ви, домина.

– Значи мастурбираш.

Бризея се стегна. Очите ѝ се стрелнаха наляво и надясно, за да видят дали няма още някой при тях. Друзила я обиколи и я разгледа от глава до пети. След това я мушна с пръст в ребрата.

– Да не онемя?

– Не, домина. Това е много лично.

– Но ти не си личност, Бризея. Ти си робиня, забрави ли?

– Не съм, ваше височество – отвърна младата жена, преглъщайки гордостта си.

– Е? Ще ми отговориш ли? – настояваше Друзила.

– Понякога го правя.

– Добре! И какво те възбужда тогава?

– Духът на покойния ми съпруг.

– Хм... Какъв беше той? Гал?

– Да. Много красив мъж.

– Кога умря?

– Преди пет години.

– И не си имала други любовници?

– Не.

– Ами предишният ти господар, Тит Петроний? – попита Друзила. (Тит Петроний Нигер по онова време е на двадесет и три години, по-късно ще бъде наречен Петроний Арбитер заради елегантното си облекло и новите моди, които въвежда за мъжете ѝ жените през всички сезони.)

– Продадох се в робство на Петроний, за да работя в ателието му за висша мода. Той винаги ме е уважавал и никога не е искал от мен сексуални услуги.

– Твърде глупаво. Ако наистина те е уважавал, щеше да ти даде много възможности да се наслаждаваш на прегръдките на мъжете.

– Не изпитвам влечение към мъжете.

– Това ли става в твоя малък, ограничен мозък?

Бризея затвори очи. Мускулите на долната ѝ челюст леко трепнаха, но брадичката ѝ остана вирната. Блестящата ѝ тъмнокестенява коса беше прилично вдигната на кок, прибрана от двете страни и забодена с няколко кехлибарени фиби, изработени в стила на кехлибарения ѝ медальон и обеците. На шията си вместо робски нашийник тя бе получила разрешение да носи проста огърлица от сплетени златни нишки.

– Свали си туниката! – нареди и Друзила.

Галската робиня хвърли леден поглед на принцесата. След това бавно отвори златната закопчалка, която държеше туниката на рамото ѝ, и остави дрехата да падне в краката ѝ. Беше висока и слаба, може би прекалено слаба за римския вкус. Нейната мамилара (проста лента за през гърдите, направена от същия плат като препаските) покриваше малките ѝ, но добре оформени гърди, а препаската ѝ от същия десен елегантно обвиваше тесния ѝ ханш, корема и таза, покриваше изящните ѝ полукълба, не като при римските момичета, които носеха препаските си само през чатала и между задните си бузи, завързани за кръста.

– Защо е такава? – попита Друзила и докосна препаската.

– Нова мода в долните дрехи – отвърна Бризея.

– От Петроний?

– Да. Нарича я мутандола.

– Защо не си ми я показвала досега?

– Мислех, че е прекалено целомъдрена за прекрасните ви задни части.

– Хмм... Свали всичко – нареди Друзила, която усети едва доловимия сарказъм на робинята си, но реши да не го коментира.

Бризея знаеше, че не може да противоречи на господарката си и се подчини. Първо свали своята мамилара и разголи малките си гърди с техните щръкнали зърна, след това разви и мутандолата. Тънка златна верижка украсяваше талията ѝ. Друзила забеляза, че има стройни бедра с голям луфт на чатала и типичния за високите жени пубис – издължен и изпъкнал, покрит с малко храстче меки къдрави косми.

– Разходи се наоколо – заповяда Друзила, докато отхапваше още едно парченце сицилийски портокал.

Дългите крака на робинята започнаха да се движат в права линия, обути в златисти сандали със средни токчета, бедрата ѝ се поклащаха с вродено достойнство. Бризея не се чувстваше неудобно да се разхожда гола. След няколко обиколки спря в средата на стаята, разтвори крака, сложи ръце на кръста си и погледна Друзила, а големите ѝ кафяви очи бяха леко развеселени. Наистина беше красива жена. Имаше прав галски нос, плътни устни, идеални бели зъби, високи скули, силна челюст и волева брадичка, излъчваше самоувереност и решителност да посрещне смело предизвикателствата на живота.

Зад Бризея се появи една от робините и обяви, че Домиций Лабон, освободеният роб, е пристигнал.

– Кажи му да ме изчака в кабинета – нареди Друзила, а Бризея остана неподвижна. Не се обърна съм робинята, за да не я вижда подчинената ѝ гола. Когато момичето излезе, принцесата се доближи до Бризея и леко потърка зърната ѝ.

– Ще ти намеря любовници – каза.

– Не е необходимо, домина.

– Напротив, Бризея. Никоя жена не може да се затваря в себе си и да отказва ласките си на мъжете, така обижда боговете.

– Ще трябва да ме насилят.

– Успокой се. Сигурна съм, че ще ти хареса и ще си ми благодарна – отвърна Друзила и погали устните на Бризея. – Искам да си смела, разбра ли?

Галската робиня сведе глава.

– А сега се облечи и се захващай с работата си – добави Друзила с дружелюбен глас.

Принцесата се върна в кабинета си и разгледа проекта на Лабон за лиценз. Направи няколко промени, нареди на освободения роб да ѝ изготви три копия от окончателното споразумение и го освободи. Стъкна огъня в камината и свали дългата си туника, като остана само по синия хитон (къса, по-лека туника в гръцки стил, привързана на кръста), който носеше отдолу.

Почувства се по-удобно и погледна в дупките по стените, в които се намираха безброй свитъци. Извади списъка с гостите на официалния банкет. Едилът Марк Теренций Кота беше сред тях. Е, помисли си тя, щом е гледал представлението ми, ще се развълнува от възможността да се срещнем... Написа му лична бележка, с която го канеше в двореца във възможно най-скоро време, когато на него му е удобно, за да обсъдят молбата му за финансиране към хазната и ситуацията със закона за апроприацията, който бе внесен в Сената.

След това написа бележка на Петроний с молба да ѝ устрои частно ревю, за да си избере рокли, туники, наметки и аксесоари от пролетната му колекция, както и нови долни дрехи, каквито неговата бивша галска робиня била така любезна да ѝ покаже. Замисли се за Макрон и подхвана да му пише кратка бележка, но след като надраска няколко думи, смачка папируса на топка и го захвърли в горящото огнище. Въпреки че Макрон бе човекът, провокирал първия ѝ оргазъм в живота, Друзила изобщо не си падаше по него. Идеята да му напише бележка бе продиктувана единствено от политически подбуди. Но тъй като все още не знаеше какво става в ума на брат ѝ по този въпрос, реши да изчака и да говори с него следобед.

Докато се разхождаше из стаята и размишляваше за брака на Калигула с Ладиса и за очевидно успешната им първа брачна нощ, обявиха появата на Муций и той влезе в кабинета ѝ, облечен в една от обичайните си широки горни дрехи, с екстравагантен болтус на главата (византийска шапка), носеше огромни рула с планове и свитъци, свързани с вавилонския му проект.

– Аве, Друзила, скъпоценен камък на Рим! – поздрави я византиецът.

– Аве, приятелю – отвърна тя и тръгна към него.

Той постави документите на голямата маса, след това се поклони и ѝ целуна ръка.

– Изглеждаш великолепно в този хитон – каза.

– Знам, но не искам да си въобразяваш нищо.

– Ще се постарая, Друзила – обеща с широка, пълна с възхищение усмивка. – Ето това са плановете на моите архитекти с всичките спецификации на сградите.

– Твърде много документи, Муций – каза Друзила, впечатлена от възголямата купчина. – Нали не очакваш да ги прегледам всичките?

– О, не. Просто искам да ти покажа, че съм ги приготвил.

Друзила се облегна на бюрото си.

– Седни и ми разкажи за Инцитатус.

Муций седна на стола и се загледа в разкошните ѝ крака, които тя щедро разкриваше пред очите му.

– Хайде, говори – настоя принцесата и го ритна леко.

– Ами, ти вече знаеш какво се случи в деня преди императорската сватба, нали?

– Да, Ювения е купила храма и е наела декоратори за интериора.

– Точно така. Имах само четирима информатори край стените на градината, но те свършиха доста добра работа. Разбира се, трябваше да стоят на разстояние, да се крият от Ювения и хората ѝ, които влизаха и излизаха през тежката желязна врата на градината в покрита кола. Едно от моите момчета се изкачило по стената и надникнало вътре. Хората на Ювения работели усърдно, най-вече вътре в храма, пренасяли греди, кожа, платове и други неща от колата. След срещата ми с теб наредих мястото да се следи и през нощта и поставих още петима нови съгледвачи около стените. Преди изгрев покритата кола си тръгнала, но се върнала след два часа със жребеца. Моите хора останали отвън, но никой друг не дошъл там през нощта.

– Сигурен ли си?

– Да, искам да кажа, че се доверявам на екипа си и особено на шефа им Луций Рутилий, син на освободен роб, който работи за мен от десет години. Сега той отговаря за наблюдението.

– Неподкупен ли е?

– Напълно.

– Продължавай. Какво стана вчера?

– По време на императорската сватба едно конярче завело Инцитатус да поязди в парка за тренировки на Циркус Максимус. Направило същото и тази сутрин. Предполагам, че ще го прави всяка сутрин, което е най-доброто, разбира се, ако искат да поддържат коня в отлична форма.

– Мисля, че Лейди лично ще се заеме с това веднага щом меденият ѝ месец свърши.

– И аз така мисля. Както и да е, от това, което знаем засега, Ювения е оставила двама коняри на стража от изгрев до залез, плюс три осемчасови смени от по шест въоръжени пазачи.

– Охо! Няма да е лесно да се промъкне човек и да поогледа в храма, когато Лейди е вътре.

– Знам. Но можем да се опитаме да им отвлечем вниманието.

– Ювения през цялото време ли е там?

– Не. Вчера през деня не се появи. Но снощи моите момчета видели двама непознати с пелерини и качулки да влизат през оградата, да отварят желязната врата със собствени ключове и да проникват в храма.

– Ами охраната?

– Очевидно двамата са знаели паролата и охраната ги е пуснала. Моите хора останали на стража, но не ги видели да излизат.

– Кога получи последната информация?

– Преди около час, тъкмо се канех да тръгна към двореца.

– Хмм... Дали не са още вътре?

– Вероятно. Накарах моите момчета да проверят внимателно всеки сантиметър от оградата за тайни врати. Както знаеш, стените ѝ са покрити от двете страни с гъст бръшлян, който би прикрил скрити порти.

Друзила наистина беше трогната от усилията, които Муций полагаше за нея. Той усети задоволството ѝ от усърдието му и я погледна като куче, което очаква стопанинът му да го погали.

– Ти си безценен приятел, да знаеш – каза принцесата, повдигна стъпало и потри с него коляното му. Късата ѝ туника се повдигна. Взрян в слабините ѝ, покрити само от тънка препаска, Муций взе крака ѝ в ръце и целуна пръстите му и сандала. Тя вдигна и другия и го остави известно време да целува и облизва и двете ѝ стъпала и глезените. Тежкото му дишане, въздишките и нежните думи, които мълвеше, говореха на принцесата, че тук става въпрос за нещо повече от преданост. Той очевидно се бе влюбил в нея.

– Свали си болтуса – подкани го тихо с чувствен глас. Муций свали огромната византийска шапка от главата си и я остави на пода. След това започна да гали краката ѝ, да я целува по местата, през които минаваха дланите му, чак до таза, облизваше и гъделичкаше меката кожа от вътрешната страна на бедрата.

– Това не ти го давам като награда, нали ти е ясно? – каза тя с кадифен глас, разтвори крака и вдигна двете си колене.

– Тогава защо?

– Защото ме възбуждаш.

– О, Друзила... Аз просто изливам чувствата си пред теб, без никакви задни мисли.

– Знам, Муций, знам... – промърмори тя и полегна назад на бюрото, като не спираше да гледа как голямата уста на византиеца жадно поглъща бедрата ѝ, минава по венериния ѝ хълм, облизва препаската ѝ и след това отваря челюсти, за да обхване цялата ѝ генитална област. Парфюмираната ѝ градина, отделена от него от плата на долната ѝ дреха, се виждаше през мократа коприна, когато слюнката от езика му се смеси със соковете на прекрасната ѝ вулва. Друг би се радвал да докопа така дълго мечтана плячка, но Муций се наслаждаваше на чисто физическите усещания, които проникваха в него с всяко потръпване на женската ѝ природа. Разпалена от близкия контакт, чувстваща се обладана от устата му, тя стенеше и дишаше тежко – "Да, о, да, точно така..."

Повдигаше, тласкаше и търкаше таза си в зъбите му, каза му да разкъса препаската ѝ, след това му се предложи без никакви задръжки, усети как топлият му език разделя срамните ѝ устни и след това той трескаво засмука клитора ѝ. В същото време не преставаше да гали с език втвърдяващия се връх на чувствителния ѝ израстък и след малко я чу да стене още по-силно. Отпусна се изцяло на бюрото и обви крака около врата му, търкаше таза си в лицето му, докато поток от вагинални сокове не напълни цялата му уста и не му показа до какви върхове е достигнала възбудата ѝ.

Но днес чувствата на Друзила към византийския сводник бяха наистина много по-дълбоки от първия път, когато правиха секс на масата за масажи. Тя се плъзна надолу от бюрото, прегърна го и захапа устните му, разтвори връхната му дреха, свали хитона си и потърка голите си гърди и корема си в късото му разплуто тяло. Дълбоката страстна целувка, която му подари, го потопи изцяло в омагьосващата ѝ личност. Продължиха да се целуват диво, докато той търкаше зърната на гърдите ѝ, а тя галеше еректиралия му пенис с колене и така взаимно увеличаваха възбудата си.

Когато тя стигна най-високата си точка, Друзила коленичи и навря големия пенис на Муций в устата си, пощипваше, дърпаше и хапеше скротума му, за да привлече цялата му сексуална енергия в основния орган. Правеше му фелацио с удоволствие, наслаждаваше на голямата повърхност на главичката му, която завираше дълбоко в гърлото си, радваше се на тръпките и стоновете му, възбуждаше се все повече и повече, докато в един миг не можеше да чака повече. Легна на възглавницата, разтвори крака и прие мощния му първи тласък в нея с вик на облекчение. Прегръщаше го и го целуваше, движеше се ритмично с него. Прекрасната принцеса се отдаде на грозния византиец, сношението ставаше толкова бързо, че от триенето на твърдия му като желязо пенис вагината ѝ започна да пука като разпалени въглени.

Тя вдигна единия си крак, завъртя тялото си на една страна, а Муций застана на колене, яхнал долния ѝ крак и започна да прониква още по-дълбоко в нея, очите му се изпълваха с чувствената ѝ красота, дърпаше зърната ѝ, притискаше я силно в шийката на матката. Изведнъж усети недвусмислени вагинални контракции, които се нуждаеха от съвсем малка допълнителна стимулация, за да излязат и двамата извън контрол. Можеше да прибегне и до техниката на душене, но така беше погълнат от сношението, че единственото нещо, което му дойде наум, бе да хапе петата на крака, който прегръщаше, и да влиза в нея с още по-силни тласъци.

Но то се оказа достатъчно!

Когато зъбите му раздразниха нервните окончания на петата ѝ, през нея мигновено премина енергия и се стрелна от крака ѝ директно към вагината, и Друзила изпадна в несвяст. Контракциите на оргазма ѝ вече не можеха да бъдат удържани. Гениталният ѝ тракт стискаше пениса му и силните ѝ вибрации се предадоха и на неговия движещ се инструмент. Тя пищеше, мяташе глава, въртеше очи, дишаше тежко и се клатеше, казваше му, че свършва. Колкото по-силно хапеше петата ѝ, толкова по-силно тя свършваше и изразяваше задоволството си от това, което правеше с нея, с ръцете си – пляскаше се по бедрата, търкаше клитора си, бъркаше с пръст в ануса си, щипеше зърната си, разпращаше удоволствието по цялото си тръпнещо тяло.

Най-накрая сграбчи главата му, целуна го отново, издиша тежко и го помоли и той да свърши. Тласъците му станаха трескави. Зрението му се замъгли. Изрева като ранен слон и се изпразни в нея. Радостта ѝ се равняваше на неговата. Тя се блъскаше буреносно в него с цялата си сила и стигна до най-високата си точка, като изстреля любовния си нектар върху тлъстия му корем, свършваше без прекъсване по време на цялата му еякулация, след това заедно се насладиха на последните тръпки на удоволствието, успокоиха се, докато страстта им бавно се уталожи, потънали в топлото интимно усещане за удовлетвореност.

– Ти си чудовище – прошепна тя в ухото му.

– Ще ми простиш ли някога?

Тя се засмя.

– Не мисля. – И го изблъска, като се засмя отново, когато той падна на пода и се затъркаля като топка, пазейки капещите си слабини с ръце.

***

С няколко свитъка в ръце, с олекнало сърце и току-що изкъпана, Друзила влезе в кабинета на Калигула, облечена в една от най-ослепителните си туники с дълги цепки от двете страни на тялото ѝ, привързана със златен колан през талията.

Целуна леко брат си и седна на стола пред бюрото му. Изчака го да привърши с подписването на някакви документи, постави свитъците на бюрото му, взе си банан от кошницата с екзотични плодове и го обели.

– Как си, сестричке? – попита Калигула, докато все още четеше документите.

– Във върховна форма. А ти?

– Чувствам се прекрасно – отвърна той, без да вдига очи към нея.

– Как беше първата брачна нощ?

– Надмина и най-смелите ми мечти – отговори и ѝ хвърли поглед през документите.

– Чух, че купила страхотен кон.

Калигула вдигна глава и се взря в нея. Друзила чувствено облиза банана. Той се засмя.

– Както винаги моята малка сестричка е добре информирана.

– Просто се опитвам да те предпазя от злостните слухове, които опонентите ти могат да разпространят, за да печелят точки срещу теб.

– Слуховете не ме притесняват. Какви са тези свитъци, които си ми донесла?

– Направих някои промени в последните епизоди на нашата пиеса.

– Какви промени?

– Проституиращото дете, чиято роля се изпълнява от Октавия, трябва да бъде жестоко преследвано от злия съдия Курсос и безмилостно бито с пръчки, защото отказва да обвини в убийство невинния си клиент. И точно преди да умре от изтезанията, се появява Нептун, спасява ѝ живота и убива Курсос и съпругата му.

– Хмм... Щастлив край, така ли?

– Да. Той ще носи посланието, че имаш чувство за справедливост.

– Кой ще играе съдията? – попита Калигула.

– Публикола Тудитаний, цензорът, който обича да изпълнява роли на злодеи в луди сценици (театралните представления), помниш ли го?

– О, да... аматьорът с ужасно грозното лице. Колко е годишен?

– Около петдесет... Вече говорих с него и той с радост ще подложи Октавия на реалистични изтезания.

– Добре. Ще го прочета утре. Нещо друго?

– Какви планове имаш за Макрон? Трябва ли пак да се срещам с него?

– Не... Може би по-късно. Първо искам да се срещнеш с Луций Катег в неговата къща в Карина (скъп жилищен квартал на древен Рим, близо до Палатинския хълм.)

– И под какъв претекст?

– Той е редовен клиент на новия ти византийски приятел – подхвърли Калигула, за да ѝ даде да разбере, че знае за доброто ѝ разбирателство с Муций.

Тя започна шеговито да прави фелацио на банана.

– Е, ѝ?

– Помоли го да ти уреди една нощ с Катег в неговата къща, при условие че Катег ще е там сам. Ако приеме, ще отидеш и ще го ощастливиш. След това ще го упоиш. Прегледай медальона му и чекмеджетата в спалнята. В медальона си държи малък ключ. Увери се, че не е оставил знаци като восък, косъм или нещо друго, което да издаде, че някой е вадил ключа от медальона, Когато си сигурна, вземи ключа, иди в кабинета му и потърси тайния му сейф.

– Знаеш ли къде е?

– Не. Разгледай и ще го намериш. Внимателно провери за знаци и от външната страна на сейфа и след това го отвори. Той държи вътре актуален списък на всички бони и вероятно списък на конспираторите, които заговорничат да ме убият и да възстановят републиката.

– Наистина ли има такъв заговор? – попита ужасената Друзила.

– Да.

– Копелета! – изръмжа принцесата, притворила очи.

– Знам как се чувстваш, Друди, но се успокой. В сейфа му може да има и план с бележки кога, къде и как ще нанесат удара. Когато се убедиш, че си намерила каквото трябва, иди до прозореца. Ще поставя един от верните ми скаути да чака цяла нощ в градината пред кабинета на Катег. Той ще ти даде вързоп със свитък и необходимите неща за писане. Препиши на свитъка списъка и всички важни бележки, които намериш в сейфа на Катег. Заключи пак сейфа, след това дай на скаута вързопа със свитъка, мастилото и писалката и се върни при Катег. Сложи ключа в медальона му, но го остави точно както си го намерила. След това легни и спи при него. Когато се събуди, се постарай да те види гола и да ти помогне да си облечеш туниката.

– Разбирам, Кал. Трябва да съм извън подозрение.

– Разбира се.

Друзила се приближи до брат си, седна в скута му и го прегърна. След като го целуна леко, каза:

– Не е ли откачено, че боните все още си мислят, че империята може да бъде управлявана от вечно каращи се, корумпирани политици като през последния век на републиката?

– Знам, скъпа. Много потискащо.

Друзила целуна брат си с любов. Той я поопипа малко. След това тя коленичи и започна страстно да му прави фелацио, показвайки цялата си изтънченост и виртуозност, остави го да свърши в устата ѝ и погълна всичко. Беше толкова щастлива! Не само защото я превръщаше в свой таен агент по много специален и вероятно застрашаващ живота начин, но и защото ѝ връщаше ролята независимо от брака си, като се наслаждаваше и физически на любовта ѝ. Почувства се силна и сигурна.

– Как се справя жена ти с фелациото? – попита Друзила, след като той се успокои.

– Никой не може да бие една римска патрицианка в това изкуство – отвърна Калигула и я погали по червените къдри. – И със сигурност няма жена, която може да се мери с една принцеса от Юлиите, особено пък с теб. Във всяко състезание по фелацио ще си първа, а конкурентките ти ще са много зад теб.

Друзила нежно склони глава в скута му. Тогава ѝ хрумна нещо.

– Защо не направиш състезание по фелацио? – предложи.

– Тук, в двореца?

– Разбира се – каза тя, стана и се завъртя, развълнувана от собствената си идея. – Ще направим голямо пиршество... ще поканим скаутите и техните приятелки, сенатори, патриции, магистрати, техните конкубини, дъщери, любовници и съпруги... Ще си измислим някакви роли и ще се забавляваме много!

Калигула избухна в смях. Друзила го грабна от стола и затанцува с него.

– Ще изпълня толкова добре тайната си мисия, че няма да ти даде сърце да ми откажеш това състезание! – възкликна тя. – Ако го направиш, ще ги победя всичките! – Тя се затича след него и го притисна към стената, след това престана да се държи детински.

– Няма да правиш глупости с Лейди и онзи кон, нали? – попита, а в очите ѝ се четеше любов.

– Не, скъпа... Само ще гледам.

– Вече гледа ли я?

– Да. Снощи.

Друзила затаи дъх.

– И как беше?

– Невероятно – отвърна Калигула с обезоръжаваща усмивка.

Друзила пое дълбоко въздух. Толкова много се гордееше с брат си и толкова го обичаше, че не можеше да изпитва ревност. Усмихна се и прокара пръсти през устните му.

– Ама че си глупак... – каза.

– Някой ден ще те взема с мен да я гледаме заедно.

– Наистина ли?

– Нали не мислиш, че мога да си правя шеги, когато става въпрос за... коне?

Огнената червенокоска го целуна по устните.

– Не – каза. – Но внимавай, като ходиш там, обещаваш ли?

Той кимна.

– Да, мила.

– Обичам те, Кал. Можеш да разчиташ на моята лоялност не само защото си ми брат, но и защото ти се възхищавам като на велик римски император.

– И аз те обичам, Друди – заяви той с влажни очи. – И мисля, знаеш, че ще те обичам винаги, не защото си ми сестра, а защото си най-интелигентната, любвеобилната и интригуващата жена в целия свят.

Това беше най-силното обяснение в любов, което някога ѝ беше правил. Тя потръпна от обзелата я радост и се отдръпна, преди да избухне в сълзи.

– Не забравяй да прочетеш промените в последния епизод на пиесата – заръча му. – И не се преуморявай от работа. – След това се обърна и тръгна обратно към покоите си.

8.

Веднага след сватбената церемония на Калигула Месалина избяга от Сервилий и останалите и се качи в своята лектика, която я чакаше пред храма.

Затвори зимните завеси и се мушна под завивките от животинска кожа. Докато осмината носачи я отнасяха към вилата на баба ѝ, намираща се близо до Анциум (днешен Анцио, пристанищен град на около четиридесет и пет километра южно от Рим), цялото тяло на Месалина трепереше, но не от ниската температура навън, а защото беше изключително възбудена.

По време на церемонията застаналият зад нея Сервилий доста грубо я опипа през цепката на туниката ѝ. После, докато всички гледаха към младоженците, седнали пред пронубата, той извади еректиралия си член изпод тогата и го постави между задните ѝ бузи. Беше изключително вълнуващо да усетиш как един патриций рискува да бъде обвинен в светотатство само заради нея, само за да я накара да разтвори бедра и да му позволи да влезе още по-дълбоко в нея. Сервилий отмести препаската ѝ настрани и потри пениса си в слабините ѝ. Пипаше окосмяването ѝ, усещаше нежното ѝ овлажняване и ѝ шепнеше в ухото какво би могъл да направи с нея, ако я има. Намеренията му бяха плашещи, но откровените му описания я накараха да се овлажни още повече и ѝ се прииска да го заведе в носилката си и да прави секс с него на минутата. Но трябваше да потисне страстта си, тъй като Сервилий беше патрон на Муций, а тя трябваше да спазва клетвата си, като изчака одобрението на сводника и чак след това да се люби с клиент.

Като си фантазираше за Сервилий, мастурбира буквално през цялото пътуване, което трая повече от четири часа. Самозадоволяването беше един от любимите навици на Месалина още откакто навърши четири години. Тогава, все още девица, тя обичаше да притиска възглавници между краката си заради гъдела, който те я караха да усеща. Година по-късно красивата ѝ млада майка Домиция Лепида я научи как да си масажира клитора с редки египетски мазила, за да израсне той голям и чувствителен. Като на всяко римско дете ѝ позволяваха да си играе и лудува с приятелчета и братовчеди, включително и с Друзила, която бе две години по-голяма от нея и ѝ показа много от възбуждащите тайни на взаимната мастурбация.

Когато Месалина навърши осем години, майка ѝ започна внимателно да разтяга химена ѝ с малък олисбос, докато момичето започна да задържа по-голям във вагината си и така завърши безболезненото премахване на ненужната мембрана, както ставаше по онова време с всички девици. Но дори когато Месалина започна да има любовници, тя не преставаше да се грижи добре за растящата си розова пъпка. На единайсет получи първата си менструация и започна да прави любов с безчет момчета и мъже, но винаги изпитваше невероятни оргазми, като търкаше еректиралия си клитор с пръсти или с помощта на извит като дъга инструмент от слонова кост. Единия му край беше заоблен и дебел, той влизаше във вагината ѝ, а другият завършваше с малък назъбен пръстен, който се триеше в розовата ѝ пъпка и изпращаше наелектризиращи вибрации и невероятни вълни на удоволствие по цялото ѝ тяло.

По време на пътуването до Анциум Месалина знаеше, че носачите могат да я чуят как стене и да усетят как носилката се тресе всеки път, когато тялото ѝ се разтърсваше, но въпреки това не се отказа да стигне до оргазъм сама. Точно обратното, започна да фантазира как я отнасят в някой от онези манциони (ханове, в които предлагат подслон и храна и които се строят на всеки петдесет километра по големите пътища на империята) и как я обладават множество търговци, роби, фермери и овчари. Инстинктът да се предлага като подарък от боговете на всякакви мъже, без да се интересува от техните раса, възраст, външност и статус, Месалина бе усвоила от майка си. Домиция Лепида, сега на около трийсет и пет години, беше изключително красива и все още щедро се впускаше в плътски забавления с множество любовници, повечето от тях от нисшите класи.

Веднъж преди три години, когато Месалина беше на четиринайсет, а Лепида на трийсет и две, двете пътуваха заедно към Анциум и спряха за през нощта в един претъпкан хан. Месалина и друг път беше гледала майка си да прави секс по разни пиршества с по няколко мъже, но онази вечер Лепида буквално стовари всички обитатели на хана в краката си. Облечена като момче, Месалина се криеше в ъгъла на голямата трапезария и гледаше с обожание прекрасната си млада майка да се съблича и да танцува гола по масите, докато пътуващи гръцки музиканти правеха импровизации с барабани и флейти.

Потропваше със сандалите си по плотовете на дървените маси, люлееше бедра и разтваряше ръце, сякаш бяха крила на птица. Лепида позволи на по-знатните да галят невероятните ѝ крака и да се заиграват със слабините ѝ, придвижваше се чувствено от маса на маса сред виковете и дръзките забележки на над сто възбудени и доста пияни мъже. Накрая легна на една голяма маса и направи фелацио на всеки мъжки орган, който успя да докопа, предлагаше цялото си тяло на лакомите устни на посетителите, които я бяха наобиколили.

Лепида стена часове наред в конвулсиите на безкрайния си оргазъм, обладавана без прекъсване до зазоряване, когато всички заспаха или поеха отново на път. Месалина се възбуди ужасно от фантастичното представление на майка си и от миризмата на потни тела, струпани върху нея. Сближи се с двама млади хети и се усамоти с тях в една стая, за да им покаже, че е момиче, а не момче.

***

Носачите продължаваха похода си по Виа Апия. Месалина спря да си спомня за майка си. Беше изтощила енергията си в бурна физическа и емоционална мастурбация и доволно заспа под топлите животински кожи. Чак когато слънцето започна да се снишава над тосканския бряг и наполовина покритото със зимни облаци небе пламна, лектиката зави надясно към хълма над Анциум и стигна вилата на баба ѝ още по светло.

Няколко робини посрещнаха младата Валериевата принцеса и се погрижиха за багажа ѝ. След топла вана и успокоителен масаж, облечена в чисти дрехи за семейната вечеря, Месалина радостно прегърна любимата си баба и започна да ѝ разказва в подробности за сватбата на Калигула, както и да ѝ съобщава останалите новини от столицата на империята. Баба ѝ Антония Старата (да не се бърка със сестра ѝ, Антония Младата, баба на Калигула и неговите сестри по бащина линия, която бе починала през май същата година) беше дъщеря на сестрата на Август – Октавия, и на Марк Антоний, прочут с любовната си история с египетската царица Клеопатра преди и двамата да бъдат победени от Август. Беше борбена и изключително начетена жена, току-що прехвърлила шейсетте. Антония Старата споделяше морализаторските възгледи на чичо си Август.

– Какво мисли Друзила за женитбата на брат ѝ с мистериозната бритска принцеса Ладиса Тюдор, известна също така като Ливия Орестила? – попита Антония внучката си по време на скромната вечеря, на която присъстваха и по-малкият ѝ син – чичото на Месалина – Гнай Домиций Ахенобарб, заедно с двама други мъже, Катон Непос и сенатор Фабий Лентул. Месалина не бе срещала до този момент последните двама и не знаеше, че са влиятелни лидери на фракцията на боните.

– Видях Друди на сватбата, изглеждаше доста щастлива – отвърна Месалина, която не искаше да разкрива повече подробности за приятелството си с Друзила. – Но напоследък не сме си говорили. Знам само, че работи за строителните планове на Калигула.

– Чух, че се опитала да разубеди брат си да не се жени за варварката, която язди като мъж – вметна Катон.

Антония се намръщи.

– Разбирам я. Само луд би си помислил да направи такава жена императрица на Рим.

– На официалния банкет Друзила флиртуваше с Макрон, както и с други мъже, изпращаше ясни послания, че не държи вече толкова на личния живот на Калигула – обясни Лентул. После се обърна към Месалина. – Между другото, не те видях на банкета. Беше ли поканена?

Като чу думите им, принцесата от Валериевия род си даде сметка, че двамата гости принадлежат към боните, а те според нея бяха шайка нещастни копелета, които не можеха да се въздържат да клеветят и да изкривяват фактите за дребнавите си политически цели.

– Да, но имах други планове за онази вечер – отговори Месалина доста високомерно. – Пък и не си губя времето да слушам речи на политици.

Антония разбра, че внучката ѝ не желае да продължава този разговор. Извини се пред сина си и неговите гости и заведе Месалина в дневната си.

Поговориха си за стари и нови членове на семейството. Месалина обичаше да слуша разказите на баба си, и клюките също, за прочутите им роднини – Август, Октавия и особено за Марк Антоний.

– Кога ще се омъжиш? – попита Антония, която винаги насърчаваше хората да живеят в законни съюзи.

– Още съм много млада, бабо – отвърна Месалина, която много пъти преди бе чувала този въпрос от Антония. – Искам да имам приятели и да съм самата себе си, без някакъв съпруг да ми казва какво да правя.

– Чувала съм толкова слухове за твоя безразборен живот, та започвам да се боя, че ще ни е трудно да ти намерим добър съпруг.

– Майка ми също води доста безразборен живот и въпреки това си е намерила богат съпруг от благороднически произход. И доколкото знам, ти също го харесваш.

– Вече не го харесвам. Всички знаят, че позволява на жена си да има любовници и да прави... оргии.

– Бабо, бабо... – каза Месалина и погали ръцете на Антония. – Светът се е променил. Мъжете осъзнаха, че жените имат свои нужди и желания.

– Омъжените жени трябва да верни на съпрузите си.

– Цял живот? – попита невярващо Месалина.

– Да.

– Но, бабо! Това е против природата! Никоя жена не би трябвало да отблъсква мъжки прегръдки. Какво ще усети от живота, ако ѝ налагат да разгонва обожателите си?

– В Рим има по-значими ценности от личното удоволствие. Свещеният съюз на семейството, защитата на децата, честта, здравият разум, достойнството и добродетелта, мила моя. Добродетелта е основен стълб на римското общество.

– Знам какви са убежденията ти – каза Месалина, седна по-близо до баба си и я прегърна. – Затова е страхотно да си римлянин, всеки може да има каквито си иска убеждения.

– Калигула не е защитник на свободата, Миси. Той еднолично отмени законите на Август срещу прелюбодеянието и задуши свободата на съдилищата да наказват прелюбодействащите съпруги с вечно изгнание. Дори вдигна забраната на Август върху отвратителните писания на Тит Лабиен и Кремуций Корд, за да унищожи римските семейни ценности. Не го ли осъзнаваш? Чела ли си какво тези двама сфинтрии (перверзници, говорещи мръсотии и излагащи голите си гениталии на пълни с хора улици) са писали за римските матрони?

– Знам само, че римляните обичат много Гай Цезар – отвърна спокойно Месалина. – Неговите укази се приемат с всеобща радост. Овациите не стихват с часове...

– Скоро всички ще съжаляват, защото ще разберат каква развала и престъпност се крият зад имперската фасада – процеди Антония през стиснати устни.

– Обичам те, бабо! – възкликна Месалина и я прегърна. – Каквато си праведна, приличаш ми на Корнелия, майката на Гракхите! (Героиня от римската история, майка на първите плебейски трибуни, убити заради политическите си убеждения около 150 г. пр. Хр.)

Антония прегърна внучката си, поклати глава и си каза, че Миси наистина е безмозъчно същество, но въпреки това я обичаше силно заради спонтанността ѝ и искрената ѝ привързаност към нея. Разбира се, Месалина беше много по-интелигентна, отколкото баба ѝ предполагаше. Младата принцеса просто се правеше на глупава, за да не наранява жената, която обичаше още от детството си, но не одобряваше праведническите ѝ коментари, особено когато Антония твърдеше, че Калигула е луд и тиранин и го обвиняваше в развала и престъпност. Освен това по време на вечерята Месалина отбеляза намека на Катон и Лентул, че Друзила храни някаква враждебност към брат си.

За нея бе немислимо Друзила да се обърне по някакъв начин срещу Калигула. Дали не се опитваха да убедят Антония в това? И ако беше така, какво са намислили?

***

На другата сутрин Месалина изпрати бележка на Тит Виний, млад контуберналис (младши лейтенант) на служба в каструм (римски военен лагер) на юг от Анциум. През ноември, докато той бе все още в Рим, двамата изкараха кратка любовна връзка, след което той замина на шестмесечно назначение и я остави да копнее по него.

И тъй като сега бе дошла да прекара Нова година с баба си, Месалина реши, че ѝ се удава добър случай да се види отново с любимия си, най-вероятно в някоя от вилите на нейни приятели по хълмовете на Анциум, които се превръщаха в моден курорт за римския елит.

Пратеникът се върна след няколко часа с отговор. Според стриктните военни правила Тит не можеше да напуска каструма, не му даваха позволение дори за няколко часа. Но имал идея. Щял да изпрати роба си със сандък с военна униформа в него до вилата на свой роднина, която се намирала край лагера. Месалина можела да облече униформата и да отиде при източната порта на каструма малко след като падне мрак. Стражите ще бъдат уведомени, че един войник е ранен по време на учение и ще закъснее. Трябвало само малко да накуцва, да се представи като Курт Сенорий и да каже паролата – Faucibus Augustis, musca proterva perit (в превод: "нахалната муха бе размазана от челюстите на Август") – и стражите ще я пуснат. Той щял да я чака на кръстопътя на Виа Принципалис и Виа Претория (двата главни пътя на всеки римски каструм).

Месалина се развълнува от предложението. Дотогава не бе влизала във военен лагер и преживяването определено си струваше риска.

Следобед каза на баба си, че ще остане да преспи във вилата на Клара Лициния Неста, една от най-добрите ѝ приятелки от благородно семейство, за което Антония имаше добро мнение. Малко след това се качи на носилката си и каза на носачите да вървят по криволичещия селски път към вилата на Неста, намираща се на друг хълм, но близо до каструма.

Клара, родителите ѝ и двама от братята ѝ се зарадваха от все сърце на Месалина. Момичетата се уединиха в покоите на Клара и Месалина довери на старата си приятелка, че има нужда да прикрие лъжата ѝ пред Антония, за да не научи тя за приключението, което бе планирала за през нощта. Месалина не уточни, че срещата ѝ е в каструма. Само каза, че Тит Виний, когото Клара също познаваше, е получил разрешение да излезе и че ще срещнат в къща наблизо. Двете момичета си размениха клюки и коментари за младите и красивите. След това Месалина покани Клара и семейството и у Антония на новогодишната вечеря, но приятелката ѝ внимателно отклони предложението.

– Баба ти е много мила, но напоследък възгледите ѝ стават все по-черногледи и мрачни, затова никой от семейството ми не иска да я среща – заяви откровено тя. – Но пък знам, че утре вечер бързо ще се отегчиш от гостите на Антония, затова можеш да дойдеш на нашето празненство. Ще има страхотна храна, вкусен помпейски гарум (рибен сос), музика и много млади хора.

Развеселената Месалина изтанцува няколко импровизирани стъпки с приятелката си и ѝ обеща да дойде веднага щом новогодишната вечеря с баба ѝ приключи. След това целуна Клара за довиждане и продължи с носилката към фермата, която Тит ѝ бе посочил.

Ливий и Сервила Мурена, възрастна бездетна двойка римски фермери, при които Тит бе изпратил Валериевата униформа за Месалина, посрещнаха почтително седемнайсетгодишната Валериева принцеса. Ливий бе пенсиониран центурион от Пети легион, беше се бил с много варварски племена по границата с Дакия на река Дунав. Беше роднина на майката на Тит Виний и много се гордееше, че младият му родственик е станал контуберналис, даваше му стотици безценни съвети как да се оправя с центурионите, отговарящи за ученията в каструма, повечето от които познаваше лично много добре.

Но въпреки това семейство Морена бяха объркани от бележката на Тит, с която молеше Сервила да помогне на една жена – Месалина – да облече тренировъчната военна униформа, която бяха получили по пладне в сандък. Бележката обясняваше, че младата патрицианка участва в тайна военна операция, подробности за която не ѝ е позволено да разкрива на никого. Затова, докато обличаше Месалина, Сервила говореше за добитъка и реколтата и не задаваше никакви въпроси за мисията ѝ. Измежду вещите в сандъка Сервила измъкна чифт военни сублигарии (груби ленени долни гащи) и ѝ предложи да махне меката си препаска и да ги обуе. Бяха доста неудобни, но Месалина бе решена да играе ролята, без да се оплаква като някаква глезла.

Накрая заприлича на истински римски наемник с кръглия си шлем от варена кожа, който напълно покриваше косата ѝ, с дългата зимна риза, спускаща се на десетина сантиметра над коляното ѝ, с лорика хамата (желязна ризница), пола с кожени ленти, с римски гладиум, увиснал на колана ѝ, и с военни ботуши калиги на краката. Загърна се в сагума (военна пелерина от сурова вълна) и се огледа в медното огледало на Сервила, като си повтаряше наум новото си име на воин и паролата.

Месалина помоли Ливий да даде подслон и храна на носачите ѝ и пое в сгъстяващия се мрак на настъпващата нощ. Измина към триста крачки и забеляза малко блато, в което изпоцапа униформата си и лицето си с кал. След това намери пътеката, водеща към каструма, дървените стени на който бяха осветени от факли и се виждаха отдалеч. Като наближи източната порта, започна да куца и да се прави, че не ѝ е добре. Стражите я спряха. С дрезгав глас им каза името си и паролата и не отвърна на вулгарните коментари на тежко въоръжените мъже, които отвориха портата и я пуснаха вътре. Смеси се с войниците, които още се разхождаха свободно, преди тръбите да оповестят вечерния им час. Тръгна по Виа Принципалис и спря на кръстовището с Виа Претория.

Тит Виний не я разпозна веднага. Облечен в униформа на контуберналис, с шлем с гребен и пълно бойно снаряжение, той огледа изцапания наемник, загърнат в наметалото. Месалина го позна, но чакаше, без да се разкрива, просто така, за забавление.

– Курт Сенорий? – прошепна той.

Тя остана неподвижна. Той отново произнесе тихо името ѝ, след това се огледа, за да види дали няма ѝ други приличащи на Месалина воини наоколо. Тя бавно протегна ръка към полата му, шмугна я отдолу и сграбчи гениталиите му през долните дрехи. Тит се стресна и хвана ръката ѝ.

– Все още добре надарен, а? – каза тя.

– Edepol! Месалина! – възкликна той и се опита да я целуне.

Шшш! – просъска тя и продължи да го държи на разстояние. – Не застрашавай кариерата си.

– Хайде, последвай ме – подкани я и тръгна към жилищата на по-младшите офицери, подредени в тъмна алея зад преториума (централния плац на лагера). Пое към своя контуберналиум (мъжки казармени жилища за младши офицери). Тит нямаше как да не се чувства горд и възбуден от непоколебимостта на Месалина. Щом прекрачиха прага, той я притисна към стената на коридора и я целуна с такава страст, че тя веднага бе обзета от желание. Ако някой бе минал в този момент, щеше много да се изненада да види римски офицер и наемник в пълно снаряжение да се целуват и опипват по слабините като полудели маймуни. Но коридорът бе осветен само от мъждукаща маслена лампа, закачена на тавана, а останалите трима офицери, които живееха заедно с Тит, още не се бяха върнали от таверната, където обикновено вечеряха и играеха комар до вечерния час.

Тит и Месалина трескаво задърпаха грубите си военни долни дрехи и се отърваха от тях. Тя стисна еректиралия му член и започна да се овлажнява още преди той да пъхне пръсти в нея. След това страстта им се завихри по възходяща спирала много бързо, той усети вагината ѝ да потрепва и да се стяга около пръстите му, сякаш имаше свой собствен живот. Докато си смучеха езиците и устните, не мислеха за нищо друго, освен за проникването. Задъхана, тя обви крака около кръста му и започна да притиска таза си към твърдия му член, докато той не влезе в нея. Тит нахлу в нея през дупките между кожените ленти на полите им със силата на разярен овен, който напъва да събори портата на обсаден град.

Тя се държеше за шията му и се клатеше нагоре-надолу, нанизваше му се с такъв ентусиазъм, че шлемът ѝ започна да се блъска в стената отзад и накрая се кил на върху неговия. Желязната ѝ ризница се търкаше в бронзовия му нагръдник и между тях хвърчаха искри, които сякаш изскачаха, от подпалените им сърца. Дълбокото силно проникване на красивия ѝ любовник я изстреля в космоса, разтърси из основи съществото ѝ и отключи естествено последвалата експлозия на оргазма ѝ. Погълната от безумната езда, тя викаше толкова силно, че Тит не чу сигнала за вечерния час и неуморимо продължаваше да се радва на покореното ѝ прекрасно тяло.

Минути по-късно двама от другарите на Тит, Марий Егнатий и Фабриций Коепион, облечени в същите офицерски униформи като него, отвориха вратата и замръзнаха, тъй като бяха сигурни, че стават свидетели на сношение между офицер и млад наемник. Втурнаха се към двойката и се опитаха да ги разделят. Бутнаха Тит и Месалина на земята. Шлемът ѝ се търкулна и дългата ѝ коса бе освободена.

– Юпитер! Това е Тит! – възкликна Марий.

– Млъквай! – спря го Фабриций, взрян в голия чатал на жената.

Месалина лежеше на пода и очевидно изпитваше болка не само от удара в главата си, но и от грубото прекъсване на коитуса. Тит я прегръщаше и успокояваше, а тя инстинктивно продължаваше да вдига и спуска таза си, сякаш той още правеше любов с нея. Миризмата ѝ пробуди шестото чувство на Фабриций. Той коленичи, мушна лице между краката ѝ и започна да изпива капещата ѝ вулва и да смуче напълно еректиралия ѝ клитор.

– Как се чувстваш, скъпа? – попита Тит и я целуна по устните.

– Добре! – простена тя и го прегърна с жар, целуна го страстно и отново пое към оргазма посредством кунилингуса на Фабриций. Безмълвно Марий накара Фабриций да я подели с него и двамата започнаха да се редуват да я лижат.

Тя свърши и се замята с викане. Тит се обърна и видя двамата си другари взрени между краката ѝ.

– Какво става тук?! – излая той и се опита да отблъсне мъжете от нея, но краката ѝ ги стискаха като менгеме.

– Моля те, Тит, остави ги да продължат! – помоли задъхано Месалина и го спря да не им налита, придърпа го и го зацелува отново.

Тит осъзна, че Месалина изпитва прекалено голямо удоволствие с тримата и също я зацелува с възкръснала страст. След това помогна на приятелите си, като ѝ свали колана, гладиума и полата и се включи в тяхното пиршество. Когато виковете на оргазма ѝ разтресоха контуберналиума като силна буря, те я вдигнаха, останали без дъх, занесоха я в стаята на Тит и я хвърлиха на леглото му. Пиршеството продължи. Тримата офицери свалиха ризницата и ризата ѝ и се насладиха на прекрасните ѝ гърди, целуваха ги и ги хапеха навсякъде, проникваха в нея по всички възможни начини, караха я да свършва отново и отново. Съвместната копулация с чувствената красавица заздрави атавистичните връзки между мъжете, а пламенната ѝ страст непрекъснато преливаше положителна енергия в прегръдките им.

Четвърти другар на Тит се включи в акта, дойдоха и други от съседните жилища. Всички получиха възможност да вкарат членовете си в отвърстията ѝ, обливаха я със секрети и получаваха блаженство от нестихващия ѝ гаудиум. Не след дълго бъркотията привлече вниманието на патрула. Стражите също скочиха в мелето и се завърза жесток юмручен бой. Втурнаха се двама офицери, които извадиха мечовете си и призоваха всички за внимание. Боят спря. Месалина беше арестувана. Тит бързо я загърна с наметката и ѝ прошепна да не разкрива как е проникнала в каструма. Тя сви рамене.

– Ти за каква ме мислиш, за глупачка ли! – отвърна му шепнешком тя.

Офицерите я заведоха при легата Гай Емилий Павел, командир на лагера. Беше корав военен, преминал четиридесетте, с гъсти, набиващи се на очи вежди. Току-що бе приключило вечерята си. Изслуша Месалина с гневен поглед, но преди да я попита каквото и да било, тя му каза името си. Беше доста изненадан! Познаваше баща ѝ, Валерий Месала Барбат, майка ѝ Домиция Лепида и, разбира се, Антония Старата. Освободи офицерите и двамата си ординарци и се отнесе с нея любезно, като с патрицианка. После я попита как млада жена като нея е успяла да влезе незабелязано от стражите в каструма.

– Ще ми простите, Гай Емилий – поде Месалина и седна на един стол, все още увита само в наметалото, – но няма да посочвам часа, в който дойдох, нито портата, през която минах, защото не искам да наказвате стражите, тъй като със сигурност нямат вина, че съм успяла да проникна.

Легатът беше в добро настроение. И се засмя на дързостта ѝ.

– Доволен съм, че младите римлянки поемат военните дела в своите ръце. Може би трябва да им дадем право да се записват в армията. Какво ще кажеш за това?

– Така ще ощастливите много другите войници – отвърна Месалина и започна да си похапва от печената патица, останала от вечерята на легата.

– И не само войниците, предполагам... да ти поръчам ли топла вечеря?

– Не, ще се задоволя с това... А ще може ли да взема топла вана?

– Добре. Нямам нищо против.

Гай Емилий повика един роб и му нареди да приготви вана. Робът се поклони и излезе.

– Нека аз ти сваля ботушите – каза Емилий на Месалина. – Това не бива да се позволява на робите мъже.

– Защо?

– Докосването на краката и обувките на красивите жени е прекалено интимно.

Месалина се усмихна, след това се облегна назад на стола и протегна едното си стъпало. Легатът седна на възглавница пред нея, свали ботуша ѝ и леко разтри крака ѝ. После се пресегна към другия. Наметалото ѝ се разтвори. Той хвърли бърз поглед към голото ѝ тяло, но без да отклонява вниманието си от крака.

– Обидиха ли те по някакъв начин? – попита.

– Не. Войниците ви са много страстни, но не са опасни.

– Затова ли дойде в каструма?

– Аз съм любопитен човек, Гай Емилий – отвърна Месалина и се изправи, за да прибере наметката си. – Никога преди не съм идвала в каструм и не съм срещала толкова чаровен легат.

След банята тя облече една от робите на Гай Емилий и се върна в стаята му. Той разглеждаше някакви карти.

– Малко е късно да се връщам в Анциум – каза Месалина и се облегна на стената. – Имате ли спалня тук? – Легатът се взря в пищната сирена, в дългата ѝ черна все още мокра коса, пригладена от двете страни на лицето ѝ. Тя сведе глава и му хвърли един от най-неустоимите си погледи. Той се изправи и се приближи до нея.

– Какво ще кажеш за моята спалня? – попита я.

Тя повдигна лице към ухото му и сластно прошепна:

– Разбира се...

– Какво имаш предвид? – каза тихо той, само и само да задържи бузата ѝ до своята още малко.

– Това... – отвърна тя и започна бавно да трие устни в скулата му и да ги движи към устата му. Целунаха се сякаш и двамата сънуваха. Но такъв беше ефектът на целувките на Месалина върху мъжете и естествено, и върху нея самата. Цялото ѝ тяло засия от физическия контакт с римския пълководец, както би засияло и с всеки друг мъж, който влезе в орбитата на еротичната ѝ аура. Може би в този случай малко по-силно, защото военната власт на Гай Емилий над други хора и по-голямата му възраст я стимулираха да му отвръща по-горещо.

Когато той я отнесе в спалнята си, тя се потопи в същите магически вибрации, които бе излъчвала към толкова много мъже, но с които караше всеки един да се чувства като единствения любовник, когото някога е имала.

На следващата сутрин, под звуците на оглушителните тръби и барабани легатът се качи с Месалина на подиума пред строения на преториума гарнизон. Облечен в парадни одежди, Гай Емилий представи принцесата, която гордо носеше чистата си военна униформа на наемник, но без шлема. Хубавото ѝ лице сияеше, дългата ѝ коса се вееше на вятъра. С кратка, но съдържателна реч военачалникът я похвали за смелостта ѝ и за успеха на тайната ѝ мисия – толкова тайна, че на легата не му бе позволено да я разкрива. След това обяви Месалина за "почетен наемник" и постави на главата ѝ кръгъл златен шлем, с какъвто награждаваха най-смелите воини при завършване на обучението им.

– Войници! – извика Месалина към войниците. – В деня на първата си битка спомнете си жените на Рим! Те всички ви обичат!

Тит се провикна сред ликуването на целия гарнизон.

– Ние всички пък обичаме теб, Месалина!

Тя прегърна легата и го целуна страстно по устните. След това бе понесена на ръце от Тит и неговите другари и поставена на очакващия я кон.

В настъпилата всеобща радост никой от замесените в проникването на Месалина в лагера не подозираше, че военните почести към нея щяха да изиграят важна роля в историческите събития, които ги очакваха през първата половина на предстоящата година.

Месалина махна на войниците, а те затичаха след нея, обзети от възхищение, и излезе в галоп от каструма, ескортирана от Тит и другите офицери. Придружиха я до фермата на Ливий и Сервила.

***

В първия ден след Нова година Домиций Лабон покани едила Марк Теренций Кота в личния кабинет на Друзила.

След като Лабон излезе, Друзила подхвана дружелюбен разговор с младия магистрат, в който припомни старите връзки между семейство Кота и Юлиевия род. Докато се разхождаше наоколо в късата си туника под претекст, че трябва да намери някакви свитъци в дупките на стената, тя осъзна, че като повечето мъже и той не можеше да скрие в блуждаещите си очи искрите на възхищение към красивите ѝ крака и ослепително тяло. Въпреки че не се възползва от чара си при тази първа среща, усещаше, че съблазняването е коз, който може да изиграе лесно, ако не успее да получи одобрението му за строителните планове на Муций с други средства. По предложение на Лабон помоли Кота да направи списък на законите за апроприацията, които трябваше да бъдат одобрени от Сената, за да се финансира програмата му.

– Няма да е лесно, Друзила. Боните преобладават в комисията по апроприация, а те дават финансиране само на свои хора.

– Но това е недопустимо! – възкликна принцесата и отиде до прозореца, за да му даде възможност да разгледа пак фигурата ѝ, която прозираше напълно под светлината, влизаща отвън.

– Знам – съгласи се той и с усилие скри вълнението си. – Мрежата се разпростира бързо и те овладяват най-важните комисии.

Друзила започваше да разбира, че парите от богатата римска хазна са мотивът зад конспирацията, за която ѝ разказа брат ѝ.

– Защо ми правиш тази услуга? – попита Кота, като приключи с четенето на списъка и ѝ го подаде.

– Трябва да се подкрепяме, не мислиш ли?

– Политиците ли?

– Кой друг, Марк Теренций? – отвърна тя и го изпрати до вратата. Кота се спря и се поколеба. Искаше му се да я попита кога ще се видят пак, но се осмели само да ѝ целуне ръка. Тя знаеше, че може да му има доверие и че определено го бе омагьосала.

По-късно същия следобед, след като получи масаж от Друзила, Муций отиде в кабинета ѝ с надеждата да научи добри новини за лиценза си. Друзила не му обясни стратегията си за постигане на резултат, но му каза, че се е срещнала с магистрата и че е подготвила почвата за пълно одобрение.

– Мислиш ли, че ще подпише преди края на януари? – попита я византиецът с известни опасения.

– Твърде е възможно. Защо е толкова важен за теб този срок?

– Ще видиш, Друзила... до края на този месец всички основи ще са налети. Ако искаме да отворим парка до първи май, ще трябва да накарам хората си да започнат да строят не по-късно от идите през февруари, малко след Луперкалиите (римски карнавал), а не мога да го направя без лиценз.

– Добре. Ще бъде подписан в срок. А сега да се върнем на конската история. Можеш да свалиш наблюдението от храма.

– О, така ли?

– Да. Прекалено скъпо е и предпочитам с тази работа да се оправя императорът.

– Разбира се. Ще наредя на момчетата ми да напуснат околността незабавно – каза Муций. – Какво друго мога да направя за теб?

– Познаваш ли сенатора Луций Катег?

– Само по име.

– Не ти ли е клиент?

– Не – отвърна сериозно сводникът.

Въпреки че Друзила имаше доверие на византиеца, тя реши да му обясни по женски какво се кани да го помоли, за да може да изпълни мисията си, поверена ѝ от брат ѝ.

– По време на официалния банкет флиртувах с него и той ми хареса като мъж – поде тя. – Оставих го да ме целува по тялото, но по политически причини не можах да направя това, което исках.

– Да му съобщя ли за чувствата ти? – попита Муций, който вече беше разбрал какво е намислила, включително и това, че го лъже.

– Да. Но не искам да се срещам с него в качеството си на императорска сестра. Ненужно ще усложним нещата така.

– Разбирам. Искаш да играеш ролята на меретрикула (скъпа римска куртизанка).

Друзила се усмихна. Способността на сводника да разплита интриги беше впечатляваща.

– Точно така. По този начин ще освободя съзнанието си и ще го накарам да се държи грубо с мен.

– Съгласен съм. Колко искаш да ти плати?

– Не много – каза тя, крачейки из стаята замислена. – Около десет пъти повече, отколкото взимаш за една нощ с добра куртизанка.

– У тях ли?

– Да. Ще отида там инкогнито.

– Кога?

– Възможно най-скоро.

Муций се приближи до нея.

– И в тази нощ пак ще си мисля за теб... – заяви той и я погали между краката през късата туника.

– Знам – отвърна тя и го остави да я опипва известно време. – А после ще ти разкажа какво е правил с мен.

– О, Друзила... – промърмори сводникът и пръстите му се задвижиха така, както знаеше, че тя обича.

– Не можеш да си свалиш ръцете от мен, нали? – попита задъхано принцесата и внезапно усети, че се овлажнява.

– Не... – призна той и потри подутината си в нея.

Тя го целуна. Той я прегърна през талията. След това я свали на колене и бързо проникна в нея изотзад. Влезе дълбоко и грубо, както тя каза, че ще ѝ хареса Катег да се държи с нея. За Муций това бе вид отмъщение, за Друзила – начин да отвърже животното в себе си. Бързо достигна до пълна възбуда и му извика да я накара да свърши. Този път той я сграбчи за кръста и притисна палци от двете страни на гърба ѝ точно под най-долните ребра, след това започна да тласка още по-бързо.

И успя!

Отново бе намерил начин да я стимулира и да я накара да стигне до върха на удоволствието, и отново оргазмът ѝ избухна, без да може нищо да го спре, и продължи, докато той така се възбуди, че влезе през задния ѝ вход и изхвърли семето си там, където тя най-много обичаше да го усеща.

***

По-рано същия ден крал Тюдор напусна Рим със свитата си и пое към Британия.

Калигула беше прекалено зает, за да го изпрати извън града, но Ладиса язди Инцитатус няколко километра до баща си, последвана от Аркана, Кардикса и всички останали. След кратък преход по Виа Касия те спряха и слязоха от седлата. Тя целуна баща си за сбогом и пророни няколко сълзи на рамото му. Но той знаеше, че е щастлива. Само като я гледаше как потупва и милва белия кон, за който каза, че е подарък от императора, бе сигурен, че първите ѝ дни – а и нощи – със съпруга ѝ са благословени с любов. Затова когато пое към родината си, беше сигурен, че след няколко месеца ще му прати вест, че ще стане дядо на бъдещия император на Рим. Кой би си го помислил само преди месец? Кой в Британия би повярвал в такъв триумф, ако не бяха бароните, които станаха свидетели на брачната церемония?

След първата брачна нощ, върхът на която беше сексът ѝ с Инцитатус в малкия храм, подпомогнат и стимулиран от целувките и прегръдките на Калигула, Ладиса бе настанена в покои, свързани с тези на съпруга чрез таен коридор. Жилището ѝ беше уютно и топло, но имаше само четири малки стаи – спалня, кабинет, баня и вестибулум (гардеробна), нищо друго. Двете ѝ бритски телохранителки трябваше да спят във вестибулума или в стаите на слугите в подземието.

Въпреки конспирацията, която подозираше, че се организира срещу него, и риска от убийство, Калигула се влюбваше все повече в Лейди и всяка нощ ходеше с нея в малкия храм без охрана. Двамата надяваха дълги пелерини с качулки и се промъкваха от покоите на Калигула през друг таен коридор, известен само на императора. Той излизаше извън двореца и завършваше с добре прикрит излаз недалеч от храма. За да не научи Ладиса как се стига до тайния проход, Калигула ѝ завързваше очите още в покоите си и сваляше превръзката чак когато излизаха от другия край и тръгваха към храма. Каквото и да му се случеше, не искаше осемнадесетгодишната му невеста да бъде заподозряна в конспирация само защото знае как да стигне до тайния коридор.

Охранителите бяха инструктирани от Ювения да питат за парола, а нощната смяна не пускаше никого в градината, когато в храма имаше посетители. Богатият интериор бе проектиран от Лейди да включва съществуващата преди покупката украса и бе довършен от Ювения и нейния екип. Стени от тъмен мрамор, дебели завеси на прозорците, азиатски килими на подовете, а помещението бе разделено на две части.

В едната беше яслата на Инцитатус. Подът ѝ бе мраморен, покрит със слама, а на ниската задна стена имаше отвор за екскрементите на жребеца. В една от страничните стени имаше вградени отделения за прясна слама и сено. Здрави кожени ремъци висяха от тавана на зъбчати механизми и завършваха със закрепено за стената колело. Обхващаха коня и можеха да го повдигат и свалят по желание. Специалните кожени каишки, мехлеми и лубриканти, както и много други необходими предмети, бяха наредени на полици и закачалки, закрепени на другата стена на яслата. На колоните висяха закрепени маслени фенери. Възглавници и тапицирани пейки бяха поставени върху килима пред яслата.

В другата половина имаше две стаи: огромна баня с четири свързани мраморни стола, които служеха за тоалетни, и кръгъл мраморен басейн с топла вода, която се подгряваше от пещ навън. Банята бе отделена с параван от пищна спалня с огромно кръгло легло в средата и статуя на младата нимфа Еридея, оставена от предишния собственик на храма, покойния Публий Корнелий Катул. Навън до пещта Катул бе построил и два големи умивалника, пълни непрекъснато с вода, както и две ръчни водни помпи – римско изобретение – за гасене на евентуални пожари.

В първата им брачна нощ Лейди и Калигула не свалиха качулките от главите си и нито един от шестимата охранители от онази нощна смяна не заподозря кои са. Императорът беше поразен от великолепния бял кон и от цялата наредба, която Ладиса не бе виждала, но бе направена изцяло според инструкциите ѝ. Когато я видя за първи път да милва Инцитатус, Калигула се възбуди много силно от степента на нейната чувственост. Не можеше да чака и минута повече, съблече я, започна да я целува и да я подготвя за свещенодействието, което се канеше да извърши. Насърчи я да трие голото си тяло в коня. Тя целуна Инцитатус по устата и смука големия му мокър език, докато обезумял от любов, Калигула не я обърна и не я целуна също.

Би отказала намесата на всеки друг мъж, за да може да се съсредоточи по-добре, но съпротивата ѝ се сломи пред съпруга ѝ и тя отвърна на целувките му и любовните му слова с нарастваща страст. Като не спираше да я целува и опипва между краката, той ѝ помогна да яхне Инцитатус и я накара да трие таза си в гръбнака му. След това я постави легнала пред животното и проникна с пръсти в нея, докато жребецът я облизваше навсякъде и я подлудяваше от възбуда. Изпадналата в делириум Ладиса показа на Калигула как да борави с механизмите и да закрепи каишките около тялото на Инцитатус. Императорът също изпадна в екстаз, като гледаше как съпругата му прави фелацио на коня, който се бе изправил на задните си крака, превързан през гърдите с ремък. Тя взе кожен цилиндър, дълъг около педя, отворен от двата края. Беше го поръчала на Ювения. Отворът в единия край беше леко заоблен и образуваше петсантиметров "абсорбатор на шока". Цилиндърът приличаше на голяма гъба с кухо пънче.

– Поръчах го специално за Инци – обясни Лейди на съпруга си и постави цилиндъра на твърдия член на Инцитатус чак до основата, след това облиза горната му половина, която се подаваше от заобления край. – Когато усетя силата му вътре в мен, искам да мога да загубя контрол, без да се боя, че цялата му ерекция ще прониже утробата ми, и все пак да му позволявам да вкарва половината от члена си.

– Лейди, Лейди... Ако продължаваш да ми говориш така, ще ме възбудиш дотолкова, че ще припадна и ще пропусна чудната ти игра.

– Ела, помогни ми и остани близо до мен – каза тя, а очите и вече бяха блеснали от очакване.

Калигула помогна на красивата си руса жена да прекрачи в ремъците и да започне чудатия си акт. Прегърна я откъм гърба, за да усеща всички вибрации на стройната ѝ фигура, когато вкара половината от огромния орган на Инцитатус в себе си.

Нищо в целия му живот не можеше да се сравни с усещането, което сега пронизваше цялото му тяло и ума му! Ладиса висеше разкрачена и обвила с крака мощния кон, стенеше и пищеше, чувстваше как съпругът ѝ се наслаждава на тръпките ѝ и споделя с нея вълшебния огън в плътта ѝ. Въпреки непрекъснатите взривове на удоволствие, тя спря да се люлее, за да не позволи на коня да свърши прекалено бързо, и започна отново да се движи ту бързо, ту бавно, контролирайки напълно животинската му страст.

Когато Инцитатус започна да цвили, без да спира, тя разбра, че е на ръба на оргазма. Изостави всякакъв контрол и се наниза на него колкото може по-дълбоко. Жребецът започна да рие със задните си копита и я разтресе още по-силно нагоре и надолу, като вкара докрай пениса си в утробата ѝ. Усетила, че връхчето на шийката на матката ѝ е проникнало в отвора на главичката му, тя го потри ловко и така накара благородното животно да свърши заедно с нея. През тялото ѝ преминаха конвулсии и тя извика: "Гаудиум! Гаудиум!" точно когато Инцитатус се изпразни в нея. Изпълни я с мощната струя на живителната си енергия, която се изля от разтегнатата ѝ вулва в ръцете на Калигула. Той контролираше твърдия член на жребеца, за да е сигурен, че цилиндърът от твърда кожа все още поема тласъците и не позволява на животното да разпори утробата ѝ.

Нямаше думи, с които да се опише бурният водовъртеж от мисли, усещания, фантазии и желания, който се завихри в мозъка на Калигула. Като целуваше прекрасната си съпруга, изпълнен с обожание към безусловното ѝ отдаване, я взе на ръце и я измъкна от ремъците. Продължи да масажира слабините ѝ, за да удължи оргазма ѝ, постави я на килима и прави любов с нея. За първи път Ладиса отвръщаше на мъж по същия начин като на жребеца, свършваше като никога преди, стискаше краката си около кръста му и го възнаграждаваше с мощните тласъци на таза си, за каквито той мечтаеше от мига, в който я видя да язди в Циркус Максимус.

В тази първа брачна нощ Ладиса и Калигула станаха нещо повече от съпруг и съпруга. Превърнаха се в изпълнени с копнеж млади любовници, страстно свързани в стремежа си да откриват нови удоволствия. След това ходеха в храма всяка нощ. Лейди го правеше с Инцитатус, но фантазиите на съпруга ѝ станаха неотменна част от възбудата ѝ. Калигула познаваше истинската същност на жените и стимулираше инстинкта ѝ за излагане на показ, който ясно личеше в кариерата ѝ на ездачка, както и латентното ѝ влечение към тайни срещи с непознати, демонстрирано в отношенията ѝ с Инцитатус. Според него бракът не значеше взаимно потискане на сексуалността, а отваряне на умовете за въображението и преследване на мечтите.

– Простосмъртните ще слушат боговете – каза ѝ той. – Те ни казват да се наслаждаваме на свободата да обичаме и carpe diem – да уловим мига. Всеки ден ни е подарък, Лейди. Не трябва да изпускаме нито една възможност за обогатяваме опита си, защото той е единственият смисъл на живота ни.

***

Същата сутрин, когато крал Тюдор си замина от Рим, след като го изпрати, Лейди язди Инцитатус обратно към града по Виа Касия, следвана от Аркана и Кардикса.

Трите бритски момичета бяха облечени в кожени костюми с къси поли и с кожени ботуши на краката. Яздеха оседлани коне с юзди, но без стремена (по това време още не се използват).

И тъй като бе забранено да се минава на кон през форума, Лейди зави на кръстопътя с Виа Фламиния и влезе във Вечния град през Порта Салутарис, продължи по кливус Салутарис, която пресичаше Субура по посока на двореца. Улиците на прочутия квартал бяха както винаги пълни с хора и каруци на търговци. Кардикса и Аркана бяха спрени от задръстване, но Лейди продължи напред. Преди да излезе от Субура, на ъгъла с Фауцес Субурле ѝ се наложи да спре и да пропусне няколко каруци по улицата. Няколко магазина от нейната страна бяха претъпкани с клиенти. Двама млади мъже се приближиха към нея и се загледаха в красивия кон, но и в привлекателните ѝ крака и дългата ѝ руса коса.

– Ние сме собствениците на онзи магазин – представи се единият и посочи шивашкия дюкян с табела "Vestidias Elegantorum" (Дрехи за елегантни хора).

– Защо не влезете и не пробвате някои от нашите туники? – попита другият и я погали по бедрото.

– Не мога. Трябва да се прибирам – отвърна Ладиса, без да отмества ръката му.

– Туниката се пробва бързо – настоя мъжът, който плъзгаше длан под късата ѝ кожена пола. – Казвам се Марцел. А ти?

– Ливия – отговори Ладиса, когато ръката му стигна до слабините ѝ и от това я побиха тръпки.

– Хайде, Ливия. Слизай.

Сърцето на Лейди заби много бързо. Хората гледаха как пръстите на Марцел се промушиха под препаската ѝ и се заиграха с пубиса ѝ. Възбудена от дързостта му, тя погледна назад и даде знак на Аркана и Кардикса да я изчакат и да наглеждат Инцитатус.

– Добре – каза тя на Марцел. – Само за няколко минути.

Двамата мъже ѝ помогнаха да слезе от коня и я поведоха към магазина. Сърцето ѝ продължаваше все така да блъска в гърдите ѝ. Какво ѝ ставаше? Дали щеше да "улови мига", както я посъветва съпругът ѝ?

Магазинът беше доста пълен. Другият се представи като Рем. И двамата бяха типични римляни, набити, със силни челюсти и къдрави черни коси.

– Нека те заведа във вестибулума – предложи Марцел, хвана я за ръката и я дръпна към задната стая, а Рем взе няколко туники и ги последва.

Вестибулумът приличаше повече на малък склад, по пода бяха пръснати купчини най-различни платове, имаше и работна маса до една от стените, но също и голямо, добре лъснато медно огледало и прозорец на тавана.

– Да видим колко прекрасна ще изглеждаш в тези – каза Рем и ѝ показа две избродирани туники.

– Усети ги... – добави Марцел и потърка едната туника в бузата ѝ. – Чиста китайска коприна, подплатена със сирийски муселин.

– Откъде си? – попита Рем, докато развързваше връзките на дрехата ѝ.

– Провинция Белгика – излъга Ладиса, а Марцел в това време пък разкопчаваше полата ѝ.

– Обичам момичетата от Белгика – каза той, целуна я по рамото и потърка зърната ѝ, за да я възбуди.

Това бяха последните думи, които стигнаха до съзнанието ѝ. Кожените ѝ дрехи паднаха на пода. Беше гола, само по миниатюрна препаска и кожени ботуши, и беше в ръцете им. Те засмукаха гърдите ѝ и заопипваха слабините ѝ, усетиха колко се е подмокрила. Задъхана, тя разтвори крака. Пръстите им потънаха в нея. Устите им целуваха нейната. Искаха я напълно гола. Тя се съгласи, останала без дъх. Марцел свали препаската ѝ. Погледна удължения ѝ изпъкнал пубис и след като потърка носа си в срамните ѝ устни, свали ботушите ѝ и меките ѝ кожени галоши. Накараха я да седне на масата. Марцел започна да я лиже. Страстта избухна в нея и тя целуна Рем, докато усещаше как ерекцията на Марцел се насочва към отвърстието на кунуса ѝ. Той влезе в нея докрай и започна да тласка бързо и мощно.

Сношението ставаше все по-трескаво. Тъкмо свърши с Марцел и я накараха да легне върху купчините платове и тогава свърши и с Рем. Не можеше да спре с оргазмите. Рем я вдигна и наниза ануса ѝ на твърдия пенис на другаря си, след това смука клитора ѝ и отново прави секс с нея. В конвулсиите на оргазма, прегърната и от двамата мъже едновременно, тя усети как Марцел изстрелва секрети в ректума ѝ. Рем продължаваше с тласъците във вулвата ѝ и я подлудяваше.

Навън Аркана и Кардикса не успяваха да усмирят Инцитатус сред уличната тълпа. Слязоха от своите коне и Кардикса поведе трите животни към отсрещната страна на кръстовището, а Аркана отиде да чака Лейди до входа на магазина. След известно време надникна вътре и потърси с очи господарката си сред клиентите. Като не я видя, се разтревожи. И тъй като се боеше да не се е случило най-лошото, влезе в претъпкания магазин и започна да се оглежда.

Къде е тя? С няколкото латински думи, които бе научила, Аркана попита продавача дали е виждал млада жена в кожени дрехи. Продавачът се усмихна, но не отговори. Една жена подочу какво пита и посочи към вратата в дъното. Аркана се приближи до вестибулума. Чу Лейди да стене: "Да! Да!" и бавно бутна вратата. През процепа видя господарката си да прегръща двама мъже съвсем гола. Изпадна в паника и отстъпи. Как беше възможно императорската съпруга да изневери на мъжа си и да рискува да бъде дискредитирана само дни след сватбата си?

Телохранителката реши да не се намесва. Излезе пред магазина и дълго чака, преди разрошената Ладиса да се появи с чанта в ръка. Кожените ѝ дрехи бяха закопчани и завързани надве-натри, краката ѝ все още бяха съвсем боси. Но с щастливо изражение хвана Аркана под ръка.

– Купих си прекрасна туника – излъга. Всъщност туниката ѝ бе подарена от двамата мъже, но сметна, че бритката не бива да знае това.

***

По-късно вечерта в малкия храм Лейди разказа на Калигула, че след като е оставила баща си да пътува по Виа Касия и се е върнала в града, е правила любов с двама млади римляни в шивашки магазин. Очите ѝ искряха, а ноздрите ѝ се разширяваха и свиваха. Той я прегърна.

– О, любов моя! Истина ли е? – попита като дете, на което току-що са разказали най-невероятната приказка, която някога е чувало, и му се иска да вярва във всяка нейна дума.

Тя се усмихна и кимна. Той зяпна. Тя определено беше откровена. Прегърна я отново, по-развълнуван отвсякога. Точно такава жена бе искал! О, колко бяха милостиви боговете! Колко бързо учеше тя уроците си! Целия засия и започна да я целува като луд, искаше да научи всяка подробност. Обичаше всичко в нея, докато му разказваше как е започнало всичко. Как се възбудила, когато Марцел я погалил по бедрото, и как от докосването му настръхнала навсякъде. Колко лесно я убедили да влезе в магазина и после направо във вестибулума. Колко бързо щръкнали зърната на гърдите ѝ, когато двамата мъже започнали да ги търкат и щипят. И колко много се подмокрила, докато я събличали и прониквали в нея с пръсти...

Докато продължаваше да разпалва въображението му с разказа си за неконтролируемата си страст, той усети колко е възбудена от собствените си думи. Прави любов с нея цяла нощ и я караше да повтаря най-интимните детайли от сношението ѝ с Рем и Марцел, особено когато проникваше с тласъци в нея като зажаднял сатир, а тя викаше и свършваше като разгонена лисица, в каквато вече се превръщаше. И щеше да става още по-добра, защото той я накара да обещае, че ще го направи пак. "Каквото пожелаеш!" – кълнеше се тя, покорена от яростното похищение на императора. Най-красивото от всички бритски момичета му отдаваше всичко от себе си, всяка фибра от тялото ѝ му принадлежеше. Образуваше със съпруга си идеалния съюз, не защото той бе законният собственик на плътта ѝ, а защото бе господар на фантазиите ѝ.

В онази нощ Ладиса осъзна колко много Калигула се нуждае от нея. Той искаше да обогати плътския ѝ опит не само с Инцитатус, но и с други мъже. Желаеше и други да я обожават, да я желаят и да я притежават, защото за него любовта и страстта бяха две страни на една и съща монета, изсечена от безсмъртните богове и дадена на простосмъртните в деня, в който Прометей направил първия човек от кал и Ерос вдъхнал живот на безжизнената материя.

В онази нощ Ладиса се влюби в Калигула.

9.

От нощта, в която готът Горан се срещна с Месалина на гладиаторското празненство на Лотар в таверната на Ромул, той очакваше третия ден след Нова година, без да може да изгони образа ѝ от съзнанието си нито за миг.

Случилото се, след като очите им се срещнаха и тя се протегна към него с думите "Ела тук...", натрапчиво се връщаше в ума му. Невероятната ѝ нежност, красота и любовта, която излъчваше, докато правеха секс, се бяха отпечатали завинаги в паметта му. Рано на сутринта след празненството той трябваше да замине за седмица, за да участва в уредени вече битки на арената в Алба Фуцентия, многолюден град в Централна Италия на около седемдесет и пет километра източно от Рим. Иначе щеше да се втурне веднага към Авентинския хълм, за да търси дома на Месалина.

Готът Горан принадлежеше към гладиаторския отбор на Семпроний Ватия, бивш центурион от VI легион, който се превърна в превъзходен треньор, изискващ най-стриктно усилени тренировки и желязна дисциплина от всичките си питомци. Родителите на Горан се бяха преместили в Медиоланум (днешно Милано в Италия), след като напуснали родината на готите (днешна Украйна). Това станало когато Горан бил на дванайсет години. Тогава го записали в местната атлетична школа и две години по-късно в гладиаторския колеж.

Майка му доста се боеше, че синът ѝ може да умре млад на арената, но Горан ѝ обясни, че гладиаторите, които не са роби, никога не ги карат да се бият до смърт, освен ако не извършат жестоки престъпления и тежки прегрешения спрямо гладиаторския кодекс. Имало нещастни случаи и наранявания, но Горан беше изключително бърз и подвижен и печелеше всичките си схватки с противниците. Като стана на седемнайсет, Семпроний Ватия му предложи двугодишен договор и го заведе в Рим два месеца преди да срещне Месалина. Младежът се би няколко пъти на арената на амфитеатъра на Фламиний, който се намираше до Сервиевите стени. (Колизеумът е открит 40 години след времето на Калигула.)

Горан не беше станал още велик победител като нубиеца Лотар, но миналите му победи, русата му коса и красивата му фигура вече го бяха направили любимец на римските тълпи. Обаче се налагаше да живее в школата на Семпроний в Портикус Метелис, близо до амфитеатъра на Фламиний, и да спазва много строг тренировъчен режим. Договорът му го задължаваше да се бие два пъти на (римска) седмица, обикновено схватките започваха час преди пладне. Когато нямаше насрочена битка, беше свободен следобед и му позволяваха да спи извън школата веднъж седмично. Наградите при победа, заплатата и бонусите му носеха доста пари, повечето от които изпращаше на семейството си в Медиоланум. Беше планирал до двайсет и пет годишна възраст да забогатее и да се оттегли.

Получи тридневна почивка след отличното си изпълнение в Алба Фуцентия и тръгна по Авентинския хълм малко след пладне, като си представяше как Месалина го чака, останала без дъх. Намери лесно Валериевия дворец, но надеждите му бяха попарени от робите на портата. Тяхната домина все още спяла и нямали заповед да пускат когото и да било вътре. Горан настоя, повтори името си няколко пъти, помоли робите да докладват на Месалина. Накрая, като не успя да проникне в двореца, седна пред портата и се замисли. Какво ставаше? Дали наистина беше принцеса, както чу на празненството на Лотар? Огромната градина, великолепният дворец и почтителността на робите, които я наричаха домина, го убедиха, че е момиче от висок ранг, но това не променяше чувствата му към нея. Дълбоко в сърцето си знаеше, че и тя е влюбена в него.

***

Когато се върна от Анциум в първия ден след Нова година, Месалина се видя с Муций и го помоли да ѝ уреди среща с Квинт Публий Сервилий, патриция, който рискува да го обвинят в светотатство на императорската сватба.

– Той е прекалено груб за теб – отвърна сводникът.

– Харесвам груби мъже – настоя тя.

– Той измъчва жените.

– Как?

– Връзва ги, после използва игли, горещ восък, камшици и всякакви видове щипки – обясни византиецът.

– Хм... Това може да е доста възбуждащо.

– Може да изгуби контрол и да те нарани много лошо.

– Тогава го накарай да се съгласи двама или трима от твоите пазачи да стоят пред стаята и да влязат, ако извикам за помощ.

Муций отново се опита да я разубеди, но най-накрая се предаде пред настояванията ѝ. Срещна се със Сервилий, който се съгласи да плати половин златен талант (около 200000 долара по днешни стойности), за да получи Месалина на свое разположение за цяла нощ. В писмено споразумение той гарантираше под заплаха от наказание, че няма да ѝ оставя трайни белези по тялото, и се съгласи пазачите на Муций да чакат пред стаята, за да е сигурно, че ще се придържа към сделката. Събитието бе насрочено за четвъртата нощ след Нова година, която всъщност беше нощта след пристигането на Горан пред Валериевия дворец с надеждата да види жената, която обичаше.

Когато Муций съобщи на Месалина, че сделката е сключена, тя го целуна с огромна радост. Опита се да прави любов с него, но той внимателно я отблъсна.

– Не е редно сводникът да прави секс с момичетата си – каза. – Може да се появят чувства и тогава ще съм пристрастен, като те продавам, което ми е забранено от клетвата ми пред Венера.

Месалина го разбра, след това го помоли да ѝ уреди работа за следващите две нощи в евтините му бордеи, за да получи благоволението на богинята за срещата със Сервилий.

И тъй като Месалина се опитваше да измоли божествена закрила, Муций трябваше да изпълни искането ѝ. Но за да не позволи на прости плебеи да си въобразяват, че могат да се сношават с принцеса срещу няколко сестерции (малки сребърни монети по долар всяка по днешни стойности), ѝ предложи да остане инкогнито и да работи под името Лициния. Месалина се съгласи. През двете нощи, в които работи в небезизвестния лупанарес (римски бардак) на Муций, Лициния постигна огромен успех. Всичките ѝ клиенти, повече от петдесет на вечер, впечатлени от ослепителната ѝ красота и съблазнително поведение, се редяха на опашка, чакаха си реда да я заведат в малките си стаички и да я обладаят по всички възможни начини. Впечатлени от издръжливостта ѝ, те осъзнаваха, че прекрасното младо тяло, което държаха в ръцете си, се наслаждава на прегръдките им повече от тях самите, свършва с всички, дори когато след акта прислужниците в бардака миеха вагината ѝ с къс прът, покрит с мокър сюнгер.

В нощта преди срещата със Сервилий я върнаха на носилката ѝ няколко часа преди зазоряване. С напълно задоволени тяло, ум и душа, тя заспа като ангел от връх Олимп, съвсем забравила за гота Горан.

Докато младият гладиатор я чакаше пред портата, Месалина се събуди и я уведомиха, че има посетител. Името не ѝ говореше нищо, но каза на пазителите на портата да го пуснат и да я изчака в перистилиума. След гореща вана принцесата надяна дълга роба и излезе от банята да си суши косата с кърпа. Спря се зад колоните и се загледа в младия рус мъж, седнал на пейката в дъното на градината. Не си спомняше да го е виждала преди, но сърцето ѝ заби бързо. Той усети присъствието ѝ и погледна в посоката, където се бе притаила.

– Горан? – внимателно го повика тя и излезе бавно иззад колоната.

Той стана.

– Месалина!

Изведнъж тя си спомни всичко.

– Горан! – извика и разтвори ръце.

Горан се втурна към нея и я прегърна, обзет от бурни емоции. Целувките им се смесиха с любовни думи, щастието – с желанието, спомените – със сълзи. Бяха като двама млади любовници, които се срещат отново след раздяла по силата на ужасни обстоятелства. Тя го сграбчи нетърпеливо за ръката и затичаха като обезумели към спалнята ѝ.

Сърцата им биеха в гърдите, обзе ги отново магията на първата им среща, сетивата им се разтапяха, правеха страстна любов и се кълняха хиляди пъти в чувствата си, даваха и получаваха даровете на истинската си обич, която гореше между тях, като стигаха едновременно до върха на удоволствието, викаха от радост, когато вълшебната им връзка ги сливаше в едно и разтърсваше телата им в един сякаш траещ вечно момент.

След това си почиваха, като им се струваше, че още сънуват и споделят интимната тайна на взаимното обвързване, което още не бяха открили съзнателно, но то гореше под кожата им и поддържаше огъня жив. Но когато залязващото слънце хвърли медните си отблясъци в стаята, умът на Месалина бавно започна да се фокусира върху един друг ангажимент. Тази нощ бе обещала да остане при Сервилий...

– Къде отиваш? – попита я Горан и я хвана за ръката, когато тя се опита да стане от леглото. Погледна я със сините си очи, които бяха станали още по-дълбоки от удовлетворената страст, но в тях се четеше толкова невинност и такова доверие в тяхната общност, че тя усети сърцето ѝ да се свива в гърдите само от мисълта да го остави.

Принцесата поглади блестящите му руси къдри и благодари наум на Венера, че ѝ е изпратила най-красивия от синовете си като награда за двете нощи, прекарани в бардака на Муций. Горан реши, че Месалина мисли за бъдещето.

– Имам разрешително за три дни – каза той.

Тя го целуна нежно, стана, облече робата и отиде в кабинета си. С твърда ръка написа бележка на Муций.

"Моля те, извини ме пред Сервилий. Настинала съм и няма да съм достойна за вниманието му. Помоли го да ми даде няколко дни да се възстановя. Месалина".

Запечата малкия свитък, повика един роб и му нареди да го предаде незабавно на адреса на Муций Регулат.

***

Същата нощ в двореца Бризея спеше в стаичката си и се мяташе в леглото, объркана от странен сън. Крачеше гола нагоре-надолу пред Друзила, която държеше голяма змия в ръце. Думите на господарката ѝ отекваха натрапчиво в главата ѝ.

– Ще ти намеря много любовници, любовници, любовници...

Зад Друзила се появиха множество мъже.

– Не изпитвам влечение към мъжете, мъжете, мъжете... – отвърна тя, застанала под светлината, галеща чувствено бедрата си и протягаща език към змията.

– Лъжкиня! Лъжкиня! Лъжкиня! – произнесе змията, заедно с Муций, Домиций, Акилий, Петроний и преторианците, обичайните посетители и мъже роби, скупчени около Друзила.

– Ще трябва да ме насилят, насилят, насилят... – и подръпна меките косми на пубиса си в посока на змията.

Друзила хвърли с отсечен жест влечугото към нея. Тя се стараеше да я отблъсне, но змията се уви около ръцете ѝ и ги стисна. Опита се да извика, но от гърлото ѝ не излизаше ни звук. Двама пазачи я хванаха за ръцете.

Сънят започна да избледнява. Двамата пазачи се материализираха около нея. И наистина я бяха сграбчили за ръцете. Тя се метна още веднъж и се събуди, изпълнена с ужас.

– Какво искате? – попита задъхано Бризея, опитвайки се да се освободи.

– Имаме заповед от нашата домина – отвърна единият и я притисна да стои мирна.

– Каква заповед? – промърмори галската робиня.

– Принцесата ще вечеря в Карина и незабавно има нужда от услугите ти.

Все още под въздействието на съня, Бризея потръпна. Възможно ли бе да е истина? Стражите не ѝ дадоха време да мисли, а я вдигнаха.

– Хайде. Обличай се.

Двамата мъже я придружиха до гардеробната на слугите и я изчакаха зад паравана, докато тя изми набързо тялото си със сюнгер, среса кестенявата си коса и си сложи малко грим на лицето. Облече си чиста препаска, елегантна туника, дебела наметка и сандали на висок ток. Бризея последва двамата пазачи, които я изведоха извън двореца през една служебна врата и я качиха в покрита колесница, теглена от муле.

Страховете ѝ се върнаха, когато забеляза, че пътуването до Карина трае повече, отколкото е необходимо. Опита се да отвори процеп в завесите и да огледа навън, но един от мъжете сграбчи китката ѝ и постави ръката ѝ в скута си.

Най-накрая колесницата спря в задния двор на някакъв палат. Двамата пазачи ѝ помогнаха да слезе и я предадоха на трима роби. Тя затрепери от страх, когато робите я поведоха през малка врата и после по тъмен коридор. Една странична врата се отвори с трясък. Тя изпищя. Робите я бутнаха вътре, а двама други мъже я дръпнаха в стаята и ѝ запушиха устата с навит на топка плат. Въпреки опитите ѝ да се защити, петимата разпериха ръцете ѝ, увиха около китките ѝ кожени ремъци и ги привързаха за две висящи от тавана вериги. Завързаха ѝ очите. Сбъдваха се най-големите ѝ страхове! Чу мъжете да излизат от стаята и зачака най-лошото с ясното съзнание, че не може да избяга от съдбата си.

След малко някой влезе в помещението. Тя се стегна. От лъча светлина, който проникна през превръзката на очите ѝ, разбра, че са внесени маслени лампи. След това две ръце започнаха да галят тялото ѝ и бързо да разтварят туниката ѝ. Опита се да каже нещо, въпреки топката плат в устата си, риташе и се опитваше да уцели натрапника.

– Не бъди толкова негативно настроена – изрече мъжки глас, докато туниката ѝ се свличаше към глезените ѝ, което ѝ попречи да продължи да рита. – Нищо не можеш да направиш...

Бризея чу гласа, но не можеше да го свърже с някаква определена личност. Натрапникът застана зад нея. Ръцете му погалиха бедрата ѝ под късата долна дреха, след това започнаха да се трият в задните ѝ части, като ги притискаха и опипваха с недвусмислено желание. Тя затаи дъх. Пръстите на мъжа бяха целите отрупани с пръстени. Хмммм! Сега вече знаеше! Беше Муций! Изви се, за да покаже отвращението си. Той я сграбчи за гърдите изотзад и скъса туниката ѝ.

– Наистина си много красива, Бризея – каза Муций, като обикаляше около нея и оглеждаше високата ѝ стройна фигура, и особено горната част на бедрата ѝ, които образуваха луфт на чатала. Разстоянието между тях, все още покрито от препаската, само увеличаваше изпъкналостта на пубиса ѝ, което според Муций значеше, че тази жена има неизтощима сексуалност, и това го възбуждаше както умствено, така и физически. – Искаш ли да те нараня наистина жестоко, преди да кажеш "да" – попита сводникът с тих, но заплашителен глас, – или ще си добра и ще ме оставиш и аз да съм мил с теб?

Бризея не отговори. Той започна да си играе със зърната на гърдите ѝ, търкаше ги и ги стискаше, докато не щръкнаха и не изпратиха вълни от възбуда надолу към корема ѝ.

Тя се изви, освободи глезените си от туниката и започна да рита към Муций, който я измъчваше. Вратата се отвори с трясък. Няколко мъже сграбчиха краката ѝ и завързаха глезените ѝ с кожени ремъци за пода. След като си свършиха работата, излязоха. Веднага щом вратата се затвори, Муций отново се приближи.

Сега вече не можеше да се защити!

Сводникът отново се върна на невероятните ѝ щръкнали зърна и започна да ги разтрива с пръсти, след това да ги смуче и хапе, като усети, че за нея те са източник на неустоима възбуда. Развърза препаската ѝ, пощипна пубиса ѝ и започна да гали широкия ѝ чатал, плъзгаше пръсти между срамните ѝ устни и галеше малкия ѝ клитор. Бризея нямаше как да избегне овлажняването, когато пръстите му влязоха в нея и започнаха да се въртят, като предизвикаха излив на още сокове. Тя простена. Той си свали връхната дреха, бързо пъхна тясна пейка между краката ѝ и легна на нея с лице към гърба ѝ. Сложи ръце на талията ѝ и започна да гризе задните ѝ бузи, да стимулира ханша ѝ, притискайки я с пръсти, като през цялото време ѝ казваше да се отпусне. И скоро по стоновете ѝ усети, че вече и сама не може да се съпротивлява на възбудата си. Погали я отстрани по ребрата, пресегна се отново към зърната ѝ, потри ги, а устата му блуждаеше нагоре-надолу по цепката ѝ, хапеше розовата ареола на перинеума ѝ – онова чувствително място между ануса и вулвата.

Бризея забрави самоличността на мъжа, който я възбуждаше. Не го виждаше и това бе достатъчно, за да се отърве от отвращението. Притискаше гениталиите си в зъбите му, наслаждаваше се на стрелкащия се между двете ѝ отвърстия език и устата, която я поглъщаше като гладно животно. Стенеше все по-силно изпод топката плат, трепереше и се триеше все по-бързо в устата му, докато почувства първите вълни на оргазма да изпълват корема ѝ. Но преди да го освободи, той бързо се изхлузи от пейката, стана и я прегърна, а тя усети еректиралия му член между краката си.

Захапа раменете ѝ, смучеше шията ѝ. Все още на ръба на върховното удоволствие, тя отчаяно разлюля таза си напред и назад около члена му в опит да го поеме в себе си.

Муций познаваше жените много добре. Не само че бе наясно как да възбуди сетивата им, но също така знаеше как да ги държи на ръба дълго време, докато вече не могат да направят нищо друго, освен да свършат. Освен това бе наясно, че когато жената стигне до оргазъм, след като дълго време е държана на ръба, гениталиите ѝ така набъбват, че могат да свършват отново и отново, без значение с кого са.

Точно това поиска, когато предложи на Друзила да му даде дългокраката си галска робиня за няколко дни. Искаше да сломи гордостта ѝ и да извади на бял свят дълго потисканата ѝ похотливост. Искаше да я подчини безусловно за своето сексуално удовлетворение, но и заради нейното собствено спасение от движещите се пясъци на постоянното отрицание и самоналожено въздържание.

Чувствеността на Бризея не се различаваше от тази на другите жени, с които Муций бе правил секс. Държеше я в своята власт, като дърпаше косата ѝ, докосваше я, потриваше я, пощипваше, притискаше и хапеше тялото ѝ. Извади топката плат от устата ѝ и я целуна. Въпреки вродената си елегантност, Бризея вече не можеше да мисли и отвърна на целувките му сякаш цял живот си е мечтаела да бъде целуната точно така, стенеше и въртеше затворените си очи под превръзката, наслаждаваше се на безмилостната му стимулация и забрави за всички задръжки.

– Направи го с мен! – каза задъхана.

Той бързо освободи глезените ѝ. Тя се хвана за ремъците, с които бяха привързани китките ѝ, вдигна се и обви крака около дебелия му корем. Започна да се притиска в еректиралия му пенис, докато той не потъна изцяло в нея. Муций сграбчи малките ѝ заоблени задни части и я придърпа силно към себе си, завъртя енергично члена си в нея, след това започна да тласка толкова мощно, че причини болка в най-дълбоката конусовидна част на тръпнещата ѝ вагина. Тя затаи дъх.

– Да! Още! – викаше. Муций спря и откачи китките ѝ. Тя се вкопчи в него с всичките си крайници, а той я отнесе до голямото тухлено ложе, покрито с плюшен дюшек, и я постави върху него. Все още не ѝ позволяваше да свърши, само се наслаждаваше на движенията на голото ѝ тяло, което вече се гърчеше като октопод и бе напълно открито за похищението му. Пристегна превръзката на очите ѝ, след това я обърна по корем и вдигна задника ѝ. Очите му се изпълниха с най-привлекателната част от тялото ѝ.

Тя пищеше при всяко негово захапване, но не се и опитваше да отдръпне полукълбата си от устата му, нито зърната си от пръстите му. Бризея усети как кръвта ѝ се втурва във вените, нервните ѝ окончания оживяват, а гениталиите ѝ се възпламеняват от страст. Когато византийският сводник разбра, че огънят, който бе подпалил в плътта ѝ, я подлудява, вкара еректиралия си член в нея. Омаломощена от серията мощни оргазми, тя изпълни стаята с дрезгави крясъци, но жаждата ѝ не беше утолена дори когато Муций забърза ритъма и тя свърши отново заедно с него, потръпвайки под наелектризиращите изблици на еякулацията му.

Той се отпусна отгоре ѝ и свали превръзката от очите ѝ. Тя го погледна, целуна го с известно отвращение и го нарече жаба, свиня, буца мас, но продължаваше да стиска краката си около кръста му и да се оттласква към него.

– Искаш ли още?

– Да...

– С други мъже?

Тя затаи дъх и кимна.

Муций се ухили самодоволно. Както и бе очаквал, възбудата ѝ още не беше потушена. Стана, сложи си дългата връхна дреха и дръпна едно въже. Бризея седна на леглото и прегърна коленете си. Вратата се отвори. Влязоха двамата млади мъже, които я довлякоха в стаята и в този дворец. Тя потръпна от предчувствието за предстоящото и краката ѝ се стегнаха. Сводникът даде знак на мъжете да отидат при нея. Тя се съпротивлява известно време, но след това бе възнаградена с това, от което така отчаяно имаше нужда. Сякаш си наваксваше за петте години, в които бе потискала естествените си страсти. Отдаде се бурно и неудържимо на двамата мъже, а по-късно и на много други.

Дворецът всъщност беше най-хубавият дом за хазарт на Муций, покровителстван от богати търговци, авантюристи от провинциите на империята, благородници и военачалници. Те бяха пръснати в няколкото зали и играеха на различни игри на зарове и много популярната субстито – пак игра със зарове, при която се хвърляха овчи кокалчета. Някои бяха в компанията на собствените си жени, други се забавляваха със скъпите проститутки на Муций. Няколко пищно украсени сепарета и голямата стая в подземието, където отначало завързаха Бризея, бяха запазени за секс. Обучени робини обслужваха гостите в двете големи бани – едната за мъже, другата за жени.

– Друзила те даде на мен за два дни – обясни Муций, като седна до Бризея, когато сеансът ѝ с двамата мъже приключи.

– Разбирам... Искаш да стана проститутка ли? – попита Бризея с тих глас, докато Муций притискаше горната част на пубисната ѝ кост с пръсти.

– Ти си робиня и не можеш да станеш проститутка – отвърна той, усещайки вибрациите в таза ѝ. – Но мога да те оставя да се насладиш на съблазнителната си сила.

– Къде? – попита тя задъхано и стисна коляното му. Муций ѝ обясни, че тук се играе хазарт.

– Можеш да водиш ухажорите си в сепаретата и дори в тази стая, ако искаш някой от тях да те завърже и да се държи грубо с теб.

– О, да... Нека се качим горе – простена тя и разлюля бедра, докато Муций продължаваше да се заиграва със слабините ѝ.

Сводникът я заведе в банята и даде указания на робините да я измият, да срешат гъстата ѝ вълниста коса и да я пуснат свободно по раменете. Докато момичетата си вършеха работата, Муций избра една прозрачна блуза, миниатюрна препаска и златисти сандали с висок ток, всичките дизайнерски, подписани от Петроний Арбитер.

– Малко се страхувам... – пророни Бризея, докато закопчаваше около талията и около шията си малките верижки, с които се привързваше блузата, за да се спусне свободно прозрачният воал пред гърдите ѝ.

– Защо?

– Ами ако не ме намерят за достатъчно привлекателна?

Той завърза бялата прозрачна препаска на кръста ѝ, като остави доста свободен плат на чатала ѝ, така както го бе замислил дизайнерът – да покрива пространството между краката ѝ, но да открива част от окосмяването ѝ.

– Да те видя как вървиш – нареди ѝ сводникът.

Бризея обу сандалите и се разходи наоколо, полюлявайки бедра по начина, по който Петроний я бе учил, когато работеше в модното му ателие.

– Не се притеснявай, скъпа. Ще ги побъркаш – заяви Муций. Тя се приближи към него и потри корема си в лицето му.

– Ти си кучи син, Муций.

– Не ме принизявай, Бризея. Аз съм най-големият кучи син, който някога е съществувал.

Устните ѝ се извиха в лека усмивка. Той завърза препаската ѝ здраво и мушна пръст между срамните ѝ устни.

– Искам мъжете да усещат естествената ти миризма – каза.

Бризея усети как се овлажнява и подмокря плата между краката си.

– Мога ли да избера първия си любовник?

– Разбира се – отвърна византиецът, хвана я за ръката и я поведе навън от банята. Показа ѝ едно облицовано в плюш сепаре сред останалите, подредени в коридора, след това продължи с нея към залите за хазарт.

Комарджиите от първата зала затаиха дъх от удивление, когато Муций се появи с накипрената галска робиня до него. Обяви, че е модел, който демонстрира последните творения на Петроний. Така предизвика одобрителни възгласи, които очевидно бяха насочени към гордата, висока млада жена, чието кокалесто, но в същото време заоблено където трябва тяло привличаше погледите на патроните като магнит. Закръгленото и стегнато задниче, малките ѝ, но същевременно перфектно оформени гърди, щръкналите им зърна, в които се триеше воалът, дългите ѝ крака с подканващото разстояние при слабините, мокрият плат на препаската, под който се очертаваха срамните ѝ устни и меките косми на пубиса ѝ – всичко това излъчваше неустоима чувственост. Ръцете им не можеха да се въздържат да не я погалят, докато се разхождаше нагоре-надолу през залите, минаваше все по-близо до мъжете и търсеше с блеснал поглед най-дръзкия и най-привлекателния. Възбуждаше се не само от физическия контакт с влиятелните мъже, но и от мисълта да се скрие с някой от тях в сепарето и да започне да прави секс е него.

– Искаш ли ме? Прошепна Бризея в ухото на грубоват пътешественик от Македония, който я гледаше като готова да скочи пантера, без намек от усмивка на лицето си.

Кимването на мъжа я накара да изтръпне.

– Изчакай ме в коридора – каза му тя. Продължи тура си през залите за хазарт и като го приключи, забърза навън. Македонецът беше там, подпрян на стената. Тя се облегна върху него. Той стисна силно тънката ѝ талия с една ръка.

– Ще те накарам да викаш – каза.

– Знам... – отвърна тя и потри пубиса си в подутината му.

Той я блъсна в отвореното сепаре и заключи вратата след себе си. Както тя инстинктивно бе усетила по властния му поглед в залата за хазарт, мъжът нямаше никаква милост към нея и наистина я накара да вика.

Но Бризея бе станала ненаситна. Въпреки опустошителното блъскане на дивия македонец и умопомрачителните оргазми, които тя му достави в отплата, веднага щом той излезе от стаята, усети, че не може да чака и две минути. Възбудата ѝ все още пареше в гениталиите ѝ, дори повече отпреди.

– Колко мъже са останали? – попита тя Муций в банята, докато робинята я миеше и я подготвяше за нов сеанс.

– Всичките те очакват – отвърна и сводникът.

– Какво искаш за облека?

Той сложи златна верижка около талията ѝ.

– Само тази верижка и сандалите – каза. – Искам да си поиграеш на "Сляпа баба" и да избираш любовниците си, без да ги виждаш.

– Как? – попита тя.

– По начина, по който те докосват, целуват или по размера на члена им – ти си знаеш как...

– Да... мисля, че знам – отвърна тя и през тялото ѝ премина нова вълна.

Муций поведе голата с превръзка на очите Бризея към друга зала, в която имаше само мъже. След като възгласите им стихнаха, сводникът ги помоли да се наредят в кръг около нея. Като следваше указанията на Муций, тя започна да се разхожда в кръга, сякаш представяше на ревю златната верижка на кръста си. Чувстваше мъжки ръце да докосват тялото ѝ, но не се приближаваше към никого. Тогава Муций обяви правилата на играта. Той обеща десет хиляди сестерции на всеки от първите трима, които тя избере за свои следващи любовници, и с това предизвика ентусиазирани коментари, но отново ги потуши, като заплаши най-гръмогласните с незабавно изключване от състезанието. Правилата бяха прости. Тя щеше да се доближи до всеки от шейсетината мъже в кръга, на него ще му е позволено да я прегръща само във времето, в което той брои от едно до десет. След това ще я предаде на съседа си вдясно. Когато тя реши, ще избере първия. Може да посочи и повече от трима, но после ще прегледа селектираната група, за да се спре само на трима.

– Няма ли да е справедливо първият избран също да получи награда? – попита Бризея сред одобрителни подмятания от кръга. Сводникът се съгласи. Ще даде хиляда сестерции на първия, ако не влезе във финалната тройка.

Всички мъже бяха нетърпеливи да докопат необичайно стройното, но въпреки това интригуващо тяло на Бризея, ала се съгласиха на правилата. Муций се увери, че превръзката на очите ѝ е здраво стегната около главата, след това завъртя голата галска робиня няколко пъти и я пусна да се доближи до първия претендент, за да започне подбора си.

Докато мъжете я прегръщаха, целуваха, опипваха, пощипваха, стискаха и бъркаха с пръсти навсякъде по нея, а Муций броеше до десет, тя получи не само чувствено удоволствие, но и прекрасното усещане, че е първична нимфа, тичаща гола в гората, подгонена от орда сатири и любовници, чиято единствена цел е да правят секс с нея и да освободят заедно божествената енергия, вдъхната от боговете във всяка душа.

След умопомрачителни допири с около половината от претендентите, трябваше да спрат играта. Мъжете откриха най-чувствителните точки на Бризея и тя не можеше да спре да свършва, и то с такава интензивност, че оставаше вплетена в един или друг, разтваряше крака и пищеше от неспиращата стимулация, отказваше да се откъсне от тези, до които се долепяше, докато оргазмът завладяваше цялото ѝ тяло и замътваше мозъка ѝ.

Заведоха я в най-голямото сепаре и тя отдаде на всеки по нещо от себе си, и, то с такава жар, та дори Муций трябваше да признае, че не е виждал по-неуморима жена от прекрасната галска робиня, която въпреки всичко излъчваше гордост, класа и елегантност, дори когато и най-ненаситните мъже я обладаваха, лижеха, вкарваха ѝ го от всички страни и я стискаха здраво в прегръдките си, когато конвулсиите ѝ излизаха извън контрол.

На разсъмване, когато всичките ѝ любовници напуснаха сградата, Бризея бе изкъпана и поглезена от робините от дневната смяна, които бяха поразени от чутото за споделеното удоволствие с по-голямата част от посетителите. Муций успокои гениталиите ѝ с вълшебния си мехлем, след това я накара да пие билков чай, сложи я в леглото и нареди на двете робини да ѝ пеят приспивни песни, докато заспи.

По-късно следобед, когато дворецът отново започна да се оглася от силния говор на комарджиите, напълно отпочиналата Бризея вечеря с Муций.

– Казах на Друзила за фантастичното ти представление – съобщи сводникът, докато наблюдаваше как Бризея яде с апетит.

– И тя какво каза?

– Ами, беше много щастлива.

– Трябва да ѝ благодаря, че е позволила да ме отвлечеш по този начин.

– Искаш ли да останеш до утре вечер?

– Разбира се. Още не съм разбрала какво могат да направят с мен мъжете в стаята с подземието.

– Може да е опасно.

– Знам.

– Знаеш ли, че гледката на красива гола жена, завързана и беззащитна, отключва тъмни инстинкти у мъжете?

– И какво могат да ми сторят? Да ме убият?

– Не, но фантазиите им са непредвидими. Могат да изпитат удоволствие от това да те бият с камшик, да слагат щипки на зърната ти или да те принуждават да го правиш с животни.

– Знаеш ли, Муций, колкото повече се опитваш да ме уплашиш, толкова повече се възбуждам и искам да го направя.

– Това може да се окаже проблем.

– Какво?

– Ако си готова и възбудена, те няма да бъдат толкова груби с теб.

– Хмм... да се правя ли, че не искам?

– Не знам дали ще можеш и дали ще ти повярват.

– Ами ако се опитам да избягам от двореца и твоите стражи ме хванат и ме довлекат обратно тук?

– Ще трябва да се бориш... – обясни Муций и видя, че планът ѝ има шанс да успее.

– Разбира се. За да изглежда още по-истинско, няма да казваш на стражите си, че всичко е преструвка. Ще викам и ще ритам. Ще има боричкане. Всички ще излязат и ще видят какво става. И тъй като съм робиня, която се опитва да избяга, ще трябва да ме накажеш.

– Не искаш ли да го сторят гневните посетители?

– Ще ги ритам и ще ги плюя. Ще се ядосат много, повярвай ми.

– Ако се ядосат прекалено, могат да станат ужасно жестоки.

– Няма проблем. Ще накараш стражите да ме завържат в подземието. Ще продължа да се боря. Ти ще помолиш гневните мъже да помогнат. След това ще започнеш да ме шибаш с камшик по задните части.

– Ммм... – промърмори сводникът и вдигна едната си вежда.

– Ще ти хареса, а, дебела свиньо? – изгледа го Бризея и игриво го щипна по увисналата долна устна. – Но после искам да предадеш камшика на най-разярените мъже, ясно?

– Ясно. Кога искаш да започнем?

– Има ли нови освен онези от предната нощ? – попита Бризея, която вече бе сглобила целия план в главата си.

– Да, много. Слуховете за изпълненията ти са се разпространили бързо.

– Добре. Ще вляза с някой млад патрон в едно от сепаретата. Ти ще кажеш на стражите си да прегледат оградата на градината. Аз ще се измъкна от сепарето и ще се затичам към най-близката стена на оградата.

Тя се изправи. Муций се приближи към нея.

– Защо искаш да го правиш? – попита византиецът.

– Не знам... Може би искам да стигна до границите си. Снощи, когато ме завърза и ме принуди да правя разни неща, сякаш ме обхвана треска и...

– Все още не те пуска. Така ли? – попита сводникът.

– Да... Хайде, пипни ме малко – отвърна тя, взе ръката му и я постави на корема си. Муций пъхна длан под късата ѝ туника и я опипа. Вагината ѝ беше влажна и потръпваше от желание. Можеше да я накара да свърши за секунди, но хвана бедрата ѝ с ръце и притисна две точки на гърба ѝ точно под ребрата. Това я накара силно да потръпне и увеличи желанието, което вече изпитваше.

– Копеле... – прошепна тя в ухото му.

– Да не се опитваш да ме ядосаш?

– Дааа! – просъска Бризея. След това го блъсна и побягна навън от стаята. Беше само по къса туника, боса и разрошена, сърцето ѝ биеше бързо както от възбудата, предизвикана от ръцете на Муций, така от вълнението за плана, който се канеше да изпълни. Мина по коридора като истински супермодел, какъвто беше, докато показваше дрехите на Петроний Арбитер.

Преди да влезе в залите за хазарт, забеляза красив юноша, облегнат на стената, който си играеше с курио (нещо като йо-йо, популярна сред римските тийнейджъри играчка).

– Какво правиш тук? – попита го тя.

– Чакам баща си – отвърна юношата и посочи надолу по коридора. – Той е там в сепарето с една курва.

– А ти защо не направиш същото?

– Нямам пари – каза момчето и хвърли поглед към краката ѝ.

– Харесваш ли ме? – попита тя и се завъртя пред него, а туниката ѝ се вдигна .

Тийнейджърът кимна.

– Ами да видим... Ако успееш да развържеш препаската ми с една ръка, докато броя до пет, ще те заведа в някое сепаре за малко и няма да ти взимам пари.

Бризея се облегна на момчето с цялото си тяло и започна да брои до ухото му с чувствен дрезгав глас. Ерекцията му щръкна за две секунди, колкото му трябваше и за да развърже препаската ѝ и да я вдигне като трофей. Тя го целуна.

– Казвам се Мамерк. Ще изпълниш ли обещанието си? – попита младежът и завърза плата около врата си.

– Разбира се – отвърна тя и облиза ръката му. – Казвам се Бризея и ти ме покори.

Получил смелост от отдаването ѝ и напълно не наясно, че златната ѝ верижка сочи, че е робиня, Мамерк пъхна ръка между краката ѝ и проникна в нея с пръсти. Тя го целуна пак, защото трескавостта му ѝ харесваше, и отвърна на непохватните му, но пък дръзки ласки с обичайната си страст. Младежът влезе в нея като младо биче и грубо вкара цялата си ръка, разтресе я и усети бързата поредица от оргазмични контракции на подгизналата ѝ вагина.

Тя свърши неконтролируемо, прегърна го силно и обви дългите си крака около бедрата му, като започна да се нанизва на ръката му. Дишаше тежко и викаше толкова силно, сякаш всеки момент щеше да умре. Захапа рамото му и него много го заболя. Той я отблъсна. Тя падна на килима и се удари в облицованата стена. Преви се и хвана с две ръце корема си, за да потисне силния оргазъм, който продължаваше да разтърсва тялото ѝ.

– Никога повече не прави така, кучко! – подхвърли яростно Мамерк със злобен поглед. И излезе, затръшвайки вратата зад себе си. Тя остана няколко минути на пода, поразена от рязката смяна в настроението на младия ѝ любовник. Когато се съвзе, изми долната част на тялото си с мокър парцал, сложи си туниката и на пръсти излезе от сепарето.

Въпреки инцидента с Мамерк, планът ѝ бе реализиран перфектно. Двама стражи я забелязаха, когато се канеше да прескочи стената на градината. Сграбчиха я. Тя пищеше и ги риташе, докато те я влачеха обратно към замъка. Посетителите се втурнаха през главната порта, последвани от Муций, който изигра ролята на разярения господар с вродения си византийски талант за драматизъм. Бризея го заплю, крещеше му и се мяташе, сякаш е ужилена от ято пчели. Обиждаше, риташе и плюеше и по останалите. Мамерк се присъедини към мелето. Без да го познае, тя го захапа за ръката. Той я зашлеви гневно през лицето. Посетителите успяха да ги разтърват.

– Казах ти никога повече да не го правиш, робиньо! – извика младежът, разкъса туниката ѝ и се опита да я зашлеви отново.

– Затваряй си устата, импотентно копеле! – изкрещя му тя, докато другите я държаха, за да не му се нахвърли. Муций се хвърли сред ядосаните мъже, които се опитваха като маймуни да докопат ослепителната гола жена. Обиден на мъжественост, Мамерк поиска галската робиня веднага да бъде разпъната на кръст. Муций и патроните отказаха. Но камшикът бе неизбежен. Мамерк поиска да участва в наказанието. Муций се поколеба.

– Нека го направи – обади се един мъж. Сводникът погледна Бризея. Тя едвам забележимо му кимна. Муций пое дълбоко дъх, поклати глава и нареди на стражите да отнесат робинята в подземието.

Зарът беше хвърлен!

Бризея нямаше как да избегне гнева на Мамерк и атаката на останалите мъже, дори да молеше за милост и да твърдеше, че това е игра. Но тя нямаше намерение да прави нищо такова – и не го направи.

***

– И къде е сега? – попита Друзила следващия следобед, когато сводникът дойде в двореца, за да докладва за подвизите на главната ѝ робиня.

– На зазоряване, когато сеансът приключи, я намазах с мехлемите си и я проводих на моята носилка у сестра ми на хълма Виминал. Пратих робини да стоят край нея денонощно. Тя е постоянно на лекарства, а ръцете ѝ са завързани далеч от тялото ѝ, за да не мастурбира.

– Би ли го направила?

– Вероятно – отвърна византиецът. – Гениталиите ѝ още са подпухнали и я болят. Има и няколко разкъсвания, но сестра ми Ламита и нейните робини се грижат за тях с тампони, напоени в успокоителна билкова отвара.

– Ще оздравее ли напълно?

– Да. Ще отнеме няколко дни, но ще ти я върна в отлична физическа форма.

– Белези? – попита Друзила малко разтревожена.

– Само малко по гърба, зърната, задните части и горната половина на бедрата, но с моите балсами ще минат за няколко дни.

– Ами психически как е?

– Щастлива и с повишено самочувствие – беше категоричен сводникът, но и искрено доволен. – Много ти е благодарна, че си я накарала да се преоткрие. О, извинявай... – плесна се на челото Муций, като си спомни, че има бележка от Бризея до нейната домина. Бръкна в огромния джоб на византийската си горна дреха и подаде малък свитък на Друзила. – Забравих да ти дам това...

Друзила разгъна свитъка и прочете писмото на Бризея, в което тя с любов благодареше на господарката си за нейната загриженост и за пълния ѝ с въображение план, с който е извадила на бял свят истинската ѝ природа и я е спасила от живот, пълен с ненужно сексуално въздържание.

– Много добре – коментира Друзила, нави пак свитъка и го постави в една от дупките на стената. – Ами Катег? Свърза ли се вече с него?

– Не директно. Приятелят му сенатор Хортензий Скавър ще вечеря с него на нони (деветия ден от месеца) и тогава ще ми поиска пет добре образовани куртизанки, които да пеят лирични поеми на Алкей и Сафо и да развличат компанията с изтънчени еротични игри. Поисках от Скавър имената на гостите, за да осигуря най-подходящата компания, и той спомена и Катег.

– Как смяташ да действаш?

– Ще поискам от Катег да ме приеме в къщата си в Карина, за да му предложа да си избере куртизанка. И ще намеря начин да му спомена за теб.

– Браво, Муций... Византийският ти мозък е винаги много изобретателен. Опитай се да ми уредиш среща с Катег около идите през януари.

– Ще направя всичко възможно, за да останеш доволна, Друзила. – Поклони се и зачака знак, че е свободен да си ходи, но принцесата взе две сгънати пергаментови страници.

– Това е окончателният вариант на лиценза ти – каза Друзила и му подаде документа. – Домиций направи някои промени, за да стане по-приемлив. Прочети го и кажи дали всичко е наред.

Муций зачете. Друзила излезе от стаята и отиде в покоите на брат си. Имаше колебания за датата на "мисията" си с Катег и искаше да се увери, че няма проблем да го направи на идите през януари, защото тогава беше насрочено празненството на Зеления отбор. Прислужникът на Калигула я спря в приемната и ѝ каза, че императорът има среща с началника на щаба си.

Нищо необичайно, но Друзила надуши по гласа и отношението му, че срещата е напрегната, а не е рутинно обсъждане на политическото положение. Поиска да я информират, когато Макрон си тръгне, след това се върна в кабинета си доста притеснена. Като усети, че Друзила е разтревожена, Муций любезно остави лиценза на бюрото ѝ.

– Всичко е наред – каза византиецът.

– Ще накарам едила да го подпише тези дни – отвърна Друзила. – А сега отивай да говориш с Катег, но не обещавай нищо за датата на срещата ми с него.

– Няма проблеми. Просто ще му пусна мухата, че може да си плати за услугите ти.

– Добре, Муций – каза тя и протегна длан. Той я целуна, след това се поклони и почтително тръгна да излиза заднешком от стаята.

***

Интуицията на Друзила не я излъга за напрежението, надвиснало над срещата на брат ѝ с Макрон.

Въпреки заявената лоялност от страна на началника на щаба, Калигула се беше уморил от свръхпротективното му поведение и непрекъснатия му натиск да се държи достойно и да прави компромиси на боните. В този ден между тях се разрази сериозно противоречие. Макрон все още не се бе примирил с обещанието на Калигула да зачете последната воля на Тиберий и да плати посмъртните дарове, които покойният император предложи на народа и особено на войниците.

– Не ме разочаровай, Макрон. Минаха десет месеца и ти си платил по-малко от десет процента от това, което аз тържествено обещах на армията и на народа на Рим.

– Изникнаха бюрократични усложнения. Не са ясни повечето от имената на получателите и...

– Не ми говори глупости, Макрон – прекъсна го Калигула. – Искам да платиш всичко до месец.

– Ще ми трябват поне още сто писари.

– Наеми ги, ясно?

– Ще ми отнеме повече от месец само да наема обучени хора да свършат работата.

Калигула го изгледа унищожително.

– Какви игри играеш, Макрон? Да не би да се опитваш да ме накараш да изглеждам безчестен в очите на народа и войниците ми?

Макрон прехапа долната си устна и се усмихна.

– Искам да блестите като истински бог, цезаре.

Калигула се ухили криво. Вече нямаше доверие на началника на щаба си. Но Макрон все още беше префектус преториум и в това си качество оглавяваше преторианците, армия от около 4000 души, разположени около помериума. В случай на сериозни разногласия Макрон би могъл да ги използва срещу него.

– Добре – каза Калигула. – Искам да ти остава повече време за държавните дела и да облекчиш преторианците като мои телохранители в двореца. Нека наблюдават външния периметър под командването на Акилий Требелий, а аз ще наредя на батавците да поемат личната ми охрана.

– Твоите желания са заповед за мен, цезаре, а заповедта ти е закон – отвърна Макрон, вече напълно наясно, че Калигула е изгубил вяра в него. Батавците, за които говореше императорът, бяха триста германци, безстрашни и изключително добре обучени воини, безрезервно верни на покойния баща на Калигула Германик и също така напълно отдадени на неговия син.

– Освен това подписах указ, отменящ закона на Тиберий, който забранява на хората да ходят на игрите боси – каза Калигула.

Макрон направи гримаса.

– Боните никак няма да са доволни.

– Не ми пука дали тази банда идиоти ще е доволна! Искам хората да са доволни, не ти ли е ясно?

Макрон кимна.

– Искам да уведомиш едила – продължи Калигула – и да се погрижиш той да премахне веднага всички знаци от местата за забавления, които забраняват да се влиза бос. Разпрати такава заповед до всички градове в империята.

– Не осъзнаваш ли, че забраната на Тиберий да се ходи бос целеше да не позволява на хората да се събличат и да излагат голите си тела на игрите?

– Разбира се, че осъзнавам! Но при цезаря Калигула няма да има закони, които потискат желанията на хората – заяви императорът. – Спомни си Лукреций: "Naturalia non sunt turpia..." ("Естественото не е неморално.") Голотата на публично място винаги е била възбуждаща, а възбудените хора са по-продуктивни и по-склонни да харчат пари. А тайната на здравата икономика е в бързия оборот на средства. Не разбираш ли, че това е основен икономически закон?

– Разбирам, цезаре. Но просто не съм убеден, че разпуснатият морал ще обогати хазната.

– Бъди убеден, Мак. Моралните забрани ограничават ума. Свободата ражда просвещение, дързост и самочувствие.

– А пълната свобода няма ли да генерира хаос?

– Не се тревожи, приятелю. Всеки ден разговарям с Юпитер Оптимус Максимус. Нашият велик бог вдъхновява мислите ми и води действията ми в името на величието на Рим!

– Нещо друго? – попита Макрон и се приготви да си води бележки. Знаеше много добре, че Калигула планира радикални промени в римските нрави и социално-икономическата структура.

– Брачните закони са прекалено ограничителни – обяви императорът с физиономия на отвращение. – Предлагаме на народа само един-единствен избор: брак между двойки от различни полове. Схващаш ли?

– Ами, да, разбира се. Такива са традициите.

– И тези традиции са глупави и нелиберални, ясно?

– Ясно. Какво си намислил?

– Искам всеки да има право да сключва брак с колкото си иска различни партньори.

– Полигамия? – попита Макрон и потръпна от мисълта за подобен свободен брак.

– Полигамия, полиандрия, еднополови бракове, с животни – каквото си пожелаеш. Няма причини да ограничаваме избора на хората. Древната патриархална система издъхва и аз ще ѝ устроя достойно погребение.

– Това ще предизвика силна съпротива сред по-възрастните римляни. Горещо ти препоръчвам да поговориш още няколко пъти с Юпитер и да го помолиш да предвиди съдбата на римската цивилизация след такава революция.

– Вече го направих, Макрон. Великият бог ми каза да поема риска и да изпробвам новия брачен закон две години в азиатските провинции и други източни територии на империята. След това ще ги наложа в Африка, Иберия, Рим и Северозападните провинции.

Макрон почувства облекчение. За две години много неща можеха да се случат.

– Мъдро решение, цезаре. Хората от Изтока са по-широко скроени, но на твое място щях да им представям постепенно идеята за новата форма на брак, месец след месец, град след град.

– Добре. Намери точните данни от преброяванията на различните подходящи градове преди идите на март. Искам да почета Дивус ("Божествения") Юлий Цезар, като обявя фундаменталните промени, без да разкривам характера им. Запази в пълна тайна намеренията ми.

– Разбира се, цезаре – отвърна Макрон.

– Кой е избран за председател на гилдията на проститутките тази година? – попита Калигула, макар че знаеше много добре резултата от тези избори, но искаше да провери познанията на Макрон по въпроса.

– Мисля, че Марция, дъщерята на Кремуций Корд – отговори Макрон.

– Нима? Тя е прекрасна. Миналата седмица подписах указ за реабилитация на писанията и паметта на баща ѝ, тя дойде в двореца и ми изказа благодарността си с невероятна любовна нощ!

– Много съм доволен, цезаре.

– Трябва да си много повече от доволен, Макрон! Нямаше ли да си поразен, ако знаеше, че Марция е въплъщение на богинята Луна?

– Това е фантастично, цезаре! Как го разбра?

– В нощта преди сватбата ми Марция стоеше гола и прекрасна под лунната светлина. Когато тя призова богинята, видях около луната да се появява нарастващо сияние, да се спуска към земята и да обвива тялото на Марция, като накрая се сля с нея.

Калигула се изправи и затанцува из стаята, сякаш отново преживяваше този момент с Марция, въплъщение на богинята Луна, и заяви:

– Кожата ѝ стана бледа и засия като перла. Гласът ѝ се промени. В гърлото ѝ отекваха любовни думи и небесна музика. Бях повдигнат във въздуха, всмукан в плътта ѝ и потопен часове наред в нестихващите ѝ вибрации. Дори не беше сексуален акт, а събитие от космическа величина!

– Ти си избраният, цезаре – каза Макрон и изръкопляска.

Калигула седна изтощен на стола зад бюрото. Погледна Макрон в очите и изрече:

– Знам.

– И в един миг, който не е толкова далеч, ще бъдеш призован да се присъединиш към боговете и да бъдеш увенчан като най-великия от тях, като живееш живота на вечните сред нас, простосмъртните, на високия Олимп.

Императорът кимна, но прие думите на Макрон като обикновено подмазвачество, каквото един предател би изрекъл пред силния на деня точно преди да му забие нож в гърба.

– Колко членове има гилдията на проститутките? – попита Калигула отново делово.

– Мисля, че около хиляда и двеста.

– Какъв е церемониалният им костюм?

Очите на Макрон се уголемиха. Защо Калигула му задаваше такъв тъп въпрос? Всички знаеха, че членовете на гилдията на проститутките ходят на празненства и религиозни обреди в леопардови кожи върху голите си тела.

– Леопардова кожа – отвърна въпреки всичко Макрон.

– Не си ли забелязал на колко много от тях кожите им са износени?

– Погледът ми не е остър като твоя, цезаре.

– Искам да купиш хиляда и двеста чисто нови, идеално обработени леопардови кожи и да ги предложиш на гилдията по време на Луперкалиите (древен римски карнавал с оргии, провеждан от календи до иди през февруари) в името на народа на Рим.

Макрон изглеждаше доста смутен.

– Няма ли да е по-подходящо императорът да им ги даде като дар? – предложи.

Калигула отново се изправи.

– Макрон, Макрон... Искам да те направя лидер! Искам хората да те гледат и да са ти благодарни за това, което лично ти правиш за добруването им! Искам всички да знаят, че си най-непоклатимият поддръжник на революцията на Калигула, а не невзрачен бюрократ, който само се рови в прашни документи! Събуди се, Макрон!

– Все пак си мисля, че гилдията ще е много по-доволна, ако ти сам им поднесеш този дар. С твоето чувство за драматизъм ще докоснеш сърцата им – каза Макрон, който искрено вярваше, че талантът на Калигула за публични прояви няма равен и е изключително ефективен.

– Знам колко въздействащ мога да бъда. Ами ти? Не се ли изкушаваш да получиш овации? – попита Калигула.

– Не. Предпочитам да работя зад сцената.

– Как върви бракът ти? – попита Калигула и си спомни за Ения.

– Добре.

– Ения прави ли те щастлив? Искам да кажа – чукаш ли я редовно?

– Напоследък не чак толкова. Работя много, за да не изоставам от скоростта, с която правиш реформи.

– Много лошо, Макрон – отвърна Калигула и приседна на бюрото си точно пред началник-щаба. – Ения не е суперкрасавица, но кунусът ѝ... Ааа! Нейният кунус е толкова горещ, че когато я чуках, ми се струваше, че в него има ято пчели, които ме жилят по пениса. И нека ти кажа, приятелю, начинът, по който свършваше непрекъснато, пищеше и стенеше в обятията ми, можеше да вдигне и чичо Тиберий от гроба.

Макрон се усмихна, защото може би беше единственият, който знаеше какво точно се случи край смъртния одър на Тиберий.

– Радвам се, че жена ми ви е харесала в леглото, цезаре. За нея това беше голяма чест, както и за мен.

– Ами, сестра ми? Каза ли ти нещо против мен, когато дойде на твоя лектус на банкета?

– Не. Защо да го прави?

– Ами мрази съпругата ми и започва да ме дразни – отвърна Калигула, като искаше да накара Макрон да повярва, че Друзила вече не се радва на сексуалното му благоволение. – Както и да е, надявам се, че пищното ѝ тяло ти е харесало толкова, колкото на мен ми хареса чувствеността на Ения.

– О, да. Друзила е прекрасна любовница в най-добрите Юлиеви традиции.

– Чух, че си я довел до оргазъм чрез контролирана асфиксия. Жалко, че не си се увлякъл и не си затегнал хватката докрай.

– Ами... – започна Макрон и се изправи. – Станал съм експерт по душенето на хора, но предпочитам да практикувам уменията се далеч от свидетели.

Калигула избухна в смях. И прегърна стария си приятел.

– Искам да играеш по-голяма роля в моето управление, Макрон!

– Ще се постарая, цезаре.

Макрон поздрави императора.

– За най-голямата слава на Рим! – възкликна Калигула в отговор на поздрава.

– За вечното величие на империята! – отекна Макрон, завъртя се на пети и излезе от стаята.

Калигула пое дълбоко дъх. Всичките му думи пред началник-щаба имаха единствената цел да го подтикнат към някакъв вид действие. Той или все още му беше верен и щеше публично да подкрепи реформите му, или по-добре да се присъединеше към конспирацията и да си плати за последствията от предателството си. Калигула имаше чувството, че Макрон всеки миг ще го предаде, но не можеше да бъде сигурен. Трябваше му доказателство. Затова помоли Друзила да се направи на проститутка пред Катег с надеждата, че ще успее да открие някои важни документи в сейфа и вероятно дори списъка с конспираторите.

Влезе Друзила, седна в скута му и се сгуши в него.

– Как мина срещата ти? – попита.

– Не беше зле... Макрон е сдържан, но ще направи каквото поискам. Между другото, сменям повечето от преторианците от охраната си с батавски воини.

– О! Предполагам, че не е останал доволен. Как реагира?

– Желанията ми са заповед, Друзила.

– Добре. Това ми харесва, братко.

– И още нещо... Накарах го да повярва, че вече не се ползваш с доверието ми.

– Хмм... да не би защото искаш този слух да достигне до Катег и да го накара да си помисли, че бих могла да те предам?

Както обикновено Калигула бе поразен от бързата мисъл на сестра си, която схващаше безпогрешно политическите стратегии. Усмихна ѝ се в знак на признание и тя разбра, че той обожава ума ѝ.

– Абсолютно си права, блестяща моя сестро. Катег ще бъде още по-привлечен от теб и ще изиграеш нашата игра още по-ефективно. Започна ли да си уреждаш среща?

– Да, но исках да знам дали няма проблем да се видя с него на идите, след осем дни.

– Защо не? – попита Калигула.

– Тогава е празненството на Зелените.

– И ти искаш да се смесиш с всички тези шумни младежи?

– Не е задължително – отвърна Друзила.

– Тогава го направи на идите.

Друзила го целуна.

– Бих направила всичко за теб, Кал.

– Знам, Друди. И нищо не ме прави по-щастлив.

– Ами Лейди?

– Тя е доста необикновена.

– Все още ли е влюбена в Инцитатус?

– Да. Този кон е бог. Ще създадем нов култ, в чийто център ще е Светият жребец. Скоро ще има празненство. Искам хората да я видят...

– Как го прави с коня?

– Това е нещо повече от обикновено сладострастие, Друзила. Когато Лейди се сношава с Инцитатус, тя е проникната от божествената същност на живота, която само благородните животни могат да ти дадат.

– И колко дълбоко го поема?

– Има специален уред, който не позволява повече от половината от петдесетсантиметровия пенис на животното да влиза в нея.

– Трябва да го видя – каза Друзила развълнувана.

– Ще го видиш, скъпа. Обещавам ти.

– Ами ти? След сношението с бога жребец, кунусът ѝ остава ли достатъчно стегнат, за да почувстваш и ти нещо?

– Абсолютно! Набъбването на вагиналния ѝ канал от триенето на твърдия член на Инцитатус и залповете на неговата божествена субстанция я правят дори още по-стегната от преди. Гениталиите ѝ не спират да пулсират дълго време и може да бъде доведена до гаудиум много пъти, при това много силно.

– Обичаш ли я?

– Ами познаваш ме... Винаги когато прегръщам красива сексапилна жена, се чувствам така, сякаш тя е единствената ми любов.

– Това е защото ние, Юлиевите потомци, сме свикнали да фокусираме вниманието си върху настоящите си любовници и да се радваме на прегръдките им, без да си спомняме за другите.

– Да... Късметлии сме – съгласи се Калигула, докато Друзила коленичеше пред него и се пресягаше към члена му под тогата.

10.

Ювения не се бе срещала с Ладиса от сватбата ѝ с императора и не знаеше какво да мисли за докладите, които получаваше от частните охранители, наети от нея да пазят храма на Инцитатус.

Според тези доклади всяка нощ пред портата се появявали двама тайнствени посетители, казвали някаква парола и били въвеждани от пазачите в храма. Въпреки дебелите мраморни стени и бронзовата врата през тесния процеп на ниската стена на яслата на Инцитатус се чували женски стенания и викове, и мъжки думи. Двамата посетители обикновено оставали по няколко часа в храма. Понякога, преди да си тръгнат, звънели и поръчвали топла вода от външната пещ, която им била наливана през тръба, водеща право във ваната в храма.

Двойката винаги си тръгвала преди зазоряване, като старателно криела лицата си под качулките на наметалата. Охранителите нямаха и най-малка представа, че новата съпруга на императора е собственичка на сградата, затова вярваха на обясненията на Ювения, че храмът е посветен на култ към плодовитостта, съсредоточен около божествените качества на белия жребец. И тъй като култовете към плодовитостта се срещаха често в империята, Ювения нареди на пазачите да си изпълняват задълженията, без да се месят в ритуалите.

Въпреки това Ювения беше объркана. Ладиса би трябвало да е единственият човек, който знае паролата. Дали не бе поверила тайната на още някого? Но това беше твърде невероятно, ученичката ѝ би трябвало да е едната от двамата души, които посещаваха всяка нощ храма. Кой би могъл да е придружителят ѝ? Императорът? Някой жрец? Или любовник?

Конярите, които се грижеха за Инцитатус, казаха на Ювения, че всяка сутрин, като чистели яслата, намирали огромни локви конска сперма. Това не беше никак необичайно при култовете към плодовитостта, но въпреки това я озадачаваше. Идеята за такъв култ не би могла да е на Лейди, защото тя и думичка не бе споменала за подобно нещо. Ювения си го бе измислила, като се опита да анализира вероятните мотиви на Лейди да поръча за тавана да бъде закачен голям кожен ремък, който след това бе съединен със зъбчат механизъм и прекаран през гърдите на Инцитатус, като по този начин жребецът можеше да бъде вдиган и свалян по желание. Мехлемите, овлажняващите масла и останалите подробности не биха могли да служат за нищо друго, освен за предизвикване на конската еякулация и вероятно след това спермата му се използваше по някакви екзотични начини за увеличаване на шансовете за забременяване или намаляване на рисковете при раждане.

Ювения беше високообразована римлянка и като такава бе широко скроена и съвсем наясно, че всеки в Рим има право да практикува каквато си пожелае религия, дори и най-ексцентричния култ. Но също така знаеше, че консервативните политици, които подкрепяха репресивните морални норми на Август и по отношение на прелюбодеянието, и на цензурата, не одобряваха либералната революция на Калигула въпреки огромната популярност на императора – или може би точно заради нея. Те си търсеха повод за война, за се опитат да го премахнат с конспирация.

Но Ювения нямаше реална представа за политическите планове на Калигула. Всички го обичаха, само така наречените бони разпространяваха гадни слухове из всички слоеве на римското общество, ненавиждаха го все едно бе чудовище, практикуващо всякакви видове сексуални ексцентричности, дори твърдяха, че е душевноболен и не трябва да му се има доверие. Ювения беше достатъчно интелигентна, за да не обръща внимание на политическите клевети, особено когато идваха от боните, за които се знаеше, че са по природа разрушителни и зли. Но като собственик на сградата можеше да бъде замесена в скандал и в крайна сметка да се превърне в изкупителна жертва.

– Няма никакви проблеми, Ювения – успокои Ладиса учителката си по история, когато се срещна с нея в покоите си в двореца. – Много скоро със съпруга ми ще осветим храма и ще прехвърлим собствеността на императора.

– Ами охранителите и конярите? – попита Ювения.

– Хмм... Ще говоря за тях със съпруга ми. Би могъл да наеме теб и хората ти, какво ще кажеш?

– Предпочитам да не се замесвам в противоречиви култове.

– Какво означава "противоречив"? – попита Лейди, която не знаеше значението на думата.

– Означава, че някои хора няма да са съгласни с него.

– Разбирам... Е, винаги има по някой несъгласен с нещо. Да нямаш предвид някого конкретно?

– Не, не конкретно. Но политическите врагове на императора разпространяват слухове...

– Какви врагове? Какви слухове? – попита Ладиса и се намръщи учудена.

Ювения поклати глава с мисълта, че май трябваше да си държи устата затворена. Но Ладиса настоя и въпреки опитите на Ювения да омаловажи както силата на императорските врагове, така и същността на слуховете, тя осъзна, че господарят на Рим не можеше да се издигне над заплахите и сплетните.

По-късно, когато Ювения си тръгна от двореца, Лейди отиде да види съпруга си. След чувствените ласки на Друзила той беше в отлично настроение и целуна бритската си невеста с обичайната си страст. Тя забрави какво се канеше да го пита за враговете, споменати от Ювения, и също отвърна чувствено на целувката му.

– Наредих да доставят прекрасна хранилка от слонова кост в храма – обяви Калигула и притисна възбудената Лейди в прегръдките си. – Погледни и тези, скъпа... – каза и посочи две богато избродирани пурпурни конски одеяла, струпани до стената. Взе едното и го метна върху жена си.

След това бързо грабна голям нашийник със скъпоценни камъни, мушна се под одеялото и го сложи на врата ѝ.

– Това е за нашия божествен жребец – прошепна в ухото ѝ, докато я галеше между краката. Тя беше станала толкова лесно възбудима, че дори не погледна нашийника, а го накара да легнат на пода под одеялото и пожела да я обладае начаса.

– Не можеш да чакаш, така ли? – попита той, докато влизаше в нея.

– Не, не мога... – простена тя.

– Някакви нови любовници днес?

– Нееее.

– Лоша работа, скъпа.

– Защо? – попита задъхано, като усети, че ерекцията му леко омеква в нея.

– Защото щях да се възбудя повече, ако ми беше казала, че е имало.

– Сигурен ли си?

– Да.

– Добре тогава... Имах – излъга Ладиса и потри зърната на гърдите му.

– Къде?

– Ами... в един... магазин за обувки.

– Разкажи ми всичко – прошепна ѝ той.

– Беше... по пладне... влязох... бях само по къса туника.. и без препаска – започна тя и усети как ерекцията му се втвърдява отново.

– Продължавай – насърчи я той и започна с тласъците.

– Седнах... Обущарят клекна пред мен, за да ми премери обувката... разтворих леко крака... видя, че съм гола, и започна да разклаща бедрата ми...

– Мммм, това ми харесва – измърка Калигула, докато Лейди въртеше таза си срещу неговия. – И после?

– Докосна ме.

– По кунуса?

– Да, по клитора и ме накара така да се подмокря... После пъхна пръстите си в мен.

– Останалите клиенти гледаха ли ви?

– Да, всички.

– Харесва ти да те гледат, нали?

– Да, харесва ми... – Тя се задъха, превъзбудена от измисленото си похождение, точно както се бе възбудила и когато му разказа за истинските си лудории в магазина за дрехи.

– И какво направи той с ръката си?

– Пъхна я цялата в мен... Пищях... Вдигнах крака... Отдадох му се изцяло... О, да, Кал, ще свърша!

– Почакай! – извика той, като продължаваше с тласъците. – Какво направиха останалите?

– Всички ме гледаха... Бях гола... а ръката му в мен... опустошаваше ме... блъскаше се вътре... наобиколиха ме и други мъже... и всички го направиха с мен... грубо... дълбоко... О, да!

Лейди и Калигула започнаха да се движат един към друг по-бързо, като отметнаха одеялото и свършиха заедно. Трепереха и викаха, не само заради освобождаването на физическата енергия, която струеше от триенето на полуделите им полови органи, но и заради активното участие на фантазиите им.

Лейди за сетен път почувства с Калигула такова пълно сливане, че изгуби всякаква представа за реалността и бе готова да се подчини и на най-невероятните му желания и да ги направи част от собствените си мечти.

***

Цели три дни и три нощи Месалина и готът Горан изживяваха заедно най-горещата любовна история на живота си.

Никога преди тя не се бе радвала така неотклонно на вниманието на един-единствен любовник. Никога преди не бе казвала "Обичам те" на мъж толкова много пъти, с такава нежност и искреност в сърцето, с такава вяра, че любовта им може да трае вечно. Не можеха нито за миг да се откъснат един от друг. Играеха си като деца. Ядяха, смееха се и се къпеха заедно. Колкото повече гледаха телата си – така различни, но еднакво привлекателни, и двамата бяха високи, но тя имаше дълга гарвановочерна коса, която контрастираше на русите му къдрици, – толкова повече се убеждаваха, че са създадени, за да се допълват, и толкова повече копнееха да се слеят физически и духовно, както боговете позволяваха на всички влюбени души.

Гладиаторските мускули на Горан обгръщаха тънката ѝ талия с цялата мощ на буйната му мъжественост, нейните горещи целувки, твърдите ѝ гърди, чувствителните им зърна, идеално оформените ѝ задни части, чувственият ѝ глас, вибриращият ѝ клитор, безкрайните ѝ викове на удоволствие надминаваха всичко, което някога младежът си бе представял за жените. Той беше неизтощим, а тя – неразумна в страстта си. Не можеха да спрат да правят любов, хранеха се от собствената си лъст, поглъщаха сетивата си, достигаха върха на любовната игра хиляди и хиляди пъти.

Два пъти излязоха да пояздят в обществените паркове край Вечния град, но слизаха от конете, сваляха си туниките и се гонеха голи, докато Горан я сграбчеше и обладаеше на тревата или подпряна на някое дърво. Там, сред природата, си обещаха, горещо да принадлежат изключително един на друг до края на живота си, призоваха боговете да станат свидетели на клетвите им, убедени, че Венера и Купидон ще ги запазят заедно по-дълго, отколкото природата позволява на любовта да цъфти и оцелява.

Но следобед на третия ден, след като оставиха конете си в конюшните под Авентинския хълм и бяха отнесени обратно на носилка до двореца на Валериите, един слуга предаде на Месалина малък свитък, върху който тя разпозна византийския печат на Муций.

– Няма ли да го отвориш? – попита Горан с лека нотка на ревност в гласа, след като видя как го пъхна неразпечатан в деколтето си.

– Не... От родителите ми е – отвърна тя.

– Може би ти съобщават кога ще се върнат – каза той, усещайки, че тя крие нещо.

– Вероятно – отвърна младата изкусителна и го целуна нежно.

Горан бързо грабна свитъка от деколтето ѝ, вдигна го нависоко и игриво започна да се съпротивлява на опитите ѝ да си го върне обратно.

– Хайде, Миси. Да го прочетем заедно.

– Не! Върни ми го!

Като държеше свитъка нависоко, Горан успя да счупи печата с една ръка и да го развие. Месалина гневно сложи ръце на кръста, след това настроението ѝ се смени и тя се усмихна на неизбежната развръзка.

– Е? Какво пишат? – попита, продължавайки да се преструва, че бележката е от родителите ѝ.

Горан зачете:

– "Месалина! Все още ли искаш да се срещнеш с благородника? Уведоми ме. Човекът е обсебен от теб. Муций".

Младежът рязко вдигна към нея въпросителен поглед.

– А... – каза тя. – Я да видя.

Той ѝ подаде свитъка. Тя провери счупения печат.

– Странно. Печатът е почти като на баща ми – отбеляза.

– Кой е Муций? – попита Горан. Беше дошъл на празненството на Лотар в таверната на Ромул, след като сводникът си тръгна, и нямаше представа нито за съществуването му, нито за ролята му в живота ѝ.

– Просто един търговец, който иска да се срещна с някакъв патриций заради някаква си благотворителност.

– И как така онзи е обсебен от теб?

– Моля те, Горан... Хората винаги полудяват по известните жени и благородническия произход. Да си вземем гореща вана.

Но освен печата и нещо друго бе счупено – доверието помежду им. Той знаеше, че тя го лъже. Месалина пък смяташе, че е нагазил в личното ѝ пространство. Докато се къпеха, тя се опита да го развесели, но раните и на двамата останаха отворени по време на последната нощ от отпуска му от школата на Семпроний Ватия. Когато правеха любов, не можеха да се отдадат напълно един на друг със страстта, която очакваха да гори помежду им след клетвите, разменени следобеда в парка.

Или пък може би бремето на глупавата клетва разяждаше желанието, което мъжете и жените изпитват едни към други, когато са свободни да избират любовниците си и когато няма гаранции, нито са принудени да правят любов с един и същ човек непрекъснато?

Всъщност, докато Горан изливаше страстта си, Месалина се замисли за Сервилий и игричките, които искаше да играе с нея. Дали наистина е обсебен? Какво ли би направил, ако някога му паднеше в ръцете? В ръцете му... Никога не се бе чувствала в ръцете на някой мъж. Да! Да! Искаше веднага да го опита. Е, не точно в този момент... Горан все още се любеше с нея. Стигна до върха, но това стана, докато в ума ѝ бяха нахлули мислите за Сервилий и неговата доминираща мъжественост, която усети да се излъчва от личността му в храма по време на сватбата, когато той тайно триеше члена си между бедрата ѝ.

Месалина не успя да заспи до късно през нощта. След това сънува, че е гола сред празно пространство. Пред нея се явиха Венера и Купидон. Пълничкото крилато детенце държеше свитъка на Муций.

– Даде погрешна клетва, Месалина – каза Купидон и започна да я гали със свитъка по тялото.

– Младите жени не могат да се оттеглят от света на любовта – прошепна Венера в ухото ѝ.

– Любовта само към един човек е противоестествена – добави божественото дете.

– Любовта е космическа сила, която трябва да се разпространява във всички посоки, да вдъхновява и докосва всички хора – продължи богинята.

– В този момент те освобождаваме от клетвата ти, Месалина – изрече тържествено Купидон и хвърли свитъка върху нея.

– Върви и раздавай радост на всички мъже – каза Венера с бляскава усмивка. След това се отдалечи, последвана от Купидон, който радостно пърхаше наоколо ѝ.

Пред погледа на Месалина блесна силна светлина. Тя се събуди. Беше почти пладне. Горан бе облечен и готов да се връща в гладиаторската школа. Щом видя, че се е събудила, коленичи до леглото ѝ, взе ръката ѝ и я целуна. Помоли да му прости и обеща никога повече да не чете писмата ѝ, после повтори клетвите за вечна любов, които си бяха разменили в парка.

Докато Горан я целуваше с цялата си обич, сърцето на Месалина заби силно. Имаше само смътен спомен от съня си, но не бе забравила тръпката, която изпита, докато мислеше за Сервилий. Изведнъж ѝ се прииска Горан да е далеч оттук. Трябва да напише незабавно бележка на Муций и да му каже, че и тя е обсебена от Сервилий и няма търпение да се види с него още тази вечер. С изострената чувствителност на влюбен мъж, Горан усети, че умът на Месалина не е тук. Сърцето му се обля в кръв от болезнените ухапвания на ревността. Кой беше тайнственият благородник, обсебен от нея? Бивш любовник? Някой, който би направил всичко, за да му я отнеме?

"О, Один! – помисли си. – Защо ме измъчваш?"

Месалина направи най-убедителната си престорена физиономия на влюбена жена, докато го изпращаше до портата на двореца.

– Не забравяй да дойдеш в амфитеатъра на Фламиний за битката ми на иди – каза той и я прегърна.

– Разбира се... – отвърна тя, но нямаше никаква представа за какво ѝ говори.

– Няма да мога да се видя с теб преди края на схватките.

– Знам – каза тя разсеяно.

– Ще ти липсвам ли?

– Не ми се говори за това – заяви тя. – Върви, Горан, моля те, преди да съм избухнала в сълзи.

Целуна го набързо и побягна обратно в двореца.

Младият гот наблюдаваше със смесени чувства как сластната римска патрицианка влиза през главния вход. Изглеждаше толкова искрена, че той изпита облекчение и забърза надолу по Авентинския хълм, благодарейки на всички богове на неговия народ.

***

Месалина изпрати бележка на Муций. После обядва леко, поръча на робините си да ѝ приготвят вана и повика фризьорите и масажистите си. Докато чакаше отговора на сводника, беше изкъпана и обслужена и с всеки миг възбудата ѝ растеше.

Пратеникът на Муций, млад мъж от Кападокия (римски регион в днешна Турция) на име Фидат Нов, пристигна във Валериевия дворец около час преди залез слънце.

Предаде на принцесата малък пакет и свитък от Муций. Тя разчупи печата на свитъка с треперещи ръце. Да! Сервилий се бе съгласил! Очакваше Месалина във вилата си на хълма Опий (един от седемте хълма в помериума) веднага щом ѝ е възможно. Бележката на Муций съдържаше и някои пояснения за нея как да държи всичко в тайна. Трябваше да излезе от двореца на носилката си и след това да се прехвърли на носилката на Муций, когато ѝ каже Фидат. В пакета намери черен воал, който Муций искаше от нея да носи на главата си, докато сменя носилките и по целия път до двореца на Сервилий, като не го сваля, преди да пристъпи в частните покои на патриция.

По здрач, облечена в двойна копринена туника и обикновена дълга наметка с качулка, Месалина се качи в носилката си, пусна пердетата ѝ и легна на възглавниците. Предвождани от Фидат, който носеше факла и им показваше пътя, носачите бавно се спускаха по Авентин. Никой не забеляза младия мъж, увит в сагум с качулка, който следваше носилката на около десет крачки разстояние. Това беше готът Горан... Малко след пладне, когато стигна задъхан до школата, тъй като тича през целия път през града, ревността започна да разяжда всяка фибра на тялото му. Но тъй като ревността също така е и мощна мотивираща сила на човешките действия, тя му даде необходимата дързост да убеди началника си да удължи отпуска му с една нощ. Горан се върна на бегом на Авентин и се скри в извитата уличка, водеща до Валериевия дворец. Остана там, докато не видя Месалина да се качва в носилката си, и тръгна след нея. Искаше да разбере кой беше този патриций! Имаше нужда да знае каква роля играе този благородник в живота ѝ и какво прави тя, когато той (Горан) не е край нея. И тъй като беше прекалено млад, нямаше представа, че всичко, което един мъж или жена правят заслепени от ревност, може да има само разрушителни и фатални последствия.

В задния двор на дърводелската работилница, принадлежаща на семейството на Фидат, принцесата бе помолена да си сложи черния воал и да се прехвърли в друга носилка. Като стигнаха на хълма Опий, пазачите на Сервилий отвориха портата на вилата пред Фидат, който водеше процесията, и веднага след това ги затвориха. Смяната на носилките не успя да заблуди Горан и той остана пред стените на вилата.

Както си беше с дългия черен воал, Месалина бе въведена от Фидат в сградата. Главата на пратеника също бе покрита с качулка. Той я предаде на трима телохранители, назначени от Муций да я пазят от евентуалните наранявания на Сервилий. Фидат излезе и пусна носачите да се върнат у дома си, а тримата телохранители безмълвно отведоха треперещата Месалина във вестибулума и я подготвиха за сеанса със Сервилий.

Свалиха наметалото ѝ и закопчаха на шията ѝ дебел кучешки нашийник върху черния воал, който я покриваше от главата до коленете и скриваше лицето ѝ. След това свалиха двойната ѝ туника и доста грубо махнаха препаската ѝ. Тя остана гола под черния воал, само по позлатени сандали на високи токове. Месалина усети как я обземат силни емоции, но не каза нито дума. Двама от телохранителите сграбчиха ръцете ѝ и вдигнаха воала, а очите им се разшириха при гледката на несравнимото ѝ тяло. Третият, набит мъж, който се държеше като началник, потупа огромния триъгълник на пубиса ѝ, разрови черните къдрави косми, накара я да си разтвори краката и пъхна два пръста във вагината ѝ. Тя затаи дъх. Мъжът проникна дълбоко в нея и движеше пръстите си, докато тя не се овлажни обилно, след това ги извади и ги помириса, за да види дали ароматът ѝ отдолу издава здраве и липса на инфекции. Остана доволен и закачи ремък на един от пръстените на нашийника ѝ. Другите двама телохранители застанаха от двете ѝ страни, а третият поведе бавно великолепната седемнадесетгодишна патрицианка за каишката през дълъг и тъмен коридор. Накрая стигнаха пред тежка дървена врата.

– Трябва наистина силно да викате "Помощ!", и то много пъти, ако искате да се намесим – уведоми я набитият мъж, който държеше каишката.

Силно възбудената Месалина пое дълбоко дъх и кимна.

Мъжът отвори вратата и ѝ въведе в специалната стая на Сервилий.

Благородникът беше там, но тя не го видя. Огромното помещение бе осветено от дванайсет цилиндрични маслени лампи с абажури от червено стъкло, закачени на двете срещуположни дървени стени. В масивен железен мангал горяха въглища и хвърляха още червена светлина из стаята. Освен масивната дървена колона от пода до тавана в средата не се виждаше нищо друго, но пък помещението бе разделено от голяма завеса, зад която Месалина не знаеше какво има. Набитият мъж закачи другия край на каишката ѝ за пръстен на колоната. Месалина се стресна, като чу вратата да се заключва от външната страна. Сърцето ѝ биеше, усети внезапна контракция във вагината си и прилив на влага, която потече по бедрата ѝ.

– Разходи се около колоната – нареди Сервилий от тъмния ъгъл. Тя се обърна по посока на гласа. През черния воал, покриващ лицето ѝ, Месалина различи неясен мъжки силует в къса туника, но разпозна в него мощната физика на Сервилий. Сега тя беше точно в това положение, в което той я желаеше, и нямаше друг избор, освен да играе играта му. Месалина се окопити и започна грациозно да крачи около колоната. Каишката ѝ се скъсяваше с всяко завиване около продълговатото дърво и накрая тя го прегърна. Сервилий се приближи към нея изотзад и започна да гали и опипва задните ѝ части, като дишаше тежко през ноздрите си и се наслаждаваше на допира до тази плът, която толкова много бе желал и за която така щедро бе платил.

– Защо отложи срещата ни онзи ден?

– За да те побъркам от желание.

– Ами твоето желание?

– И аз се побърках от очакването да съм с теб – отвърна Месалина и притисна ръце около колоната, разлюля бедра, усещайки с цялото си същество силата на доминиращия мъжкар. Той разтвори задните ѝ бузи и започна да трие цепката ѝ по цялата дължина на косматия ѝ чатал, приглаждаше и дърпаше космите ѝ, проникваше с пръсти във влажната ѝ вулва, хапеше раменете ѝ и късаше воала със зъби. Зашепна мръсотии в отговор на стоновете ѝ, коленичи и загриза протегнатите към него задни части, зарови лице между бузите ѝ и започна безмилостно да хапе чувствителната ѝ розета, като не спираше да гали феноменалния ѝ еректирал клитор с пръсти, докато не накара красивата принцеса да вика и да избухне в множество оргазми.

Като я видя, че губи контрол, Сервилий разкъса напълно воала от лицето ѝ и я целуна насила по устата, почти я задуши, дърпайки нашийника, но получи огнена реакция от нея – тя засмука дълбоко езика му и целувката им се просмука от нейната страст. Замаян от горещата ѝ ароматна слюнка, благородникът извади твърд кожен бич и започна да я шиба, от което прекрасните ѝ задни бузи се зачервиха за секунди. Вместо да извика, Месалина вирна още повече задните си части, предизвиквайки го да удря по-силно. Разгневен, но в същото време и впечатлен от дързостта ѝ, той я шибаше все по-силно. Вълни от огнени усещания се разливаха по гениталиите ѝ с всеки удар и скоро я доведоха до още един разтърсващ оргазъм. Той откачи каишката от нашийника ѝ. Тя се обърна, прегърна го и отново го целуна, като се опитваше трескаво да вкара в себе си огромния му еректирал пенис.

– Причини ми болка! Вкарай го в мен! – възкликна.

Сервилий я сграбчи за китките, свали ръцете ѝ от себе си и я принуди да хване две железни пръчки, които стърчаха от колоната над главата ѝ. Тя се надигна и уви крака около таза му, но той нарочно не проникваше в нея, за да я дразни. Целуваше, лижеше и стискаше твърдите ѝ, напълно развити гърди, хапеше и ги дърпаше, а тя свърши отново само от усещането, което твърдият му член ѝ доставяше, докато се триеше във вулвата ѝ и пламналите ѝ задни бузи.

Докато още стенеше от оргазма, той я повлече за нашийника надалеч от колоната и рязко дръпна завесата. Месалина едвам успя да види странния дървен ешафод, монтиран на пода в тази част на огромното помещение, защото Сервилий я сложи по гръб върху къса тясна тапицирана дъска, закрепена в центъра на ешафода на около две педи от земята. Бързо закачи задния пръстен на нашийника ѝ за дълга около педя верига, закрепена за дъската. След това хвана за двата края кожен ремък, фиксиран от двете страни на дъската и го закопча около талията ѝ, Дишането ѝ се учести, защото осъзна какво щеше да се случи, разтвори ръце и крака, повдигна ги и го остави да завърже китките, бедрата, коленете и глезените ѝ с други кожени ремъци и каишки, закрепени за подвижни дървени елементи в черния ешафод. Накрая беше напълно обездвижена, само по лъскави сандали и с изложени на стихиите гениталии.

Чрез хитра система от най-различни зъбчати колела, механични предавки и навити въжета Сервилий повдигна долния край на облицованата дъска, махна подпорите под глезените ѝ, дръпна ремъците, държащи коленете ѝ и ги повдигна към раменете ѝ, като така можеше по желание да разтваря краката ѝ.

– Все още ли искаш да ти причиня болка? – попита благородникът и погледна със самодоволна усмивка повдигнатия ѝ таз и фантастичния ѝ клитор, който стърчеше в най-горната част на вулвата ѝ, обвита напълно от най-гъстия храсталак естествени пубисни косми, които някога бе виждал – атрибут, който изключително много възбуждаше всеки истински римски женкар.

– Да... накарай ме да викам – промърмори Месалина, която вече беше на ръба на нов оргазъм и повдигаше глава, изпъвайки докрай веригата, закачена отзад на нашийника ѝ.

От една пръчка над нея, пресичаща по цялата дължина ешафода, Сервилий разви надолу две вериги, завършващи с щипки за зърна. След това се настани между краката ѝ, потупа еректиралия си член в отворените ѝ срамни устни и яростно влезе в нея. Тъй като тя се устреми бързо към оргазма и започна да вика, той затегна щипките около зърната ѝ и я накара да крещи още по-силно. Когато тя стигна до върха на екстаза, той дръпна веригите, за да я заболят още повече зърната, и така провокира в слабините ѝ серия от вагинални контракции, които чувствено стиснаха твърдия му член и се усилваха с всяко подръпване на веригите.

Въпреки невероятната реакция на гениталиите ѝ, стоновете, подканянията и ограничените, но въпреки това мощни тласъци, които правеше, доколкото завързаното ѝ положение ѝ позволяваше, той продължи да я блъска силно, без да свършва, дърпаше и отпускаше двете вериги с една ръка, а с другата разтриваше пулсиращия ѝ клитор и я довеждаше до лудост. Когато усети, че е близо до еякулация, опъна веригите и разтегна зърната ѝ до предела им, след това закачи веригите за една напречна пръчка. След няколко умопомрачителни тласъка се отдръпна от нея и завря лицето си в отворената ѝ вулва, започна да облизва и смуче набъбналия ѝ чувствителен орган, като наслагваше удоволствие върху удоволствие.

В гърчовете на нестихващите оргазмични конвулсии тя вече бе готова да се наслади на всичко, което той би направил с нея. Сервилий взе малка цилиндрична щипка от чисто злато и я затегна около клитора ѝ. След това погъделичка протегнатия му край с език, докато я гледаше как прави гримаси на доволство и усещаше спазмите на вагиналния ѝ канал с пръсти, които се въртяха и проникваха чак до шийката на матката ѝ, притискаха лигавиците в горната част на влагалището ѝ и я караха да еякулира като малък очарователен римски фонтан. Великолепните ѝ бликнали сокове, чувственият ѝ глас, който му мълвеше сладки думи на подчинение, чистата красота на тръпнеща женска, която държи в ръцете си, го подтикнаха да задоволи докрай фантазиите, които се появиха в ума му, когато я срещна на императорската сватба. Тя го гледаше с така пълни с любов очи, че никой мъж не можеше да ѝ устои и да не ѝ даде сърцето си.

– Опустоши ме, Сервилий – простена тя, изпадала във върховен плътски делириум. – Излей цялата си лъст върху мен...

Подпален от думите ѝ, той се наведе над нея между веригите, привързани към зърната ѝ и жадно я целуна по устата, хапеше езика ѝ, устните, бузите.

– Ще те накарам да страдаш както не си си представяла – промърмори с ожесточено изражение, което я накара да затаи дъх от очакване.

– Направи го, Сервилий. Аз съм твоя.

– Напълно моя?

– Да! Можеш да ме държиш тук колкото пожелаеш.

– Ами Муций? – попита той.

– Не ми пука! – каза задъхано Месалина и погали лицето си в брадичката му. – Не ми пука! Не ми пука!

Сервилий се отдръпна назад и отвори малък сандък, облицован с червена коприна, в който имаше няколко предмета. Извади голям олисбос с кухина в единия край и малка дървена топка в другия. Коленичи пред нея и облиза стиснатия ѝ в златната щипка клитор, което усили стоновете ѝ. Тя надигна глава и погледна инструмента, който той ѝ показа. Като натисна топката, два златни полуконуса изскочиха в кухината. Прибираха се чак когато друго натискане на топката освобождаваше механизма. Месалина се бе отнесла прекалено далеч, за да осъзнае какво ѝ говори той, но почувства, че през тялото ѝ премина ток, когато Сервилий пъхна дълбоко предмета във вагината ѝ и натисна топката, като стисна шийката на матката ѝ с двата златни полуконуса. Освобождаваше ги и пак натискаше, докато цялото ѝ тяло не бе разтърсено от мощен оргазъм и тя не се разтресе в конвулсии при всяко захапване на щипките. Закрепи олисбоса за бедрата ѝ с два малки ремъка, които не му позволяха да се изплъзне, след това взе от сандъка дълга игла.

Докато дивите екстазни стонове на Месалина изпълваха стаята, Сервилий започна да я боде с иглата на бързи серии по вътрешната страна на бедрата, по движещите се задни части, по подутите срамни устни, разтегнати от олисбоса, и накрая по нежната плът на вулвата и по края на стиснатата ѝ червена пъпка, като предизвика нов връх на удоволствие във възбудените до краен предел гениталии на Месалина, усилвайки болезненото преживяване с натискане на топката на магическия инструмент с дланта на едната си ръка, докато два пръста от нея бяха пъхнати в пулсиращия ѝ анус.

Дори всички богове на Олимп не можеха да доведат Месалина до такова екстремно удоволствие, усилено от непрекъснато усилващите се тръпки, пътуващи до всички точки на тялото ѝ и избухващи всеки път, когато умелата доминация на Сервилий стигаше до прага на лудостта. А той се канеше и да премине този праг, когато бръкна с пръсти в задния ѝ отвор и отвори плетената кошница на пода близо до ешафода. Египетска кобра с изтръгнати отровни зъби изстреля раздвоения си език върху пръстите на Сервилий и се измъкна от кошницата по посока на аромата на Месалина.

Обучената специално за целта змия бързо намери пътя си до задния ѝ вход и навря главата си през него. Принцесата се сепна. Не виждаше какво бе проникнало в ректума ѝ, но се отдаде на усещането, изви очи към Сервилий и простена задъхано: "Твоя съм! Твоя съм!" Докато тялото ѝ се разтърсваше от силните конвулсии на плътта, Сервилий отново я бодна с иглата по разширената розета. Държеше я на върха на удоволствието, като притискаше топката и усилваше вибрациите ѝ, споделяше наум оргазма ѝ, представяше си как кобрата се вие дълбоко в нея и стрелка езика си, после гледаше как царствената змия измъква глава, за да поеме въздух и отново се потапя в нея, за да утоли яростния си глад.

Беше завладян от необичайните реакции на превъзходната женска, която и в най-смелите си мечти не си бе представял да подчини. Отстъпи назад. Бореше се с чувството, което размекваше сърцето му, но взе един камшик и го изплющя във въздуха.

Възбудена и развълнувана от мощта и решителността му, тя кимна няколко пъти и промълви: "Направи го! Нашибай ме!" Изпаднал в екстаз, доминиращият мъжкар започна да я шиба с камшика с поразяваща точност, като избягваше кобрата, а се целеше в розовата пъпка, подаваща се от златната клампа, по косматия ѝ пубис, по гърчещия се корем, по щипките на зърната ѝ. При всеки удар Месалина затаяваше дъх, но после поглеждаше Сервилий с влюбени очи и му казваше колко много иска да му принадлежи и да се наслаждава заедно с него на общата експлозия на страстта им.

– Крещи! – извика той и я удари.

Младата принцеса поклати глава, след това му прати въздушна целувка. Той пак я удари. Удоволствието, което ѝ доставяха кобрата, подръпването на щипките и магическият олисбос, притъпяваще ужасната болка от камшика. Той настояваше: "Крещи! Крещи!"

– Моли ме – каза тя със съблазнителна усмивка.

А! Ама че смела жена! – помисли си той. Как се осмелява? Да не би да се опитва да покори господаря си? Да, точно това прави!

– Моли ме... – повтори невероятната принцеса с тих глас, усещайки как отново се устремява към оргазъм и предчувствайки близката победа.

Сервилий се приведе, опитвайки се да устои на магията ѝ. След това вдигна камшика, но замръзна. Имаше нужда тя да крещи.

– Моля те, Месалина... Крещи!

По лицето ѝ се изписа явно доволство, каквото се разливаше по цялото ѝ тяло. Той я удари. Тя изпищя! Той пак я удари. Тя започна да вика все по-силно и по-силно, като освобождаваше енергията на оргазма си през устата.

– Крещи! – викаше той и не спираше да я удря.

Изведнъж се чу звук от счупване. Зад ешафода рязко се отвори една малка врата. В помещението се втурна готът Горан с гладиум в ръка!

– Месалина! – извика той и се спусна към нея.

– Махай се! – изкрещя му тя гневно.

Горан незабавно отсече главата на кобрата с един-единствен замах, след това се обърна към Сервилий. Благородникът се опита да го удари с бича по въоръжената ръка.

Но реакциите на младия гладиатор бяха тренирани на арената и той сграбчи камшика, придърпа патриция към себе си го наръга два пъти в гърдите. Сервилий опули очи към Месалина.

– Сервилий! Не! Неее! – изпищя тя.

От устата на покорителя ѝ потече кръв. Той се олюля и падна мъртъв на пода. Окаменяла от ужас, Месалина се взираше в мъжа, който я беше обладал като никой друг преди. Преди да успее да издаде и звук, Горан бързо преряза ремъците, държащи китките и краката ѝ. И чак тогава тя осъзна напълно какво се бе случило.

– Помощ! ПОМОЩ! – извика тя. Вратата се отвори с трясък. Набитият мъж се втурна вътре, последван от един от охранителите. Горан се обърна към тях. Докато Месалина бързо разкопчаваше колана на кръста си и махаше щипките от зърната си и олисбоса от вагината си, набитият мъж и охранителите се хвърлиха към натрапника. Но готът бе бърз като див тигър и избягна атаката им. След кратка схватка уби и двамата.

А Месалина се втурна към трупа на Сервилий, потънал в локва кръв на пода. Плачеше и шепнеше любовни думи. Вдигна нежно лицето му и го целуна, сякаш не забелязваше смъртоносната схватка на Горан с двамата охранители на Муций.

– Е, кой беше този? – попита Горан, като се приближи към нея с презрителна гримаса.

– Махай се, убиец – отвърна му Месалина, без да го поглежда.

– Ти ме предаде! – възкликна той гневно.

– Изчезвай от живота ми! – изръмжа му тя и прегърна мъртвата глава на Сервилий.

Горан затаи дъх. Вдигна окървавения си гладиум, трепереше от ревност, бе готов да ѝ отреже главата. Но преди да нанесе фаталния удар, третият охранител на Муций се втурна в помещението и се хвърли на гърба на гладиатора. Месалина избегна удара. Двамата мъже се затъркаляха по пода. Една силна ръка я извлече надалеч от трупа на Сервилий. Тя разпозна пратеника на Муций, Фидат.

– Хайде! Бързо! – каза той.

Все още в шок, голата принцеса го последва през разбитата задна врата. Побегнаха през тъмния коридор, след това надолу по късите спираловидни стълби, които ги изведоха в тъмната градина зад сградата.

– Какво се случи? – попита останалата без дъх Месалина, докато Фидат ѝ помагаше да се покатери на зида на оградата.

– Да се махаме оттук – отвърна той, а до тях от предната порта на вилата долетяха виковете на охраната на Сервилий.

Месалина се прехвърли през зида и скочи от другата страна. Клекна, замърмори нещо за студа и се изпишка, за да освободи напрежението, което се бе натрупало в нея. Фидат скочи от стената до нея и се огледа. Под светлината на лунния сърп видя пътека, водеща зад някакви храсти, изчака Месалина да свърши с уринирането и я обгърна с кожената си дреха.

– Какво стана? – попита го пак Месалина.

– Чух шум и отидох да видя какво става в задния двор. Забелязах, че малката врата е отворена и ...

– Видя ли касапницата?

– Не. Когато влязох, видях двамата охранители мъртви на пода, а третият се биеше с някакъв рус мъж. Мислех само как да ви изведа от тази бъркотия по най-бързия начин.

– Сервилий беше убит!

– Мамка му! Той ли беше окървавения мъж в прегръдките ви?

– Да... Онзи русият го направи.

Пратеникът на Муций потрепери. За всеки бе опасно да се окаже замесен в убийството на римски патриций – особено за жена от благороднически произход. Вигилите (римска нощна полиция) вероятно щяха да пристигнат доста бързо. Месалина се изправи. Младият мъж бързо развърза сандалите ѝ от глезените и ѝ ги подаде. Тя ги върза един за друг и ги преметна през врата си. Пратеникът грабна ръката на принцесата и я поведе надолу по пътеката. Стигнаха до криволичеща уличка, той се ориентира къде се намира и я подкани да върви по-бързо.

Както си бе гола от кръста надолу, Месалина следваше Фидат към подножието на хълма Опий. Той я приюти в склада на семейната му дърводелска работилница, след това изтича към къщата на Муций, събуди сводника и го уведоми какво се е случило.

Муций, разбираемо, бе шокиран. Смъртта на двамата му охранители много го натъжи. За третия, Границий, мъжа от Кападокия (регион в съвременна Турция), който се бореше с убиеца, когато пратеникът избяга от местопрестъплението с Месалина, византиецът се молеше да се спаси невредим.

– Какво ти каза тя за убиеца? – попита Муций.

– Че никога не го е виждала преди – отвърна Фидат. – Твърди, че видяла русокосия мъж да се втурва в стаята и да напада благородника. Извикала за помощ и двамата охранители влезли. Русият убил и тях, след това се насочил към нея. Точно когато се канил да я обезглави, Границий му изскочил изотзад и двамата се стоварили на пода. Тогава влязох аз. Видях голата принцеса, обляна в сълзи над кървящото тяло на Сервилий, и единственото, за което мислех, беше как да я изведа оттам.

– Добро решение, Фидат – каза мрачно Муций.

– Очевидно е, че Месалина няма нищо общо с убиеца, иначе не би плакала над тялото на Сервилий – заяви пратеникът.

– Разбира се... – отвърна Муций, подръпвайки брадата си.

– Мисля, че е била влюбена в патриция.

– Да... – заяви Муций, като си мислеше каква бъркотия ще предизвика това ужасно събитие. Ако се докаже, че в него е замесена и Валериева принцеса, нямаше да е възможно да потули последствията както за нея, така и за него самия. Сводническият му бизнес и лицензът, който очакваше всеки момент да бъде подписан с протекциите на Друзила, можеха да бъдат сериозно застрашени. Освен това, ако полицията реши, че той е устроил забавлението на мъртвия патриций, животът му в Рим щеше да се превърне в кошмар.

– И тя беше гола, така ли? – попита сводникът.

– Да! – отвърна Фидат и очите му блеснаха само при спомена за прекрасния ѝ задник и гъстите косми в цепката му, които видя, докато я повдигаше над зида.

– И е оставила всичките си дрехи там... – досети се византиецът.

– Е, не всичко. Беше по обувки.

Това донякъде облекчаваше положението. Добрите обущари лесно се откриваха, а използвани обувки можеха лесно да издадат собственика си.

– Как беше облечена, когато я взе от тях? – попита Муций.

– Хмм... С наметало и черен воал на главата.

– Пищно наметало?

– Не бих казал, но пък беше тъмно... да не се боиш, че дрехите ѝ ще я издадат?

– Да...

– Не се тревожи, шефе... Невъзможно е. Без свидетели случаят е недоказан, а никой от охранителите на Сервилий не успя да види лицето ми.

Муций кимна. Фидат Нов си заслужаваше името (Фидат означава "надежден" на латински) и се закле да не споменава и дума за присъствието на принцесата на местопрестъплението. Муций даде на верния си пратеник туника и топло наметало за Месалина и му поръча да я изпрати до дома ѝ пеша, за да избегне риска носачите да го видят с жена край хълма Опий.

***

Междувременно в двореца на благородника Горан уби Границий, третия охранител на Муций, но бе нападнат от хората на Сервилий и предаден на патрул на вигилите, които се втурнаха във вилата час след касапницата.

Младият гот не отрече вината си, но упорито държеше устата си затворена. Не даде обяснение за престъпленията си, нито някаква информация за ролята на Месалина. Заведоха го окован в полицейския участък. От татуировките, каквито имаха всички гладиатори, нощните полицаи разбраха, че принадлежи към отбора на Семпроний Ватия. Началникът на школата беше разпитан и назова името на Горан.

На разсъмване вигилите предадоха случая на градската кохорта – орган от три хиляди души, който отговаряше за сериозните престъпления под командването на префекта на града, назначен от императора. Готът беше обвинен в убийство на римски патриций и трима неизвестни мъже. Щом научи, че един от гладиаторите му е извършил тежко престъпление, Ватия се забърза към централата на градската кохорта, за да поиска правосъдие според гладиаторските закони. Градският префект Валей Патеркул се съгласи, защото знаеше, че гладиаторският съвет може да осъди убиеца само на смърт на арената.

Въпреки че няколко от членовете на кохортата го биха, Горан не отговори на нито един въпрос за мотивите за престъплението. Само повтаряше, че проблемът е личен. Ватия го спаси от мъченията и бързо го транспортира към Портата Метел в покрита каруца, теглена и пазена от охранителите на школата.

Новината за смразяващото убийство на благородника вече се бе разпространила и пред предната порта на градската кохорта се бе събрала малка тълпа от гневни граждани, които искаха незабавно правосъдие. Валей Патеркул трябваше да излезе да успокои разгорещените хора. Той обяви, че патрицият Квинт Публий Сервилий е бил убит, но убиецът е заловен. Притиснат, префектът разкри и името на злодея: гота Горан, млад гладиатор, който се впуснал в лична вендета с политически нюанси. Тълпата се разгорещи. Тя знаеше за гладиаторските закони и нададе одобрителни възгласи, когато един от началниците от школата на Ватия обяви, че убиецът ще се бие до смърт с други провинили се гладиатори в амфитеатъра на Фламиний на следващото представление, насрочено за иди през януари.

Валей нареди на детективите си да отидат до вилата на Сервилий и да разследват обстоятелствата, да търсят улики и възможни съучастници. Десетима агенти на градската кохорта отидоха с колесница до къщата и се заловиха за работа. Сервилий беше сицилианец, бе се издигнал сам в града и нямаше роднини в Рим. Бе женен за гъркиня, която живееше в двореца му в Сиракуза, Сицилия, с двете им деца. Трупът му вече бе поставен на дървена носилка и бе готов за отнасяне на погребалната клада. Убитите охранители на Муций все още бяха гротескно проснати на пода, потънали в собствената си кръв. Съгласно инструкциите на Муций Сервилий бе обяснил на своята охрана, че лично е наел тримата мъже, но не бе съобщил имената им. Агентите на кохортата не намериха никакви следи за самоличността на мъртвите охранители, но не видяха и причина да се съмняват в показанията пазачите на вилата.

Охраната на Сервилий разкри, че във вилата е била внесена на носилка жена, но главата ѝ била покрита с воал и дори не са сигурни дали не е бил и мъж. Носачите веднага си тръгнали. Човекът, който ги водел (Фидат), останал в сградата, но лицето му било скрито от качулка. Пазачите не знаеха името му. И тъй като задълженията им бяха ограничени до наблюдение на градината, само видели как водачът отишъл да спи в малката къща за гости. Агентите на градската кохорта намериха няколко женски дрехи във вестибулума, но бяха уведомени, че Сервилий редовно е бил посещаван от множество жени. Междувременно започнаха да прииждат и личните слуги и робини на благородника, които били отпратени предната нощ. Те плачеха и искрено скърбяха за господаря си.

Скоро градината се изпълни с патриции, клиенти, банкери, освободени роби, отговарящи за делата на Сервилий, дори сенатори – сред които и Катег. Последният беше уведомен, че убийството е по лични причини и е извършено от гладиатор, но той не повярва в официалната версия. Пуснаха го в кабинета на Сервилий да проучи бизнеса му и официалните му отношения със Сената. С разрешението на администратора на Сервилий Катег получи достъп до най-различни свитъци, документи и до кореспонденцията му. Бързо ги прегледа и след това ги прибра в голяма чанта.

Макрон пристигна във вилата с малък ескорт. Трябваше да се осведоми какво става и да докладва на Калигула. Около него на портата се скупчиха доста патриции, които настояваха за безмилостно разследване и погребение с държавнически почести за Сервилий. Началникът на щаба им обеща да даде пълни правомощия на префекта на града, но беше категоричен, че погребение с държавнически почести би било неуместно, и предложи церемонията да бъде поверена на конническото съсловие. Когато си тръгваше, Катег забеляза тълпата около Макрон. Сенаторът се приближи към него и го отведе настрани за един разговор насаме, който обаче протече доста оживено.

***

Междувременно във форума няколко сподвижници на боните започнаха да разпространяват какви ли не слухове за убийството на Сервилий, като намекваха, че престъплението е вдъхновено от императора.

И тъй като всяка клевета винаги оставя диря, стратегията на боните имаше известен успех, дори сред населението на Субура. С обичайния си злонамерен подход към политиката те очерниха Калигула, като твърдяха, че е луд, че конкубините му са съблазнили Сервилий с любовни магии, след това са играли ужасяващи сексуални игри с него, сравнявайки благородника със земята, а накрая са отворили вратата на убиеца.

Хитрите клеветници стигнаха доста далеч, защото знаеха, че фантазиите за сексуалните перверзии на известните остават за дълго в умовете на по-малко образованите и нарастват неимоверно, защото хората имаха естествената склонност да раздуват клюките. Интригантите намекнаха за убийства на деца, мъчения на невинни роби, светотатствени дефлорации на цялата школа на весталките, споменаваха по име жени от антуража на императора, като Пиралис, Нимфиада, дъщерята на Корд – Марция, цялата гилдия на проститутките и дори принцеса Друзила, като ги представяха като стадо разгонени котки, които заедно с Калигула са заговорничили да убият всеки, който не одобрява похода на Август за по-висок морал.

Макрон бе информиран за тези слухове веднага щом се върна в кабинета си във форума. Отхвърли моралните и сексуалните обвинения като пълни глупости, но се заслуша, когато един от специалните му агенти заразказва как чул, че мотивите зад убийството на Сервилий трябва да се търсят в деловите отношения на патриция с Британия.

– В деня преди смъртта си – заяви специалният агент – Сервилий е прекратил огромен гарантиран от държавата десетгодишен договор за доставка на стоки и оръжия на крал Тюдор, чието изпълнение преди Нова година императорът му е поверил. Слуховете твърдят, че Калигула, който сега е женен за дъщерята на Тюдор, се е побъркал заради това и поръчал убийството.

– Защо? – попита Макрон. – Императорът би могъл да даде същата изключителна сделка на други патриции, които няма да имат нищо против да извлекат тлъсти печалби от гарантиран от държавата договор.

– Би било трудно – обясни агентът. – Очевидно Сервилий е заявил на конническото съсловие, че политическите отношения с Британия няма да продължат дълго. И тъй като доставките му е трябвало да бъдат заплатени на бартер с британски стоки до половината от целия приход по договора, евентуална криза в римско-бритските отношения би дала повод на Тюдор да откаже да достави стоките по бартера.

Макрон не познаваше точните клаузи на договора, нито имаше някаква представа защо Сервилий е смятал, че връзките на Рим с Британия са обречени на провал. Но си помисли, че такива слухове сред деловите среди биха навредили много повече на Калигула от глупавите обвинения в сексуални ексцесии, на които повечето римляни всъщност се възхищаваха, когато ги виждаха у лидерите си – не само защото им даваха добри теми за сатира и песни, но и защото лидерите, които не задоволяват сексуалните си апетити, се смятаха за слабаци и импотентни, следователно негодни да управляват мощната империя.

Макрон пое към императорския дворец с малкия си преториански ескорт. В атриума го спря Херберт, началникът на батавските телохранители на Калигула, и го помоли да освободи ескорта си. Макрон се опита да наложи авторитета на ранга си над германския воин, но упоритият Херберт – лоялен изпълнител на заповедите на императора – не виждаше причина да му позволява привилегии, въпреки че е началник на щаба. Макрон освободи ескорта си, след това заобиколен от дузина груби на вид батавци, последва Херберт към покоите на Калигула.

– И защо да имам нещо общо със смъртта на Сервилий? – попита раздразнен Калигула, когато Макрон го информира за фактите и слуховете. – Той беше безценен делови партньор на империята.

Макрон му разказа за отменения ексклузивен договор на Сервилий с Британия. Калигула се намръщи. Не знаеше за това. Повика Вибий Лутаций, началника на императорския кабинет, който отговаряше за Британия, но и той не бе получавал никакво официално писмо от Сервилий. Лутаций обаче изтъкна, че след смъртта на патриция контрактът трябва да се предоговори с другите страни.

– Само си представи в каква бъркотия се оказвам заедно със съпругата си заради смъртта на Сервилий – каза Калигула на Макрон. – Мислиш ли, че съм искал смъртта му, след като така мога да застраша стратегическото бъдеще на империята по нейната северна граница?

– Разбирам... – коментира Макрон. – Не трябва ли обаче да дадеш изкупителна жертва на боните, за да им затвориш устата?

– На тях не можеш да им затвориш устата, Макрон. Клеветата е единствената им политическа тактика. Как иначе тези кръвожадни десни могат да си мечтаят да ме свалят от власт и да унищожат всичко, само и само да се почувстват добре?

Макрон поклати глава. Калигула беше изключително интелигентен, но не разбираше от политически интриги, помисли си той.

– Какво бих могъл да направя, да са успокоя тези идиоти? – попита саркастично Калигула, предусещайки, че Макрон поставя под съмнение политическите му качества.

– Ще се усмирят, ако вземеш някакви мерки за заздравяване на морала.

– Като например?...

– На твое място не бих отменял забраната на Тиберий да се ходи бос на игрите, освен това можеш да забраниш откровените сексуални описания в литературата или да отмениш привилегиите за гилдията на проститутките.

– Аха! Ето пак... – направи гримаса младият император. – Ето какъв им бил моралът! Секс, секс и пак секс! Забрани, отмени, разрушения, репресии, предотвратявания, клевети, преследвания, затвори, заточения, екзекуции за всички, които не споделят лицемерните им схващания. Това ли е моралът? Не ме разсмивай!

Калигула стана и закрачи из стаята в дългата си пурпурна тога. Макрон поклати глава и също се изправи. Императорът спря и насочи показалец към него.

– Нека ти кажа нещо, което идва право от сърцето ми, Макрон: по-добре да умра щастлив като обикновен простосмъртен, отколкото да направя нещо толкова противно!

Императорът отиде към терасата и се загледа към града, който обичаше толкова много. Трудно му беше да проумее защо боните изразходваха енергията си в битки за власт в империята, вместо да се съюзят с него в името на величието на Рим. Защо са така обсебени от желанието си да лишат хората от сексуалните им свободи? Нима обществото ще се срути, ако инстинктите на хората не са потискани от морала? Ами войската? Какво ще стане с тази фантастична бойна машина – римската армия, която познаваха и от която се страхуваха по целия свят? Не беше ли възможността да изнасилят всички жени на покорените градове основният подтик за войнишкия кураж, дисциплина и подчинение? Векове наред, дори преди основаването на Рим, никой военачалник на нито един народ не е бил такъв глупак, че да забранява на воините си да обладават всички жени, които успеят да докопат. Ами римлянките? Нима не търсеха плътски удоволствия от множество любовници със същата жажда като мъжете? Нима това не се случваше из цялата империя? Тогава?... Защо боните смятат, че е необходимо да възпират инстинктите на хората, за да придобият и запазят властта? Носталгия по моралния поход на Август? Ами... прадядото на Калигула, благородният император Август, завари Рим като купчина тухли, а го остави град от мрамор. Но неговият правнук отхвърляше идеята, че прекрасният град, който лежеше в краката му, блестеше в цялото си мраморно великолепие именно като последица от репресивния морал на Август.

Калигула вдигна ръце към небето.

– Юпитер! Юпитер! – възкликна той. – Дай ми сили да се боря с тези копелета до последна капка кръв!

След като получи утвърдителен отговор от великия бог, Калигула се разходи по терасата и стигна до високия прозорец, водещ към покоите на Ладиса. Тя четеше, но го видя и остави подшитата книга на писалището си. Приближи се към него със съблазнителната походка на куртизанка.

– Какъв е отговорът ти, скъпа? – попита Калигула с палава усмивка.

– Винаги и завинаги – дааааа.

С преливащо от щастие сърце императорът целуна прекрасната си бритска съпруга, любовница и съблазнителка, която се разтопи в ръцете му като влюбена жена.

11.

Веднага щом новината за убийството на Сервилий изтече от централата на градската кохорта, боните Катон Непос и Фабий Лентул се втурнаха към къщата на Катег в Карина, за да се срещнат с младия сенатор.

Тримата заклети врагове на императорската власт и убедени републиканци не си губеха времето. Разпратиха агентите си да разпространяват слухове срещу Калигула и пратиха вестоносци да повикат видните бони на спешно политическо заседание, което щеше да трае цял ден в дома на Катег. И тъй като той познаваше доста добре Сервилий, отиде до вилата на патриция на хълма Опий, за да се запознае със ситуацията. Сред документите на Сервилий намери две копия на гарантирания от държавата договор с крал Тюдор и чернова на писмо, адресирано до Вибий Лутаций, отговарящия за делата с Британия в императорския кабинет, с което покойният патриций отменяше контракта заради големия риск Тюдор или друг бритски крал да не се придържа към него.

На излизане проведе бърз разговор с Макрон, след това пришпори носачите си да тичат бързо към дома му. Няколко членове на републиканската партия – сенатор Тулий Сергий, съдия Ерминий Санга, квестор Лициний Сцевола, цензор Публикола Тудитаний, патрициите Цецилий Курий, Помпей Глабрион и Луций Ветий – се бяха присъединили към събранието и вече бяха информирани от Катон Непос и Фабий Лентул. Откритата от Катег бритска връзка бе посрещната от републиканците с ентусиазъм. Макар да бе ясно, че писмото за отменяне на договора дори не бе завършено и че императорът няма как да знае за него, то даде на боните възможност да очернят Калигула с измислен мотив за престъплението.

Постъпваха непрекъснато новини за младия убиец, а през това време Цецилий Курий, виден член на съвета на съсловието на конниците, предложи да подправят подписа на Сервилий и да изработят фалшив документ с предна дата, с който покойният патриций да информира съвета за заговор на Калигула и тъста му крал Тюдор да откраднат римските стоки при пристигането им в Британия. Злонамереният план на Курий беше одобрен единодушно. Кампанията по очернянето, целяща политическо облагодетелстване от смъртта на Сервилий, бе пусната в действие с пълна сила. Бяха пратени още агенти, които да разпространяват клевета връз клевета срещу императора. Съдия Санга бе натоварен от републиканците да се свърже със Семпроний Ватия в гладиаторската школа и да се опита да говори с гота Горан с цел да изтръгне от него някаква информация, която може да бъде изкривена и да подкрепи унищожителните слухове. Квестор Лициний Сцевола тръгна към централата на градската кохорта, за да получи от първа ръка сведения за разследването. Цензор Публикола Тудитаний – висок груб мъж, който въпреки високия си ранг сред римските магистрати бе известен с хобито си да участва в театрални представления, обеща да се огледа за евентуални дезертьори сред най-приближения кръг на Калигула. Той имаше достъп до Друзила, тъй като играеше ролята на съдия Курсос в нейната пиеса.

По време на почивката от заседанието Катег отведе Публикола настрани и го помоли да провери дали Друзила все още е в добри отношения с брат си.

– И защо според теб да не е? – попита Публикола.

– Позициите ѝ са застрашени от бритската съпруга на Калигула, а сам видях, че беше кисела на сватбата. Кажи ѝ, че ѝ се възхищавам...

Публикола бе присъствал на официалния банкет след императорския съвет и знаеше, че Катег направи страстен кунилингус на принцесата.

– Още усещаш вкуса ѝ в устата си, а? – ухили се Публикола и докосна Катег по устните.

– Не... – излъга сенаторът. – Снощи ме споходи прозрението, че може да е полезна на каузата ни. Може да се срещна с нея насаме и съм убеден, че ще ми се довери и ще сподели поверителна информация, която можем да използваме срещу брат ѝ.

– Защо?

– Знам една малка тайна за нея... – отвърна Катег, като си помисли, че може да я подлуди чрез асфиксия по същия начин, по който Макрон и Тисиос го направиха на банкета.

Публикола се съмняваше, че Катег ще успее да накара Друзила да предаде брат си, въпреки че си струваше да се опита да се спечели преднина по този начин в борбата за възстановяване на републиката. След това всички заговорници започнаха да кроят планове как да убият Калигула.

***

Но Калигула беше късметлия...

Предната вечер, докато Сервилий беше на фаталната си среща с Месалина, императорът повика Метел Габиний и Публий Сертик, двамата скаути, които бяха фанатично предани на господаря на Рим. Повери им тайна мисия, която двамата младежи приеха охотно. Трябваше цяла нощ да се навъртат около къщата на Катег в Карина и да си водят бележки за движението на охраната на сенатора, а също да проверят за евентуален достъп до градината. Калигула не им каза истинската причина за мисията им, която всъщност трябваше да подготви тайния план на Друзила за Катег.

Габиний и Сертик изпълниха успешно задачата си и останаха около дома на сенатора чак до зазоряване. При изгрев слънце, когато все още не знаеха за убийството на Сервилий, те видяха представители на боните и републиканците да влизат в резиденцията на Катег. Скрити, но държейки под око портата, двамата младежи разпознаха някои от тях, особено цензора Публикола Тудитаний, чийто масивен силует и грубо лице бяха добре известни на любителите на театъра. Надушиха, че става нещо нередно. Габиний остана около къщата, за да следи кой влиза и излиза, а Сертик последва двама агенти на боните до форума, разбра за убийството на Сервилий и научи слуховете, които те разпространяваха сред тълпата.

По пладне Сертик се върна на бегом в Карина и разказа всичко на Габиний. Двамата решиха незабавно да отидат в двореца и да докладват на Калигула. Като пристигнаха там, началникът на покоите му надникна в кабинета, след това на терасата и накрая намери императора потънал в разговор със съпругата си в нейните покои.

Събраната от Сертик и Габиний информация хвърли светлина върху събитията. Двамата млади скаути дадоха на Калигула първите доказателства за мащабите на републиканската конспирация срещу него, както и някои имена – Катег, разбира се, Катон Непос, чийто огромен гърбав нос се разпознаваше отдалеч, патриция Цецилий Курий, стар приятел на семейството на Габиний, и естествено цензор Публикола Тудитаний. Калигула знаеше за Катег и Непос, но участието на Тудитаний беше истинска изненада. Всички смятаха цензора за странна птица, но и за политически умерен. Очевидно бе обаче, че клеветническите слухове се координираха от къщата на Катег с помощта на мъжете, пристигнали там в ранните часове на деня. Калигула успокои двамата свои гневни млади агенти и отхвърли идеята, че боните заговорничат да го убият. Но го направи само и само скаутите да не поемат нещата в свои ръце и да избият предателите. Императорът накара Сертик и Габиний да обещаят да си мълчат и ги пусна да се приберат.

В позицията, в която се намираше, Калигула знаеше, че предателската мрежа е много по-голяма. Трябваше да играе умело и търпеливо, да изчака враговете да ударят първи, за да оправдае реакциите си пред народа и Сената на Рим. Огромното мнозинство от сенаторите определено бяха на негова страна и мразеха боните не по-малко от него. Народът на Рим го обожаваше, но ако започнеше да сече глави, без да е провокиран, благоприятният вятър можеше да се обърне на опасна буря, която да се насочи срещу него. Трябваше да открие датата и мястото на конспиративното нападение и да се подготви да хване предателите в капан. Междувременно трябваше да развихри с пълна сила цялата си екстравагантност и да ги докара до лудост. Полуделите хора правят грешки – а пък и никой не бива да води дефанзивна война срещу такива морални изроди като боните.

– Никакви компромиси! – извика Калигула на Юпитер Оптимус Максимус. Никакви компромиси, отвърна му богът. Удари ги мощно с дръзки либерални реформи, подиграй им се, съблазни съпругите им, както направи Юлий Цезар, въпреки старомодните им възгледи, дай пълна свобода на хората, които те обичат, и се изплюй в лицата на "праведните" врагове с всичка сила.

Същия следобед префект Велей Патеркул и агенти на градската кохорта разпитаха най-активно работещите сводници на Вечния град в опит да открият самоличността на жената, за която се твърдеше, че е била заедно със Сервилий на местопрестъплението. Муций и останалите не им дадоха никаква полезна информация и припомниха на разследващите, че клетвата им пред Венера им забранява да разкриват имената на куртизанките и на клиентите при каквито и да е обстоятелства.

Съдия Ерминий Санга отиде в гладиаторската школа и получи разрешение да присъства на процеса на Горан. Младият гладиатор гордо потвърди, че е убил Сервилий по лични причини. Началникът му свидетелства, че пуснал гота в тридневен отпуск, който после удължил с още една нощ по искане на гладиатора, защото бил влюбен.

– Повярва ли му? – попита Санга началника.

– Да. Очите му блестяха.

Санга се обърна към Горан.

– Любовта ли беше единственият мотив за престъплението ти?

Горан мълча известно време, но после отговори: да. Съдия Санга, който беше просто гост и нямаше никакви юридически правомощия, се опита да го принуди да разкрие името на любимата си, но Горан не промълви и дума.

– Имаше ли съучастници? – настояваше съдията.

– Не – отвърна без колебание младият гот.

Процесът завърши с обичайната присъда: Горан да бъде заключен в килия в школата с малък тренировъчен двор и да чака в усамотение, докато настъпи денят, в който ще бъде извлачен с вериги на арената и ще бъде принуден да се бие до последна капка кръв с други morituri (гладиатори, осъдени да се бият до смърт.) Животът му можеше да бъде пощаден само по благоволение на императора или ако избие противниците си в шест последователни битки. В случай на победа трябваше да приеме едно последно предизвикателство от който и да е гладиатор, желаещ да се бие с него въпреки триумфа му. И тъй като гладиаторите, спечелили такива смъртоносни състезания, се смятаха за полубогове и получаваха императорски почести и огромни суми пари, нямаше никакво съмнение, че ще има желаещи да се бият с победителя от изпитанието на моритурите.

Гладиаторската присъда бе закачена на вратата на школата, на рострата (трибуната на римския форум) и на различни храмове, посветени на бога на войната и воините Марс. В късния следобед римляните вече се радваха на успешния край на процеса и започнаха да се обзалагат за изхода на вълнуващата схватка, насрочена за иди през януари в амфитеатъра на Фламиний. Внезапно готът Горан се превърна в герой. Не само защото обичайните любители на гладиаторските битки го бяха видели да побеждава няколко пъти в Рим, не само защото оценяваха разностранните дарби на гота, който се биеше и в тракийски стил, но и като мурмилон, по галски, с голям шлем с гребен и решетка, с щит и меч, обикновено в качеството си на секутор (преследвач) срещу рециарий (човек с мрежа) в къса препаска, с голяма мрежа в дясната ръка и тризъбец в лявата. А най-вече защото готът Горан бе убил влиятелен патриций и трима охранители в името на любовта и бе спасил жената, предизвикала рицарския му жест, без да разкрива името ѝ.

Целият град говореше за убийството. То имаше всички съставки, необходими да направят красивия и страстен гладиатор идол на момичетата и по-възрастните жени, които се възбуждаха от фантазията, че бяха могли да са на мястото на дамата, заради която героят ще се изправи на арената лице в лице със смъртта. Билетите за смъртоносната схватка бяха продадени за минути. За часове портретът му от плакатите на амфитеатъра на Фламиний бе копиран на малки свитъци и глинени плочки от краснописците и се продаваше из целия град.

С активното съдействие на скаутите слуховете срещу Калигула бяха отхвърлени като гнусни партизански опити да се очерни императорът. Преди залез слънце агентите на боните докладваха на Катег и неговите републиканци, че ако продължат с клеветническата кампания, трябва да очакват жесток ответен удар. Квестор Лициний Сцевола се върна от централата на градската кохорта и потвърди, че префектът на града е закрил случая веднага щом са го уведомили за изхода от процеса на Горан в гладиаторската школа. Изправени пред тези неприятни факти, републиканците трябваше да преглътнат горчивата хапка на поражението на фронта на връзките с обществеността, но преповториха тайната си клетва да свалят императора. Приготвиха подправеното писмо, което представяше лъжливи мотиви за отмяната на договора с Британия от страна на Сервилий, и патрицият Цецилий Курий отиде в сградата на съсловието на конниците и го скри сред другите документи, за да бъде намерено по-късно.

***

На стъмняване Муций се промъкна в двореца, за да се срещне с Друзила.

– Ама че ден, ама че ден... – оплака се задъхан сводникът и целуна ръката ѝ.

– Забъркаха ли те в разследването? – попита принцесата, която бе уведомена от брат си за всички обстоятелства и за имената на въвлечените, но не знаеше, че Муций и Месалина са част от трагичната случка.

– Да, разбира се – отвърна сводникът. – Агентите на градската кохорта смятат, че куртизанка е в основата на мотивите за убийството на Сервилий, и ме разпитваха заедно с няколко колеги, опитваха се да изтръгнат името ѝ.

Друзила му хвърли предизвикателна усмивка.

– А ти знаеш ли го?

Муций поклати глава и пак ѝ целуна ръка.

– Обвързан съм от свещена клетва, Друзила. Дори и да знаех името ѝ, не бих могъл да го разкрия. Няма мъчения, нито достатъчно големи суми пари, които могат да ме превърнат в предател на собствените ми вярвания.

Принцесата кимна.

– Ти си добър човек, Муций.

Сводникът се поклони, като придържаше големия византийски болтус на главата си.

– Твоята оценка е голяма чест за мен – заяви тържествено.

– Говори ли със Скавър и Катег?

– Само със Скавър. Той е потресен от смъртта на Сервилий и е отложил вечерята. Ще се свърже с мен след иди.

– Хмм... Някакви други начини за контакт с Катег?

– Трябва за няколко дни да се покрия... – каза Муций със смирено изражение.

– Разбирам... – отвърна принцесата. – Как е Бризея? Все още ли е при сестра ти?

– Да, добре е. Още два дни да се лекува при мен и ще ти я върна в по-добро състояние отпреди.

– Кажи ѝ, че ми липсва.

– И ти ѝ липсваш.

– Защо не дойдеш в двореца след нони, за да гледаш последния епизод от пиесата ми.

– На сцената в Аполоновата библиотека?

– Да. Входът е свободен за всички.

– Охо! Ще е претъпкано.

– Запазила съм първите редове за приятели.

– Хмм... Смятам, че е по-добре да остана незабележим в тълпата. Не бива да демонстрираме точно сега приятелството си.

Друзила се усмихна.

– Византиец докрая, а, Муций?

Сводникът също ѝ се усмихна и кимна. Излезе от двореца, качи се на носилката си и нареди на носачите да го отнесат бързо на Авентин.

***

Месалина още не можеше да спре да плаче. Току-що се бе върнала от храма на Плутон в Гермал (малък парк близо до Циркус Максимус), където оплака смъртта на благородника, помоли се на бога на мъртвите и хвърли цветя в дълбоката цепнатина в земята, която римляните смятаха за проход към отвъдното. Муций започна да утешава принцесата, която се чувстваше виновна за смъртта на Сервилий. Призна му, че е имала тридневна афера с гота Горан точно преди срещата си с патриция.

– За няколко сякаш продължили вечно часа със Сервилий достигнахме такава пълнота на усещанията, сливане на сърцата и душите... – хлипаше Месалина. – Дадохме всичко един на друг. Той беше от класа! – Прегърна Муций и отново се разплака.

– Всичко свърши... – каза Муций и попи сълзите ѝ с изискано извезана кърпичка. – Не изпитвай вина за смъртта на Сервилий. Той имаше прекрасен живот и умря в разцвета на силите си, защитавайки жената, която току-що му се е отдала докрай. Би ли могла съдбата да бъде по-благосклонна към него?

– Ами... убиецът? Чух, че е заловен и съден от другите гладиатори.

– Ще умре като герой в амфитеатъра на Фламиний.

– Казал ли е нещо за мен?

– Не, не се тревожи.

– Не се тревожа, Муций. Животът ми завинаги ще е белязан от тази ужасна трагедия. Дали да не облекча това бреме, като се явя пред претора и сама отида на съд, задето съм затрила два живота?

– Нищо лошо не си сторила, скъпа. Просто си била великолепен инструмент в ръцете на Съдбата. Единственият начин да почетеш паметта на покойните си любовници е да освободиш в името на богинята енергията си, с която тя така щедро те е дарила. Твоят дълг е да бъдеш любовница на всички мъже, Миси. Защо иначе боговете са те направили най-красивата жена в света и са ти дали такова голямо сърце?

– Прав си, Муций! – възкликна Месалина и го прегърна. – Изпрати ме далеч от Рим. Искам да пътувам. Нямаш ли къщи някъде другаде?

– Разбира се. Из цяла Гърция и азиатските провинции.

– Прекрасно! Атина! Пергам! Ефес! Tapс! Халикарнас! Била съм там с родителите си, когато бях на десет. Влюбих се тогава в източните градове! Толкова много великолепни паметници! Огромната статуя на Артемида в Ефес, мавзолеят в Халикарнас... Каква велика култура сме наследили от онази част на света!

Развълнувана като девойче, Месалина забрави за мъката си и затанцува чувствено из стаята.

– Запази ми най-известната и най-елегантната от къщите си! – заповяда тя решително. – Ще поема всички клиенти, които ми намериш. Не ме дръж повече от ден-два на едно и също място... Искам да прегърна целия свят! Дори моряците на кораба ти!

– Сигурна ли си?

– Даааааа! Да тръгваме веднага! Багажът ми ще е готов след час.

Муций се усмихна, заразен от ентусиазма ѝ. В нейното състояние на духа нищо не би ѝ помогнало да се възстанови по-добре от едно пътешествие на Изток.

– Няма да мога да дойда с теб – каза византиецът.

– О, знам. Но можеш да ми наемеш водач, нали?

– Фидат?

– Отлично! Харесвам Фидат – одобри тя. Повика робините и слугите си и им нареди да ѝ приготвят бързо багажа.

Муций написа бележка на Фидат и я даде на вестоносеца на Месалина да му я предаде възможно най-скоро.

Бърза като светкавица, Месалина изтика сводника си от палата и го натовари с организацията на пътуването ѝ до най-малките подробности. Муций се отправи на носилката си към Порта Капена. Нае луксозна покрита колесница, оборудвана с всичко необходимо за дълъг нощен път. Написа няколко писма на родителите си, които живееха на изток от Римската империя. След това се срещна с Фидат и един от охранителите си в странноприемницата "Капена". Уведоми ги за пътуването, което трябваше да предприемат, и им даде указания и пари за път. Фидат и охранителят щяха да се сменят на поводите на колесницата, в която имаше и малко спално отделение за кочияшите зад капрата. Щяха да пътуват четиристотин и петдесет километра на юг по Виа Апия до пристанище Брундизиум на тока на италианския ботуш и от там да се качат на пътнически кораб за Гърция.

Месалина пристигна на носилката си преди полунощ в странноприемница "Капена". Докато носачите прехвърляха вързопите и багажа ѝ в колесницата, Муций предаде принцесата на верния си Фидат, който я приветства радостно и с привързаност. Показа ѝ кадифения интериор на колесницата, в която имаше голямо легло, възглавници, кожени завивки, нощно гърне, разтегателна маса, две амфори с вода, дълбок съд за храна, четири прозореца със завеси и дори тръба, през която пътникът можеше да говори с кочияша. Муций прегърна своето вярно протеже.

– Фидат е получил всички необходими инструкции. Ще бъдеш посрещната като царица от всичките ми приближени – каза ѝ византийският сводник.

– Съобщи ли им, че също така искам да поработя няколко дни в най-евтините бордеи? – попита Месалина, която се боеше, че прекаленият лукс може да принизи задълженията ѝ към Венера.

– Разбира се, Миси. Ще получиш всичко, което предлага Изтокът, включително и двудневен престой като една от хиляда и двестата хиеродули (свещени проститутки, предлагащи безплатни услуги) в храма на Афродита в Коринт, както и пътешествие до светилището на Аполон в Делфи.

– Ще покажа, че съм достойна за славата си, Муций.

– Знам, Миси. Ти си най-добрата. – С блеснали от сълзи очи той я прегърна и целуна като баща, след това ѝ помогна да се качи през задната врата на покритата колесница. Фидат шибна двете мулета и те потеглиха през портата Капена. Месалина махна на Муций, след това затвори вратата, легна и заспа за минути.

***

На следващия ден съсловието на конниците устрои пищно погребение на патриция Квинт Публий Сервилий.

Калигула изпрати чичо си Клавдий и Ирод Агрипа като представители на императорския двор и Макрон като представител на правителството. Огромна тълпа се изви в процесия от храма на Сатурн (бога защитник на вечния просперитет на римската държава) над форума. Знатни и обикновени хора слушаха притихнали речите на патрициите, станаха свидетели на жертвоприношението на прекрасен черен вол, дарен от името на Калигула, извършено от школата на понтифексите, и се взираха в пламъците на кладата, която пречистваше трупа Сервилий и освобождаваше душата му.

Следобед на същия ден конническото съсловие организира луди цирценс (надбягвания с колесници) в амфитеатъра на Фламиний в чест на Сервилий. За първи път около осемдесет хиляди зрители разбраха, че имат право да ходят на надбягванията боси. Радостните възгласи в чест на Калигула, който най-накрая бе вдигнал забраната на Тиберий, контрастираха с мрачните физиономии на Цецилий Курий, Катег и останалите бони при вида на жени, излагащи публично не само босите си крака, но и гърдите си и дори целите си тела, за да отпразнуват отдавна чаканото освобождаване. Калигула не беше там, за да се наслади на приветствията, но чичо Клавдий и Ирод Агрипа помахаха в екстаз почитатели на надбягванията от ложата на знатните, патрициите, сенаторите, придворните, паразитите и държавните служители.

Ювения, която също бе получила пропуск за ложата, седеше няколко реда под императорското представителство и забеляза, че чичо Клавдий не бе доволен като грейналия от гордост Ирод Агрипа от признанието на народа към политиката на Калигула. Беше виждала няколко пъти красивия четиридесет и седем годишен еврейски принц – на императорската сватба и в двореца. Загледа го, очарована от буйните му дълги до раменете черни къдрици, вързани със златна панделка, украсена със скъпоценни камъни. За нейна изненада той срещна погледа ѝ. Коя ли е тази сериозна жена? – запита се той. Знаеше, че я е виждал и преди... но къде? След първото от седемте надбягвания от програмата, той тръгна надолу по редовете да поздрави приятели и накрая спря до нея. Ювения усети, че сърцето ѝ заби силно.

– Струва ми се, че сме се срещали и преди, но не мога да си спомня името ти – каза Ирод Агрипа и ѝ целуна ръка.

– Казвам се Ювения Мароция, ваше благородие – отвърна тя, опитвайки се да си възвърне самообладанието.

– Моля те, Ювения, не ме карай да се чувствам толкова стар – усмихна се той. И бързо доближи уста до ухото ѝ и прошепна: – Наричай ме Агрипа. Имам чувството, че с теб ще станем приятели. – Произнесе го, като потърка устни в ухото ѝ и издиша топъл въздух до него, създавайки атмосфера на интимност между тях, която накара коленете на Ювения да се подкосят от внезапно бликналите емоции. Извърна лице към него и тогава устата ѝ се приближи опасно до неговата.

– Какво те кара на мислиш така? – попита тя, като знаеше, че предложението за приятелство между мъж и жена беше само благовидно извинение за освобождаване на сексуалното напрежение.

– Не ми приличаш на жена, която обича да ходи по надбягвания с колесници – каза Агрипа, без да помръдва и сантиметър от нея. Отново ѝ целуна ръка. – А ръцете ти ми говорят, че си интелектуалка.

– Прав си – потвърди тя. След това доближи уста до ухото му, което се виждаше през великолепните черни къдрици, и прошепна: – Учителка по история съм.

– О! Имам нужда от уроци по история, и то отчаяна!

Продължиха да се редуват да си шепнат един на друг в ухото, като с всяка размяна на думи ставаха все по-близки.

– Човек в твоето положение трябва вече добре да познава историческите факти.

– Но не е така, Ювения. Понякога така се обърквам с имената и датите, че не мога да се меря с никого на симпозиумите (интелектуални вечери само за мъже).

– Мога да ти изпратя някои книги.

– Не, имам нужда от учител, който да събуди интереса ми и да ми обясни връзките между фактите.

– Много съм заета. Преподавам на Ливия Орестила, съпругата на императора.

– А, ето къде значи съм те виждал! На императорската сватба!

– Отново си прав, Агрипа. Освен това сме се засичали в двореца на няколко пъти.

– Да! Сега си спомням... – И той погали ръцете ѝ, които държеше. – Това е съдба, съдба...

– Каква съдба?

Когато започна и второто надбягване, Агрипа сграбчи Ювения за ръката:

– Ела, нека ти покажа.

Тя не можеше да се съпротивлява на дързостта му, а пък и не искаше. Той бързо я поведе надолу по стъпалата и после към прохода, от който се излизаше навън. Тръгването им бе забелязано само от Катег и Цецилий Курий.

– Коя беше жената с Агрипа? – попита Курий. Катег повика бързо един от агентите си и му нареди да разбере коя е непознатата.

Агрипа тичаше като маратонец през прохода под официалната ложа и дърпаше Ювения след себе си. Внезапно спря. Тя се блъсна в него и потъна в прегръдките му, взря се в очите му и затаи дъх, когато той притисна силно мускулестото си издължено тяло към кръшната ѝ фигура. Сексуалното напрежение между тях избуя за секунди и създаде неразрушима връзка, която прекрачи границите на приличието, времето и пространството. Ювения усети нарастващата му мъжественост да я подпира изпод полата, промълви няколко пъти немощно "не", но той вдигна брадичката ѝ и я целуна със страст, каквато само еврейските принцове излъчваха, когато някоя жена ги подпали с огъня на чувствата си. Тя никога не бе целувана по този начин досега, но инстинктивно разтвори уста и също го целуна, започна да хапе и смуче езика му с неподправената енергия на жена, която дълго време не е любена.

И тъй като нищо не го възпираше да бръкне под туниката ѝ, тя бавно разтвори крака и обви врата му, за да направи целувката им още по-страстна. Той я подпря на стената. Ювения вдигна и двете си колене и започна да люлее напред-назад таза си, докато той разпалваше сетивата ѝ, като търкаше стегнатата ѝ вулва с пръсти. Обгорена и изтощена от бурните емоции, тя отчаяно притискаше слабините си към еректиралия му пенис, без да осъзнава, че е прекалено голям за жена, която не е правила любов повече от година. Но двамата бяха така изцяло обзети от желание, че не спираха да се увиват един около друг, да се целуват и прегръщат, докато той не проникна в тясната ѝ цепка и не навлезе дълбоко в нея със серия от мощни тласъци. Тя затаи дъх от внезапната болка, но се отвори за него, изви се и се притисна в него, като нежно го помоли да не спира. Той замръзна в нея, докато пулсиращите ѝ лигавици вибрираха около твърдия му член, наслаждавайки се на удоволствието, което жената изпитва, когато размерът на мъжкия орган я изпълни и разтегне до предела ѝ.

– О! Агрипа, толкова е голям... Усещаш ли колко съм тясна?

– Да, Ювения, усещам... Това е невероятно!

– О, така ме изпълваш... – промълви тя задъхано.

Ювения го целуна диво и потрепери, започна да го хапе, докато той я блъскаше в стената и обладаваше тялото ѝ, което тя му предлагаше с дълбока страст, каквато досега не бе изпитвала никога през живота си. Докато се нанизваше на него, разтърсена от затихващите конвулсии на оргазма си, възгласите на тълпата отекнаха над тях и върнаха Агрипа обратно в действителността. Той извърна глава. Няколко души – сред които и агентите на Катег – наблюдаваха двамата любовници, но бързо се отдръпнаха, като разбраха, че нежеланото им присъствие е забелязано. Все още пълен с желание, Агрипа пусна на земята останалата без дъх Ювения и я поведе към външния площад.

Забравила за съпруга си, семейството и целия свят, Ювения скочи с Агрипа в колесницата му. Последва го полудяла от любов във великолепния му римски палат, в пищната му спалня. Отказваше да се осъзнае, не искаше да мисли или да реагира по никакъв друг начин, освен да повтаря нежните думи, които никога не бе изричала нито пред любовник, нито пред съпруга си, защото бяха погребани в най-тайните дълбини на душата ѝ, където не позволяваше да проникне нито мъж, нито пък приятел, нито някой друг, който да ѝ помогне да се освободи от задръжките си.

Но защитата на Ювения бе вече сломена от желанието на мъжествения еврейски принц в прохода под ложата, вече нито я имаше, нито ѝ трябваше. Беше гола, той също и я изпиваше с целувките си. Предлагаше му удивителната гледка на изненадващо хубавото си тяло и сладкия аромат на дълго потискана си чувственост. Големите ѝ гърди, които бяха надарени с чувствителни зърна, апетитно закръглените ѝ бедра, красивият ѝ мек корем, завършващ с продълговато храстче от тънки косми, които не успяваха да скрият външните ѝ срамни устни, привличаха ценителя Агрипа и го караха да мълви любовни думи, разпалваха страстта му към тази омагьосана от него жена, изпратена му от щедрата съдба.

Във вечния си стремеж да разбере какво прави всички жени толкова еднакви и в същото време толкова различни, Ирод Агрипа разтвори розовата плът около щръкналия ѝ малък клитор, бръкна в тясното отвърстие на налятата ѝ с кръв вагина, стимулираше всеки сантиметър от кожата ѝ, изсмукваше душата ѝ, изпиваше нектара ѝ, който боговете бяха създали за своите богини, нимфи и сирени, но който бяха дали и на простосмъртните жени, за да могат да го пият, когато ги посещаваха в сънищата им и ги целуваха между краката.

Освен с хубавата си външност, страстните прегръдки и целувки, спонтанните стенания, чувствените извивания и ентусиазираната реакция на всички плътски удоволствия, които той ѝ доставяше, Ювения очарова Агрипа и с качество, което той ценеше най-много от всичко, но рядко намираше в римлянките, които съблазняваше: физическа гъвкавост. Докато тя лежеше на леглото, той вдигна краката ѝ и ги натисна назад, за да усети по-добре аромата на плътта ѝ и да се наслади на есенцията на обилната ѝ овлажненост. И остана приятно изненадан, като видя, че тялото на Ювения – която от дете тренираше гимнастика – бе все още толкова податливо на разтягане и свиване, че тя можеше да си кръстоса глезените зад главата като индийски факир!

За еврейския принц бе истинско чудо да открие, че Ювения може така да се сгъва! За учителката по история пък бе истинско чудо да види, че физическите ѝ качества, които бе развила с тренировки, имащи за цел да поддържат здравето ѝ, могат да станат причина за толкова интензивни сексуални преживявания! Колко надълбоко проникваше той в нея! Колко много се радваше на напълно разтворените ѝ гениталии и тласъците на таза ѝ към него! Колко често и силно свършваше, когато той влизаше в нея от всички възможни посоки, въртеше я, слагаше я върху себе си, под себе си, със задните части нагоре и настрани, без да сваля глезените ѝ от врата ѝ! Колко умопомрачително ставаше триенето на члена му вътре в нея, когато въртеше таза ѝ в кръг, докато тя го бе яхнала! Колко много пъти достигна тя до малката смърт!

Късно през нощта, когато двамата любовници най-накрая утолиха първоначалните изблици на сетивата си, те похапнаха така необходимата им след всичко това вечеря, която робините на Агрипа поднесоха. Докато пушеше наргиле, той ѝ каза, че му е невъзможно да я пусне да си отиде, и я помоли да с е премести при него и да остане неограничено време. Поне докато влюбеността им не се уталожи малко и не започнат да гледат по-ясно в бъдещето. Ювения не бе на себе си от радост. Но след това си спомни, че е омъжена за Марк Виниций, римски центурион от XIII легион, който в момента се намираше на северната граница, и внимателно съобщи истината на Агрипа. Еврейският принц не беше от хората, които биха се отказали от жена заради такива съмнителни причини като семейното положение.

– Утре ще пишеш на съпруга си и ще му поискаш развод – каза той без колебание.

– Наистина ли толкова много ме искаш? – попита Ювения и покри лицето му с целувки, погали широкия му мускулест гръден кош и помириса подмишниците му, а изпаренията от наргилето още повече я възбуждаха.

– Никога не съм желал жена така, както желая теб, Ювения. Не знам дали искам да се оженя за теб, защото вярвам, че бракът е гробница за любовта, но ще се грижа за теб много дълго време.

– Аз мога сама да се грижа за себе си – заяви тя с влюбена усмивка. – Учителка по история съм, не помниш ли?

Ирод Агрипа беше много властен мъж и изключително ревнив при това.

– Моля те, скъпа... Не мога да си представя да излизаш, за да даваш уроци на непознати.

– Не се тревожи за това. Нямам уроци до есента. Само в двореца трябва да ходя два пъти седмично, за да преподавам римска история на Лейди Калигула.

Ирод вдиша дълбоко ароматния дим от наргилето си и поклати глава.

– Не, не. В двореца се събират най-отвратителните женкари на Рим. Те няма да те оставят на мира.

– Нямаш ли ми доверие, Агрипа?

– Разбира се, че ти имам, Ювения. Но те могат да използват магии, любовни отвари, отрови и дори да те изнасилят... За жена като теб е прекалено опасно да ходи там.

Сърцето ѝ преливаше от любов. Обожаваше го, а сега даже още повече, когато разбра, че той иска да я притежава цялата, и то да я има само за себе си. Точно за такъв мъж си бе мечтала винаги.

– Никой не се е осмелил досега да ме закача.

– Мъжете са странни същества... Щом разберат, че си моя, веднага ще тръгнат след теб – каза Агрипа, като си мислеше най-вече за Калигула, който обичаше да съблазнява жените на приятелите си, като в замяна им даваше от своите жени. А императорът беше прекалено важен за Агрипа, за да му откаже която и жена да си поиска.

– Ще направя всичко, което пожелаеш, принце мой – заяви тя и полегна, сгушила глава в скута му. – Утре сутринта ще отида да се видя с Ладиса и ще ѝ съобщя, че не мога повече да ѝ преподавам.

– Не би ли могла да ѝ пратиш оставката си писмено?

Тя игриво подръпна късата му брада.

– Не, Агрипа, ще я обидя. И някой ден ще стане ясно, че през това време съм била с теб, а това никак не изглежда добре.

– Хмм...

– Агрипа, скъпи, никой не знае, че съм твоя жена. Дори няма да ме забележат.

– Много хора ни видяха на надбягванията.

– Всички гледаха теб, защото си красив и известен – каза тя и го зацелува нежно.

– Може би... но ако ще ходиш в двореца, ще пратя домакинката ми Порция с теб.

Ювения се усмихна щастливо, застана на колене и опря гърдите си в лицето му.

***

На сутринта Ювения написа писмо на съпруга си и го даде на Агрипа.

– Тъжно ли ти е, че го правиш? – попита той, след като го прочете.

– Не, любов моя. За мен е чест и радост, че поиска да скъсам всички връзки с миналото си.

– Това е съдба, Ювения. Ние просто се подчиняваме на божествения замисъл – каза той. След това я целуна и вдъхна отново сладкия аромат на устата ѝ, която все още миришеше на удоволствието на първата им любовна нощ.

Агрипа изпрати писмото със специален частен куриер, който гарантираше доставката на свитъците до северната граница само за осем дни. Преди да пусне прекрасната учителка по история да напусне палата му, за да отиде до двореца, Агрипа трябваше не само да се бори с раздиращата ревност, която измъчваше сърцето му, но и с прилива на плътско желание, което копнееше за още любов, сякаш предната нощ беше само сън.

Но колкото и силни да бяха взаимните им влечения, Ювения ги потисна и тръгна надолу по стълбите на дома му, и се срещна с придружителката си Порция, която я чакаше пред портата. Без да имат ни най-малка представа, че предния следобед агентът на Катег е проследил учителката от амфитеатъра на Фламиний до палата на Агрипа и все още се крие от другата страна на улицата заедно с още един съгледвач, двете жени се качиха в носилката с двете кресла на принца и поеха към двореца.

Докато жизнерадостната петдесетинагодишна Порция чакаше в атриума, Ювения се срещна с Ладиса в нейните покои. Не ѝ беше лесно да съобщи на ученичката си, че повече няма да може да ползва услугите ѝ, но откровено ѝ обясни, че се е влюбила и иска да прекарва цялото си време с любимия мъж. Ладиса бе трогната от честността ѝ и прие оставката ѝ, без да пита кой е новият ѝ любовник. За щастие предишните дни Лейди тайно бе подготвила договор за продажбата на храма на Инцитатус, който Ювения трябваше само да подпише, за да ѝ прехвърли собствеността на имота. След това Ладиса ѝ даде две кесии със златни монети. Едната – за да ѝ плати за уроците, а другата – за персонала на храма. Помоли я да предаде на охранителите и конярите, че скоро ще бъдат освободени.

Ювения забърза обратно към атриума и увери тревожната Порция, че всичко е минало добре, след това двете напуснаха двореца. Качиха се в носилката и Ювения каза на придружителката си, че трябва за малко да се отбие до едно място наблизо и да свърши лична работа от името на Ладиса. Като стигнаха входа към храма на Инцитатус, Ювения остави Порция в носилката, влезе в градината и плати на персонала. Уведоми ги, че ще бъдат освободени преди залез слънце. Все още без ни най-малка представа, че са следени, двете жени продължиха към къщата на Ювения. Пет от робите на Агрипа вече ги чакаха в една каруца, както бе планирано. В дома на съпруга си Ювения съобщи на свекърва си, че трябва да се изнесе, но не ѝ даде повече обяснения. Порция ѝ помогна да събере личните вещи, безбройните свитъци и подшити книги в няколко сандъка и нареди на робите да ги отнесат в каруцата.

Цялото преместване щеше да мине без проблеми, ако не беше шпионирано от информаторите на Катег.

Няколко минути след като Порция и Ювения си тръгнаха, последвани от единия от агентите, другият отиде при свекървата на Ювения и получи от нея достатъчно информация за семейното ѝ положение, независимата ѝ личност и професията ѝ. Но пък тъй като възрастната жена не знаеше, че снаха ѝ е била учителка на Лейди Калигула, причината Ювения да отиде първо в двореца, а след това до малкия храм така и не стана ясна на информатора. Единственият интересен факт беше, че съпругът на Ювения е многократно награждаван центурион от XIII легион, който вероятно щеше доста да се разгневи на Ирод Агрипа, ако знаеше, че еврейският принц спи с жена му.

Следобед двамата агенти докладваха на Катег какво са открили. Сенаторът самодоволно се усмихна. И тъй като осъзнаваше политическите последствия, едвам успя да скрие тържеството си! Еха! Римлянка, законно омъжена за герой от войната, който се бие за страната си срещу злите германски племена по северната граница, не само че е вулгарно съблазнена, а вероятно и завлечена, и изнасилена от един от най-добрите приятели на Калигула, при това на публично място, и то по време на погребалните надбягвания в чест на един от най-почитаните патриции, но също така е и дръзко отвлечена от семейния си дом, в който е живяла със съпруга си, след това по скандален начин е принудена да се нанесе при еврейския принц и да го обслужва по най-гнусен начин. Как ли би се приела сред армията тази история за предателство и прелюбодейство?

На Катег му секна дъхът при тези мисли. Точно това му трябваше! Сега вече държеше Калигула за топките! Като се поукраси както трябва и като се раздуе, историята на Ювения можеше да се превърне в най-обсъжданата тема в града. Престижът на Калигула сред римските легиони ще бъде унищожен завинаги. А конспирацията против императора ще получи пълна подкрепа от военните и патриотичните граждани на Рим. Най-добрият приятел на Калигула изгонен от Вечния град! Императорът в капан в двореца, обсаден от гневна тълпа! Охо! Охо! Ето накъде водеха събитията след убийството на Сервилий! Затова умря той! Не за да пробута някакъв дребен секс скандал с долна курва и тъп гладиатор, а за да провокира унищожително разтърсване в самото сърце на римската императорска власт! О, колко милостива бе съдбата! Какъв коз държеше в ръцете си! Започналият верижната реакция, която води към невероятни резултати, може да се смята за основател на Втората римска република, нищо по-малко!

"Успокой се – каза си Катег. – Мисли трезво. Съдбата е избрала теб и никого друг, защото беше достатъчно далновиден да вземеш агентите със себе си на надбягванията. И сега държиш в ръцете си невероятен коз... Стискай го здраво и не казвай на никого какво си намислил да правиш с него."

– Е, какво мислиш за това, Катег? – попита агентът, който бе открил, че Ювения е омъжена за Марк Виниций.

– Хм... нищо особено – отвърна сенаторът, подценявайки важността на информацията, за да избегне прибързания ентусиазъм и да предотврати клюките. – Не можем да имаме вяра на някаква старица, която вероятно си няма и представа какви са действителните връзки на сина ѝ с тази жена.

– Да съберем ли информация за този Виниций? – предложи другият агент.

– Нека си помисля – каза Катег. – Засега ми напиши пълен доклад, подпиши го и не забравяй, че си се заклел да пазиш тайна. Не искам повече грешки като при разследването на убийството на Сервилий.

Двамата съгледвачи се подчиниха. Написаха доклада си на восъчни плочки и напуснаха къщата на сенатора. Катег си отбеляза нещо на един свитък, нарисува някаква карта, добави стрелки и символи, както правеше, когато чертаеше следващи ходове и отбелязваше приоритетите си. Дали да не уведомят Виниций, докато е все още на север? Или пък да го повикат в Рим и тогава да му кажат? Ами ако на центуриона не му пука за развратното поведение на жена му? Преди да предприемат каквото и да било, трябваше да научат повече за възгледите му. Някой трябваше да отиде до Опидум Убиорум – който сега след указ на Калигула се наричаше Колония Агрипина, – да се види с Виниций и да говори с него. Но кой би могъл да предприеме такова пътуване през Алпите и още по на север по река Рейн сред такава люта зима? Катег не можеше да напусне Рим. Хмм... играта не беше толкова проста, колкото изглеждаше на пръв поглед. Но фактите бяха налице и трябваше да бъдат използвани.

***

На сутринта след нони на януари Бризея отново се върна при Друзила като началничка на робините.

Принцесата беше окрилена от промяната, която веднага забеляза в гордата галска робиня, когато тя дойде в покоите ѝ да я поздрави. Лицето ѝ грееше, тялото ѝ бе по-гъвкаво, сковаността му беше изчезнала. Бризея се усмихна и прегърна своята домина, благодари ѝ за това, което бе направила, за да извади на бял свят естествената ѝ чувственост, разказа ѝ за невероятните си приключения в комарджийското свърталище на Муций все едно това бе най-вълнуващия епизод в живота ѝ. След това свали туниката си, за да покаже, че след грижите на сестра му по нея не бяха останали никакви синини и белези.

– Бяхте толкова права, домина! – каза Бризея, докато развързваше долните ѝ дрехи. – Всички жени имат нужда от време на време да забравят за всякакви разумни задръжки и да позволят на телата си да експлодират, и то не само с един или двама любовници, а с много, много, много!

Вече гола, Бризея весело се завъртя, вдигна ръце и показа тялото си.

– Три дена на пълна забрава от време на време са така освежителни! – добави галската робиня с блеснали очи. Спря се насред стаята и постави ръце върху тесния си ханш, разтвори леко крака в класическа манекенска поза.

Очарована, Друзила се приближи, погали малките ѝ гърди и погледна щръкналите им зърна, по които нямаше и следа от мъченията, на които са били подлагани.

– А какво става в ума ти? – попита принцесата.

– Прелива от фантазии – отвърна Бризея.

– Мастурбира ли?

Робинята кимна.

– Снощи, след като Ламита ме върна в двореца.

– Хареса ли ти, а?

– Да... Сега вече харесвам всичко.

Друзила докосна с устните си нейните. Бризея затаи дъх и полуотвори уста. Нима принцесата наистина се канеше да я целуне? Да... Езикът на Друзила започна бавно да обикаля вътрешната страна на устните ѝ и тя я усети как издиша топлия си дъх право в устата ѝ. Бризея се осмели да ѝ отвърне по същия начин, като пое дъха ѝ и издиша своя собствен в нейната уста, след това облиза върха на езика ѝ. О, колко беше приятно! Друзила я погали от двете страни на голите гърди и я придърпа към себе си, започна да върти език, докато повърхностното дразнение на устните им не се превърна в истинска целувка. Бризея стана по-смела и прегърна своята домина, която я притисна още по-силно и започна да опипва прекрасните ѝ заоблени задни части и да търка пубиса си в нейния, предизвиквайки прилив на силно желание.

– О, Друзила... – промълви задъхано робинята, докато двете се целуваха с необуздана страст, но веднага отвори широко очи със страх, като осъзна, че нарича господарката си по име, което беше строго забранено на робите. – О, съжалявам, домина – простена Бризея, докато целуваше устните на Друзила и я галеше по шията.

– За какво съжаляваш? – попита Друзила, без да прекъсва целувката.

– Че те нарекох по име.

– Няма нищо, Бризея. Наричай ме по име.

– Оо... Друзила, Друзила! – въздъхна галската робиня и прегърна принцесата през кръста, взря се в дълбоките ѝ зелени очи, погали задните ѝ части през туниката, като се притискаше все повече и повече в нея. Когато Друзила плъзна ръка към слабините ѝ и започна да опипва мокрите ѝ срамни устни, Бризея се осмели да разкопчее туниката на принцесата, а тя пък ѝ позволи да се свлече от голото ѝ тяло... А сега! Сега вече рангът нямаше значение! Друзила и Бризея се прегръщаха и целуваха с най-голямата страст, която някога бе извирала от голите им тела, милваха се, галеха се и се облизваха навсякъде, задъхваха се и стенеха, любиха се върху възглавниците, търкаха и притискаха вулвите си една в друга, смучеха и дразнеха потрепващите си клитори, проникваха с пръсти във вагините си, заплитаха крака, викаха и се търкаляха по килима, докато достигнаха върха на удоволствието.

Като две влюбени жени от остров Лесбос, които току-що са открили, че любовта няма граници, а благославя всичките си истински поклонници с еднаква сила, принцесата и робинята споделиха тръпките и емоциите на сетивата и душите си, докато взаимното доставяне на удоволствие не уталожи копнежите им, не ги остави без дъх и не ги потопи в пълна забрава. Но такива вълшебни мигове не продължават дълго. Двете любовници не си играеха на древния Лесбос на поетесата Сафо, а в сърцето на римската власт и политика.

– Не искам да се влюбваш в мен – предупреди Друзила с тих глас и погали кестенявата коса на Бризея, докато галската робиня покриваше лицето ѝ с нежни целувки.

– Нима е възможно да потисна това, което така мощно изпълва сърцето ми? – попита Бризея по-скоро себе си, отколкото любовницата си.

Друзила притвори гневно очи и миг по-късно вече бе застанала права над Бризея.

– Да, възможно е! Възможно е! Възможно е! – повтаряше принцесата, докато я риташе в бедрото. – Целуни стъпалата ми, робиньо!

Бризея се наведе и целуна стъпалата на Друзила.

– Прости ми, домина – каза тя, усещайки, че въпреки грубостта си Друзила се опитва да ѝ покаже разликата между тях и да овладее емоциите си, а това наистина беше причината за промяната в настроението ѝ. Принцесата се взря в крехката робиня, която все още стоеше на колене и очакваше заповеди, след това пое дълбоко въздух и се успокои, но запази гневната маска.

– Обличай се и се захващай за работа – нареди ѝ тя.

Бризея стана с обичайното си достойнство, облече туниката си и вдигна туниката на принцесата.

– Да ти приготвя ли вана, домина?

– Не... Просто ми избери друга туника и я донеси.

Докато Бризея беше в гардеробната, Друзила се разходи весело на пръсти по терасата, наслади се на гледката и се протегна чувствено съвсем гола зад парапета пред целия град.

Бризея се върна с чиста туника.

– Кажи, това не е ли най-меката зима, която някога сме имали? – попита Друзила, без да се обръща.

– Да, домина. Най-меката и най-прекрасната, която помня – отвърна Бризея, докато помагаше на принцесата да се облече.

– Ще ми бъдеш ли вярна само на мен? – попита Друзила и я погали по устните.

– Само на теб, домина. Аз съм неподкупна.

– Добре... – каза принцесата и протегна ръка към нея, за да я целуне. – Сега върви и кажи на Октавия да дойде при мен.

Бризея скръсти ръце на гърдите си и почувства как сърцето ѝ радостно бие, след това се поклони и с изящна стъпка се отдалечи към гардеробната, като много добре знаеше, че Друзила я гледа.

Скоро след това в кабинета на принцесата влезе Октавия, облечена в красив хитон, който обгръщаше хубавите ѝ крака и стройната ѝ момчешка фигура.

– Викали сте ме, домина?

– Влизай, Октавия. Готова ли си за последния епизод от пиесата?

– Разбира се, домина.

– Направих някои промени на ролята ти в последната минута – съобщи ѝ Друзила. – Чандра, дванадесетгодишната проститутка, която играеш, ще бъде арестувана в бордей и предадена на съдията Курсос.

– Ролята ще се играе от цензор Публикола Тудитаний, както бе решено, нали?

– Точно така. Какво мислиш за него?

– Много грозен и страшен човек, но пък е силен и честен.

– Ами съпругата му Скрибония?

– Тя ме мрази.

– Защо? – попита принцесата.

– По време на антракта на последното ни представление отивах към женската съблекалня и съпругът ѝ ме сграбчи и ме блъсна вътре. Имах само малък воал, вързан през ханша ми, и той започна да ме целува и да ме опипва. Забрани ми да крещя и тогава... тази ужасна жена, съпругата му... влезе и ни видя, и вместо да се разкрещи на мъжа си, зашлеви мен и ми каза, че ще ме накара да си платя много сериозно за това прегрешение.

– Какво правехте, когато тя влезе?

– Той ме принуждаваше да му правя фелацио...

– Хм... Не звучи сериозно.

– Е, не е кой знае какво, но беше доста дълго. Той го пъхаше дълбоко в гърлото ми и ме давеше.

Друзила се усмихна.

– Добре, добре...

– Но тя беше бясна и се държа отвратително! Дори се разгневи още повече, когато изпълняваше ролята си на Мегера, съпругата на съдията, която идва в бордея и ме вижда да прегръщам любимия си клиент Мариний.

– Това може да е добре за края на пиесата.

– Защо? – попита Октавия с лошо предчувствие.

– В новата версия на пиесата съдия Курсос разпитва Чандра и я кара да лъже, че клиентът ѝ Мариний е бил подкупен.

– Но Мариний отказа подкупа! – възкликна Октавия.

– Знам, знам... Само че съдията трябва да се превърне в истинския злодей.

– Да му казвам ли, че Мариний е взел подкупа?

– Разбира се, че не! Съдията ще опита всичко, за да накара Чандра да лъже, но ти няма да лъжеш, разбра ли?

– Мразя да лъжа... Какво ще се опита да ми направи?

– В новата версия съдията ще те върже за китките с въже, ще го прехвърли през клона на дървото на мъдростта и ще те вдигне да висиш на него, като докосваш земята само с върховете на пръстите си.

– Напълно гола? – попита Октавия.

– Разбира се. Публиката трябва да намрази съдия Курсос заради това, което причинява на невинната Чандра.

Октавия преглътна.

– Какво ѝ причинява?

– Лоши неща...

– Бой с камшик? – попита Октавия и сложи длан пред устата си.

– Да. Харесва ли ти да те шибат?

Октавия преглътна отново.

– Ами да... понякога изпитвам гаудиум, но само когато го правите вие.

– Не ми ли каза, че си изпитала мощен множествен гаудиум в таверната на Ромул, когато онази мъже шибали кунуса ти с колан?

– О, тогава ли... ами съвсем слабо – отвърна Октавия, която бе забравила, че е излъгала Друзила за случилото се в таверната по време на моминското празненство на Ладиса.

– Както и да е, в новата версия на пиесата съдията Курсос ще те пребие с връзка клонки от плачеща върба, както наказваме престъпниците, но няма да е много силно.

– Защо няма да е силно? – попита Октавия.

– Защото ударите с клонки от плачеща върба са много болезнени. Но тогава съпругата му Мегера, позната още като Скрибония Тудитания, ще влезе и ще порицае съпруга си, че е много мек.

– О, не! – възкликна Октавия.

– Да. Тя трябва да изглежда дори по-противна от съдия Курсос. Ще грабне бича от ръцете на съпруга си и ще те нашиба много силно, дори ще те измъчва с щипки и други инструменти.

– О, домина! След случилото се в съблекалнята тя ще го направи съвсем наистина.

– Всичко трябва да е истинско, Октавия. Не искаме да лъжем публиката, нали?

– Ами не... но тя ще ме накара да пищя.

– Това е добре, Октавия... Чандра трябва да пищи. Най-важното е, че няма да успеят да я накарат да излъже за подкупа на Мариний.

– Разбирам...

– Накрая, когато задните ти части са силно зачервени и с морави ивици от ударите, Мегера ще повика робите си. Те ще те свалят от клона и ще те обърнат с главата надолу. Съдията Курсос ще те напляска с твърда бухалка и след това Мегера ще ти жигоса задните части.

– Наистина? – попита ужасената Октавия.

– А как иначе, Октавия? Не си ли си мечтала да те жигосат?

Октавия кимна, а от очите ѝ потекоха сълзи.

– Колко голямо ще е жигосването? – попита младата робиня с разтреперан глас.

– Хмм, малко – отвърна Друзила и сви върховете на палеца и показалеца си един към друг. – А и формата му е хубава: малка змия, навита на спирала. Много ще ти отива.

– Мислите ли? – изхлипа Октавия.

– Да, но ще трябва да натиснат хубаво в плътта ти нагорещеното желязо и не трябва да мърдаш, иначе рисунъкът ще се изкриви.

– Ще трябва да ме държат здраво.

– Сигурна съм, че публиката ще бъде изцяло на твоя страна и ще вика гневно към съдията и съпругата му. Искаме зрителите да ги намразят. Тогава Мариний ще призове бог Нептун, който ще се появи върху морска вълна и ще вкамени насилниците. Мариний ще те спаси в името на любовта, но тъй като ще си изтърпяла прекалено много болка, ще умреш в ръцете му. И докато музикантите свирят триумфална мелодия, Нептун ще те вдигне в силните си ръце и ще те предаде на елисейските ангели, които ще долетят от тавана на театъра.

Октавия плачеше. Друзила я помилва.

– Много трогателна история – простена Октавия.

– Ще станеш героиня. Публиката ще се влюби в теб.

– А вие? Ще ме обичате ли, след като ме жигосат?

– Повече отвсякога, Октавия. Искам да си смела, разбра ли?

– Ще се опитам, домина... А злодеите ще бъдат ли наказани?

– Гневът на Нептун ще бъде страховит. Цензор Тудитаний и съпругата му Скрибония дори не знаят, какво ще им стори богът на моретата.

Октавия се усмихна доволно.

– Може ли да предложа нещо?

– Давай – каза Друзила.

– Няма ли да е добре, ако накрая, след като злодеите са наказани, Чандра като по чудо се съживи?

Друзила погледна младата си робиня и се усмихна:

– Много добра идея, Октавия. Разбира се! Възкръсването ти ще направи края още по-вълнуващ.

Октавия сграбчи ръката на Друзила и я целуна.

– Радвам се, че ви харесва, домина.

Принцесата погали Октавия по главата, знаеше, че момичето тръпне от вълнение за предстоящото тази вечер.

– Бръснала ли си се скоро? – попита я Друзила.

– Не още, домина. Ще го направим точно преди представлението, за да съм мека и гладка, все едно наистина съм малко момиче.

– Добре... А сега върви да почиваш. Медитирай и се приготви за ролята си. И помни, че довечера, ако я изиграеш добре, с истински чувства, ще станеш звезда и пример за подражание. Народът на Рим ще те обожава. Ще искат да те видят и докоснат жига ти като нещо свято, ще ти се възхищават за стоицизма и куража.

Разплакана от самосъжаление, Октавия прегърна Друзила и изля потоци от сълзи върху рамото ѝ.

12.

Преди изгрев слънце достъпната за обществеността част на императорския дворец беше претъпкана от верни почитатели на представленията на Калигула.

Скаутите разпространяваха слухове, че краят на пиесата в шест части "Невинност срещу зло" ще надмине всичко, виждано досега в римските театри. И въпреки че авторът беше официално обявен за анонимен, всички знаеха, че произведението е измислено от императора и написано от сестра му, принцесата, която също така е и постановчик (режисьор). Първите пет части пожънаха небивал успех, а последното представление беше напълно разпродадено и даде възможност на много спекуланти да вдигат цените на останалите билети с всяка минута.

Когато вратите на императорския театър с хиляда места във великолепната Аполонова библиотека се отвориха, преторианците, отговарящи за сигурността на публиката, трябваше да положат доста усилия, за да удържат масата от хора, които се тълпяха в построената в гръцки стил под римски купол зала, осветена от факлите в ръцете на четирийсет голи до кръста роби около сцената.

Зад кулисите Друзила и асистентите ѝ проверяваха костюмите и даваха последни указания на около трийсет актьори, петдесет музиканти и триста статисти. Апелий, младият актьор, който играеше Мариний, се приближи към Друзила.

– Малката ви сестра ще се разстрои, като види как се любя с Чандра, всъщност вашата робиня Октавия – каза очарователният младеж, който вече беше постоянен любовник на Лесбия.

– Правиш го заради изкуството, Апелий. Само заради музите.

– Казахте ли на Лесбия за еротичните ми сцени?

– Не. Тя няма думата в нашата драма.

– Разбирам...

– Октавия не те ли привлича?

– О, напротив. Тя е определено възбуждаща. С този малък обезкосмен кунус, а и емоциите, които предава на сцената... ами, мисля, че ме разбирате.

– Тогава я люби и ѝ се радвай, ясно?

Апелий кимна и се отдалечи. Облечен във впечатляващ костюм и с тежък грим, какъвто изискваше ролята му на съдията Курсос, Публикола Тудитаний отведе Друзила настрани към един ъгъл.

– Катег се извинява, че няма да може да дойде на представлението, но ти изпраща най-искрените си комплименти – съобщи ѝ той.

– О, обичам го този Катег, Кажи му, че често мисля за него – отвърна Друзила, предусещайки, че може да получи чрез Публикола това, което искаше от Муций.

– Той смята, че си най-прекрасната жена в целия свят – прошепна цензорът в ухото на Друзила.

– Поласкана съм, Публикола. Наистина имам нужда от добър приятел.

– Чувстваш се самотна в големия дворец, така ли?

– Много самотна... Брат ми вече не търси моите съвети. Полудял е по тъпата си бритска съпруга – отвърна хитрата принцеса, която знаеше, че Публикола е бил забелязан сред конспираторите на боните в деня на убийството на Сервилий.

– Би ли искала да се срещнете насаме с Катег?

– О, да... – прошепна Друзила в ухото на Публикола. – Тази възможност много силно ме вълнува.

– Какво ще кажеш за вечеря в неговия дом?

– Мммм. С удоволствие. Но само при едно условие.

– Което е?

– Че ще е напълно сам.

– Нали и той това иска... Кога?

Друзила хвърли поглед към Публикола, въздъхна и обгърна кръста си с ръце, сякаш предчувстваше ласките на Катег.

– Кога? – повтори Публикола.

Друзила се престори, че се мъчи да се сети кога най-рано е свободна, после отговори:

– Мисля, че ще мога вечерта на иди.

– Обещаваш ли?

– Да – каза тя. – Получи ли промените в сценария?

– О, да! Нямам търпение да нашибам задника на момичето, а и жигосването... Страхотна работа, Друзила! Само се боя, че Скрибония ще е прекалено жестока с нея – добави той, след това пак се наведе към ухото на принцесата. – Жена ми е кучка, не знаеш ли? Мразя я.

– О, и аз така си помислих. Затова направих още една промяна в текста. Нептун ще накаже Мегера, като я хвърли в басейн с вода, където тя ще бъде изядена жива от тритоните. Имаме откъснати ребра и торс на мъртва жена, взехме ги от болницата. Така ще покажем реалистично, че Мегера е изядена жива. Шестимата мъже, които ще играят тритоните, ще бъдат внимателни, но тя все пак ще се помъчи малко.

– Много добре! Накарайте кучката да страда!

– И за да получим истинска реакция, не смятам да казвам на Скрибония за наказанието ѝ, но искам разрешението ти да го изпълним.

– Имаш разрешението ми, Друзила!

Тя му хвърли благодарен поглед. Публикола заслужаваше малко поощрение, не само защото отвори вратата, през която щеше да стигне до Катег и да изпълни мисията, поверена ѝ от Калигула, но и защото бе отдаден на успеха на представлението и ѝ даде разрешение да прави каквото си иска с жена му. Друзила бе облечена в къс хитон. Вдигна ръце и разлюля бедра.

– Хайде, бързо! Докосни ме в знак на приятелство.

След миг Публикола вече я бе притиснал към стената и промушваше ръка под хитона ѝ,сграбчи я между краката, отмести тясната ѝ препаска и бръкна с два пръста в нейния кунус.

– О, богове! Друзила! Сега разбирам защо Катег си е загубил ума по теб – изохка той, докато я пронизваше с пръсти, а тя приклякаше леко, за да ги вкара по-дълбоко в себе си и да докоснат шийката на матката ѝ. Изведнъж простена, защото той бързо я накара да свърши.

– Добре, добре, достатъчно – спря го тя задъхано и отблъсна ръката му. Той я постави пред лицето си и вдъхна аромата, който се излъчваше от подгизналите му пръсти.

– Никога няма да забравя това, Друзила – каза, изпълнен с вдъхновение.

– Само в знак на приятелство, нали се разбрахме?

– Разбира се.

– А сега върви да се съсредоточиш върху ролята си.

Едрият мъж възвърна достойната си осанка, удари се с юмрук в гърдите, за да я поздрави, обърна се и се отдалечи. Тя беше доволна от начина, по който се развиха нещата с Публикола. Твърдеше се, че е замесен в конспирацията срещу брат ѝ, но определено беше човек с характер. Малкото поощрение, което му даде, помисли си тя, освен че ѝ открадна малко бързо удоволствие, можеше да донесе и някои политически дивиденти в бъдеще – а това бе комбинация, която сестрата на Калигула много обичаше.

Друзила бързо се захвана пак с работа, даде последни заръки на асистентите си, след това влезе в женската съблекалня. Вдъхна кураж на Октавия, като ѝ каза, че Апелий я смята за много привлекателна и е готов за страхотна любовна сцена с нея. Октавия кимна, но не изглеждаше особено ентусиазирана.

– Не харесваш ли това прекрасно момче? – попита Друзила.

– Ами, да, но той е толкова млад и...

– И какво?

– Прекалено красив и нежен е – промълви тихо Октавия.

– Разбирам... Обичаш грозни, по-възрастни и груби мъже, така ли?

Лицето на Октавия светна и тя закима усърдно.

– Слушай, момиченце – тросна ѝ се Друзила, която бе изгубила търпение пред глупостта ѝ. – Ще играеш на върха на възможностите си и ще правиш това, което ролята ти изисква, ясно ли е?

– Разбира се, домина. Просто ви обяснявах какво харесвам.

– Забрави за себе си и бъди Чандра, разбра ли? Тя обича Мариний и аз искам и ти да го обикнеш.

Октавия се поклони, обърна се, свали робата си и откри голото си тънко тяло. Напълно приличаше на дванайсетгодишната проститутка, която щеше да изиграе на сцената. Започна да стене: "Обичам те, Мариний!"

Друзила, другите момичета и асистентите изръкопляскаха. Бризея се приближи към принцесата с великолепна бродирана дреха в ръце и ѝ помогна да се облече за случая.

Докато аплодиращата и надаващата радостни възгласи публика, препълнила аудиториума над обичайния му лимит, трескаво чакаше началото на представлението, видните придворни заеха местата си в двете противоположни ложи над авансцената. Вляво: чичо Клавдий, седнал между Лесбия и Агрипинила, Макрон, демонстрирайки близост с Ения, но с Тисиос до себе си, и други членове на управлението. В дясната ложа, предшестван от шестима батавски охранители и началника на кабинета си, който оповести пристигането на императора на Рим, се появи Калигула в пурпурна, обсипана със скъпоценни камъни тога и златен лавров венец на главата, придружен от Ладиса отляво и Друзила и Ирод Агрипа отдясно. И двете жени бяха великолепни, с впечатляващи римски тиари, бижута и пищни дрехи. Публиката остана дълго на крака и ги посрещна с ентусиазирани овации. Калигула успокои развълнуваното множество и посвети пиесата на Евтерпа и Мелпомена, музите на трагедията, лирата и флейтата, след това призова за подкрепа бог Нептун. Накрая, след още възгласи, всички седнаха и завесите на сцената се вдигнаха.

Пиесата получаваше аплодисменти при всеки обрат на действието. Преди антракта Октавия игра Чандра от цялото си сърце. Невръстната проститутка, работеща в прочут помпейски бордей, за да издържа сакатата си баба, развълнува публиката. Изтръгващите сълзи диалози с любимата ѝ баба, жестокостите, които понасяше в бордея, опитите ѝ да накара клиентите да усетят естествената ѝ сексуалност без обичайната за тях бруталност и искрените ѝ пориви, които не криеше, след като се влюби в един от клиентите си – Мариний (Апелий) – я направиха любимка на зрителите. Изкусителната ѝ предварителна сексуална игра, очарователната ѝ младежка голота и страстното ѝ сношение с младия ѝ любовник възбудиха неимоверно тълпата. Всъщност римляните обичаха да гледат добре режисирани еротични сцени, но сега те можеха да се играят без заплахата от старомодната забрана за откровен секс, наложена от Август и наскоро вдигната от Калигула.

В ложата срещу Калигула и Друзила Лесбия си гризеше ноктите и с нарастваща ревност наблюдаваше нецензурираното страстно сношение на Апелий и Октавия, а Агрипинила на майтап плесна еректиралия пенис на чичо Клавдий, който видимо издуваше тогата му, и коментираше невероятното представяне на Апелий, като шепнеше мръсни саркастични думи в ухото на сестра си. Когато неспирните стонове и викове на стигащата до оргазъм Чандра доведоха публиката до делириум, най-младата принцеса на Юлиите изскочи от ложата разгневена на целия свят. От своята ложа Друзила забеляза реакцията на малката си сестра, но тъй като не можеше да съчувства на изблиците на ревност, продължи да гледа пиесата, доволна от отклика на тълпата.

Калигула, Ладиса и Ирод Агрипа бяха в екстаз. Мъжественият еврейски принц бе оставил Ювения в дома си и затова получи утеха от Друзила, която му позволи да се заиграе със слабините ѝ през цепката на тогата ѝ, а тя самата пъхна ръка под неговата дреха и започна да търка твърдия му член. След това хвърли поглед към брат си, който бе вдигнал съвсем открито полите на жена си и тресеше лявата си длан по голия пубис на Лейди, бъркаше с пръсти в нея и я караше да трепери и да стене. Очевидно беше, че тя се идентифицира с еротичните приключения, които Чандра преживяваше долу на сцената.

Общото задоволство от пиесата достигна нови висоти, когато невръстната проститутка беше изтръгната от прегръдките на Мариний и отведена в стаята за отдих на бордея, която архитектите на Друзила бяха построили по всички изисквания на лукса върху голямата въртяща се сцена. Съдържателят на бардака принуди Чандра да танцува гола в скута на други клиенти, които я целуваха и опипваха навсякъде, дори проникваха в нея за кратко, когато тя приближаваше прекалено таза си към твърдите им пениси.

Докато похотливите ѝ партньори довеждаха Чандра до нежелани, но невъзможни за потискане оргазми, Мариний бе държан насила от гардовете на омразната Мегера зад едно крило на сцената и бе принуден да гледа възбуждащия танц на любимата си, която вече с желание се отдаваше на клиентите, без ни най-малка представа, че любимият ѝ я наблюдава от малко прозорче и от очите му капят сълзи. Реакцията на публиката беше смесена, като тази на Мариний. От една страна, всички бяха омагьосани от младежката чувственост на Чандра, а от друга, бяха бесни на съдийската съпруга, която не спираше да повтаря на Мариний, че Чандра е само една малка мръсница, която се преструва, че го обича, но не може да потисне щенията си към други мъже.

По време на страстната сцена Ладиса забрави и последните си задръжки. Подтикната от Калигула, който бе не по-малко възбуден от всички останали хипнотизирани зрители, тя коленичи между краката му и започна жадно да прави фелацио на мъжа, когото обичаше. Потънала във вкусното съприкосновение с ерекцията на съпруга си, Лейди не спря дори когато в началото на антракта Калигула се изправи, за да се включи в дългите аплаузи на публиката, която не виждаше какво прави императорската съпруга, прикрита зад масивния мраморен парапет на ложата. Той не даваше възможност на никого да види какво се случва под кръста на седящите там. Друзила се втурна надолу по стълбите и отиде зад кулисите, а Калигула коленичи и започна да се сношава с жена си в тясното пространство на пода на ложата между предните седалки и парапета, не можеше да се насити на експлозивните реакции на нейната страст.

– Какво почувства, като гледаше малката курва? – промърмори той, докато бесният ритъм на коитуса им ги подлудяваше и двамата.

– Оооо, почувствах се сякаш аз го правя – простена Ладиса, без да се замисли, и разкри най-съкровената си тайна.

– Някой ден, Лейди... – успя да каже той сред напиращия екстаз. – Някой ден ще те накарам наистина да го направиш!

– О, да, Кал! Знам... Превърни ме в курва! Ще го направя заради теб... и ти ще ме гледаш... – промълви задъхано изкусителната бритска красавица и сля цялото си същество с фантазиите на любимия си, като добави и свои чувствени предложения към подробното му описание на нещата, които мечтаеше тя да направи като истинска мръсница и да доведе любовта им до неподозирани граници.

Междувременно грейналата Друзила се втурна зад кулисите, за да похвали изпълнителите и да даде инструкции за сцените след антракта. Но замръзна, когато видя, че всички са напрегнати и унили, и чу викове и шум от счупени предмети. Разяри се, като видя вбесената Лесбия да удря с юмруци по вратата на мъжката съблекалня, да се гневи на Апелий заради сцената му с Октавия и да го призовава да се държи като мъж и да излезе да говори с нея. Хвърляше каквото докопа към вратата, но любовникът ѝ не отговаряше.

– Лесбия! Какво правиш, по дяволите! – извика Друзила и се опита да я усмири с властния си поглед.

Но той нямаше никакъв ефект и разстроеното момиче нападна по-голямата си сестра, започна да я обижда и да нарежда, че презира пиесата, която е мръснишка курвенска история. Обвиняваше я за отвратителното деяние на Апелий с онази "противна малка кучка"! Друзила я зашлеви през лицето. В отговор Лесбия започна да рита, да удря и да плюе, след това се втурна напушена към женската съблекалня и се опита да нападне уплашената Октавия, която побягна, защото нямаше смелост да отвърне на най-младата Юлиева принцеса.

Накрая Лесбия бе усмирена от германските охранители на Друзила, които се втурнаха да я защитят. Запушиха устата на вбесеното момиче и се опитаха да го вържат с въже. По заповед на Друзила двама едри батавци я заключиха в един шкаф и застанаха пред вратата му непоклатими като скали, за да не допуснат Лесбия да избяга, докато господарката им не нареди да я пуснат.

Въпреки бъркотията, предизвикана от Лесбия зад кулисите, пиесата продължи с пълен успех след антракта. Първите сцени бяха посветени на заговора срещу Мариний, който трябваше да бъде убит заради измислени от съдията Курсос и неговата безсърдечна съпруга Мегера обвинения, обслужващи интересите на шайка корумпирани политици. Накрая Чандра беше арестувана и завлечена пред съдията, който започна да я бие, както бе по новия сценарий. Чандра героично устоя на лъжливите обвинения срещу Мариний, дори когато заоблените ѝ задни части бяха подложени на жилещите удари на клонките от плачеща върба.

Угнетената невръстна проститутка пищеше и изтърпяваше невероятна болка, окачена за китките на висок клон на дървото на мъдростта, и това предизвика съчувствие сред зрителните, но повечето мъже се възбудиха сексуално, като гледаха как се зачервяват задните части на Чандра и как се извива тънкото ѝ тяло. Отвърнаха с възбудени възгласи, когато разбраха, че всеки удар предизвиква малко изтичане на урина от прекрасния ѝ обезкосмен кунус, което показваше, че момичето всъщност изпитва удоволствие от жестокото наказание.

При появата си Мегера бе освиркана и сцената с нея бе съпътствана от непрекъснати обиди. Без да обръща внимание на злобните забележки на публиката, противната жена закачи щипки с тежести на зърната и срамните устни на Чандра и започна да я удря по гърба ожесточено и решително. Публиката се изправи на крака и закрещя на Мегера да престане на наранява хубавата пуела (момиче на латински), която смело отказваше да свидетелства срещу Мариний въпреки болката. Зрителите избухнаха в ръкопляскания, щом гардовете на Мегера махнаха щипките от Чандра, свалиха я от дървото и я поставиха върху огромен пън с главата надолу и със зачервените и нашарени от ударите задни части към тях и към съдията Курсос.

В този момент Публикола Тудитаний, трогнат от куража на Октавия, отказа да я удря с бухалка, както се очакваше от него, и вместо това я погали по задника.

– Как си, скъпа? – прошепна Публикола и се наведе към лицето на Октавия.

– Добре съм... – отвърна му тя също шепнешком с нежен глас. – Не трябва ли да ме биете с бухалката?

– Задните ти части и без това са доста разранени.

– Мога да понеса още.

– Ще те удрям с ръце, става ли?

– Добре, ще го понеса, но после, точно преди жигосването, ме ударете и с бухалката.

Скрибония гледаше гневно как съпругът ѝ говори с Октавия и нежно я гали по задничето.

– Да не би да ти казва това, което искаме да чуем? – извика Скрибония, вживяла се в ролята на Мегера.

– Не! Упорита е като сицилианско магаре! – произнесе Публикола, който отново се върна в кожата на съдията Курсос.

– Приготви малката кучка за жигосване! – нареди Мегера и накара зрителите да онемеят – те не можеха да повярват, че злодеите наистина ще причинят нещо толкова жестоко на невинната пуела. Съдията Курсос заудря Чандра, но по-скоро се наслаждаваше на физическия контакт със зачервеното и пламнало задниче, което тя повдигаше, за да усили удара на голямата му гола длан, пищеше при всяко нейно стоварване и нажежаваше емоциите на публиката. Междувременно гардовете на Мегера започнаха да разпалват големия мангал и да нагорещяват до червено желязото във форма на завита на спирала змия, прикачено на половинметрова желязна пръчка.

Когато противната жена размаха инструмента и призова бог Вулкан, посвещавайки му деянието си, зрителите съвсем полудяха, защото разораха, че Чандра ще бъде жигосана съвсем наистина.

– Готова ли е? – прошепна Октавия на Публикола.

– Да, готова е.

– Кажи на охранителите да ме хванат много здраво и след това ме удари няколко пъти с бухалката – каза тихо Октавия на цензора.

Четирима гардове сграбчиха крайниците на момичето и ги притиснаха към земята, а коремът ѝ се залепи плътно към заобления дънер. Мегера пъхна желязото в мангала, за да го нагрее максимално. В дъното на сцената сред цветен дим и стрелкащи се нагоре пламъци се появи чудовищният сакат бог Вулкан, за да надзирава лично жертвения акт. "Имай милост, Вулкан! Пожали невинното момиче!", крещеше публиката и надвикваше писъците на Чандра изпод ударите с бухалката, които съдията Курсос ѝ нанасяше.

Докато обезумялата тълпа размахваше ръце и мяташе предмети по Мегера, десетина преторианци се втурнаха, за да спрат най-разгорещените да се качат на сцената. Бог Вулкан извика на зрителите да млъкнат. Те се подчиниха. Мегера вдигна ритуално ръце и постави нагорещеното желязо над зачервените задни части на Чандра. На зрителите им увиснаха ченетата, повечето жени прикриха очите си с ръце, а мъжете преглътнаха в очакване. Гардовете усилиха хватката си върху крайниците на Чандра. Съдия Курсос замръзна. Лейди се сгуши в Калигула, а Друзила отвори широко очи. Мегера избухна в демонски смях и бавно свали желязото към Чандра и докосна с него десния ѝ бут. Момичето изпищя. Лицето на Мегера се изкриви от жестокост и тя силно притисна нагорещения метал в жертвата си. Малкото облаче дим, зловещият мирис на изгорена плът и дългият пронизителен вик на Чандра подлудиха всички.

Невръстната проститутка мяташе отчаяно глава, пищеше, притискаше се в дънера, но понесе съкрушителната раздираща болка, без да помръдне бедрата си, докато Мегера броеше до десет. "Спри! Убиваш я!" – надигнаха се възгласи. Преторианците грубо блъскаха тълпата разгневени мъже, които напираха към сцената. Като стигна до десет, Мегера натисна за последен път с цялата си жестокост, за да отпечати още по-дълбоко изображението в плътта на Чандра. Момичето припадна. Мегера вдигна инструмента и започна да ругае тълпата. Съдия Курсос се приближи към Чандра. Тя му хвърли един таен поглед, докато се правеше, че е изгубила съзнание.

Изведнъж се надигнаха радостни възгласи, приветстващи бог Нептун и Мариний, които се появиха на огромна разпенена вълна, надигнала се от дъното на сцената. Заобиколен от шест тритона, Нептун сгълча брат си Вулкан, като го мушна с тризъбеца си, а от тавана върху чудовищната глава и тялото на Вулкан се изсипа още вода, угаси пламъците около него и го избута на една скала, от която се надигнаха цветни изпарения.

Мариний се втурна към Чандра и я взе в прегръдките си, а публиката се разплака, когато невръстната проститутка каза последните си любовни реплики и издъхна в ръцете на любимия си. Съдия Курсос и Мегера се опитаха да избягат, но Нептун упражни божествените си сили върху тях и ги вкамени. Съкрушеният Мариний понесе мъртвата Чандра към Нептун. Елисейските ангели – увиснали на боядисани в златно въжета – долетяха на земята с големите си криле и поеха голия труп на Чандра в ръцете си, след това се понесоха над сцената и над първите редове, приближиха се до двете срещуположни ложи над авансцената, помахаха на принцесите и се поклониха на Калигула под бурни аплодисменти.

Сетне отлетяха към небето с Чандра. Нептун попита императора каква да е съдбата на злите конспиратори – съдия Курсос, Мегера и другите вкаменени на сцената герои.

Тълпата крещеше: "Смърт! Смърт! Смърт!"

Калигула се изправи, протегна дясната си ръка и обърна палеца си... надолу! Виковете на тълпата достигнаха връхната си точка. По заповед на Нептун от водния басейн, построен в дъното на сцената, се измъкна огромен (фалшив) октопод. Дългите му пипала (направени от вълна, покрита с блестяща копринена материя и управлявани от тавана от десет сценични работници с въжета, вързани на различни места по пипалата) сграбчиха съдия Курсос, обвиха го и го повлякоха назад, след това го потопиха в морето. Нептун размрази Мегера и я накара да тича из сцената и да търси поне един приятел, който да я защити. И тъй като нямаше представа как завършва ролята ѝ, Скрибония викаше, блъскаше и щипеше различни милозливи герои и статисти и побъркваше всички.

След като се нахвърли особено грубо върху клиентите на бордея и ги обвини, че те са истинските злодеи, те започнаха да ѝ отвръщат с удари, да късат костюма ѝ и да я държат против волята ѝ, докато съдържателят я шибаше с клонките от плачеща върба. Скрибония викаше към Друзила, че това не е по сценарий, но гръмките обиди и възгласи на публиката я заглушаваха. След серия от бурно аплодирани удари я избутаха. Тя залиташе и крещеше, останала съвсем гола, после побягна по сцената, напразно търсейки изход, докато Нептун не хвърли върху нея огромна рибарска мрежа. Уви я в нея и я повлече съм кипналия воден басейн, където шестте тритона веднага я нападнаха и започнаха да я хапят, като се правеха, че я изяждат жива.

Автентичните писъци и борбата на Скрибония предизвикаха още по-силни отмъстителни възгласи у публиката. Накрая виковете на жената заглъхнаха, тритоните се показаха над водата, дъвчейки кървящи останки от мъртво женско тяло и сцената с наказанието стана напълно достоверна. Тритоните се приближиха към Нептун, който обяви, че справедливостта е възтържествувала. След това, докато музикантите свиреха божествена мелодия, елисейските ангели долетяха обратно от небето с мъртвата Чандра на ръце и заявиха, че духът на момичето искал невинността и любовта да възтържествуват над покварата и злото. Мариний се втурна към ангелите и взе безжизнената Чандра. Целуна я с такава страст, че тя се съживи.

Успехът на зрелищната пиеса беше неописуем. Никога преди Рим не бе виждал нещо толкова грандиозно, нито пък някоя друга част на империята. С изключение на Скрибония, която напусна театъра разгневена заради отношението на тритоните към нея, всички участници се поклониха десетина пъти, публиката не искаше да ги пусне и ги награждаваше с ентусиазирани овации. Октавия показа голото си зачервено задниче на възхитените си почитатели, които се тълпяха, за да докоснат жига с обожание, сякаш беше някакъв знак от боговете.

Императорът беше поздравяван многократно, но той остави всички почести на Друзила, която най-накрая се появи на сцената между Октавия и Апелий, а след това и с Публикола. Заобиколена от останалите участници, тя махаше на тълпата и обещаваше вълнуващи нови представления от същия вид в най-близко бъдеще. Публикола, Апелий, Нептун и Вулкан вдигнаха щастливата принцеса на раменете си и я понесоха из ликуващата публика. Тя позволи на почитателите да целуват стъпалата ѝ, дори вдигна полите си, за да се наслади на радостните им целувки и по бедрата си, не отказваше и на най-дръзките, които се пресягаха и към слабините ѝ, като знаеше, че ароматът, който се излъчваше изпод тънката ѝ препаска върху пубиса ѝ, ще остане запечатан в умовете им дълго време.

Като се върна зад кулисите, Друзила първо разреши проблема с бясната Лесбия и я предаде на ескорта от батавци със заповедта да я заведат в собствената ѝ спалня и да стоят на стража пред вратата до следващо нареждане. След това започна да раздава подаръци и възнаграждения на огромната трупа, като помоли Бризея и асистентите си да довършат тази работа, докато тя поздрави чичо Клавдий, Агрипинила, Ирод Агрипа, Макрон, Тисиос и останалите познати, които я заляха с тонове комплименти и най-различни подаръци. Когато гостите си тръгнаха, Друзила се огледа за Октавия, но не я откри никъде. Бризея докладва на своята господарка, че са се погрижили за изгарянето на момичето и за последно е била видяна да говори с Публикола, докато робините са ѝ сваляли грима.

Друзила отиде в личната гримьорна на Публикола, почука на вратата и влезе. Под слабата светлина на двете малки маслени лампи принцесата видя Октавия все още гола да седи в скута на Публикола, нанизана на еректиралия му член, и да се целува с него, докато той шепти задъхано любовни думи до устните ѝ.

– Здрасти, Октавия... – каза Друзила и се облегна на вратата.

Момичето хвърли замрежен поглед към принцесата и промърмори някакъв нечленоразделен поздрав.

– Тя по-добре ли се чувства, Публикола? – попита Друзила с лека усмивка, когато цензорът я погледна, без да спира да прегръща Октавия и да я гали по гърба.

– Само ѝ пари там, където я жигосаха, но на мен ми пари повече на сърцето от това, което тя прави с мен – отвърна той със замечтан глас.

– Хмм, много мило от твоя страна, Октавия – коментира Друзила. – Не си ли изтощена след всичко, което ти се случи на сцената?

– То беше игра, домина.

– Права е, Друзила – потвърди Публикола. – И то каква игра, а?

– О, съгласна съм. Всички я обожават.

Публикола целуна нежно Октавия по устните.

– А аз те обичам повече от всички останали – прошепна ѝ той.

– О, Публи... – отвърна задъхано Октавия и започна да върти таза си в скута му и да го целува страстно.

Друзила гледаше тази избухнала любов с озадачено изражение.

– Е? Какво се очаква да кажа или направя? – попита тя, като си играеше с колана на дрехата си.

– Ще ти платя колкото ми поискаш за нея – каза Публикола на Друзила, докато Октавия се притискаше в него и гледаше господарката си със затаен дъх, но без да подсказва по никакъв начин какъв отговор би трябвало да даде принцесата на предложението на цензора.

– Изключено, Публикола – заяви Друзила. – И ние я обичаме, нали така, Октавия?

– Да, домина. Винаги сте била добра с мен.

– Разбирам – призна ѝ правото Публикола.

Октавия го целуна набързо и прошепна:

– Помоли я да ме преотстъпи на теб за няколко дни.

– Ще ми я дадеш ли за малко? – попита той.

Друзила се поколеба.

– Мога да я обуча и да я направя истинска класическа актриса – добави Публикола, за да увеличи шансовете си.

– Жените не могат да участват в класически пиеси – отвърна принцесата.

– Императорът може да промени тази глупава традиция, както промени толкова много остарели навици в живота на римляните.

Предложението беше интересно, като се имаше предвид, че идва от член на консервативната опозиция. Друзила се замисли над него.

– За колко време я искаш?

– За два месеца? – опита внимателно почвата Публикола.

Октавия затаи дъх. Два месеца бяха много повече от това, което бе очаквала той да поиска, но би било прекрасно, ако господарката и я преотстъпи за толкова дълго време, за да може да узрее инстинктивното привличане, което изпитваше към едрия мъж от първия път, в който го бе видяла.

– Хмм... И къде ще я държиш? – попита принцесата за радост на Октавия.

– У дома.

– Ами Скрибония?

– Ще се разведа с нея утре сутринта.

Октавия прегърна Публикола много силно и раздвижи таза си, за да усети по-плътно ерекцията му и прилива на щастливи вибрации вътре в тялото ѝ.

– Искаш ли да се пренесеш за два месеца у цензора, Октавия?

– Да, домина. Изпитвам нежни чувства към почитаемия цензор.

– Ще останеш ли моя вярна робиня и ще се върнеш ли при мен, когато ти наредя?

– Разбира се, принцесо. Вие ме притежавате и аз много ви обичам.

– Добре тогава, можеш да я вземеш, Публи – даде съгласието си Друзила, като подигравателно наблегна на галеното име, с което Октавия го бе нарекла преди малко.

Октавия ѝ прати въздушна целувка. Публикола избухна в смях.

– Благодаря ти, Друди – отвърна той и ѝ намигна.

Друзила се усмихна и му показа среден пръст, след това излезе от стаята, а двамата влюбени започнаха да надават радостни възгласи и да се целуват, след това се върнаха към страстния си секс.

13.

През юни предната година – Annum DCCXC ab Urbe condita (= 790 след основаването на Рим, която по-късно ще бъде отброена като 37 г. сл. Хр.), Агрипинила бе сгодена за по-възрастния си братовчед Домиций Ахенобарб, брат на Домиция Лепида, майката на Месалина.

Младата принцеса от Юлиевия род нямаше никакви чувства към помпозния Ахенобарб, който преди пет години беше консул на Рим. Не бе разменяла повече от няколко думи с него, да не говорим за целувки или някакъв друг вид споделена интимност. Като патриарх на Юлиите Калигула имаше правото, а и отговорността да се погрижи сестрите му да се омъжат за подходящи благородници, които обаче да не се месят в личния живот на момичетата, а и да са готови да се оженят за тях бързо.

На частната годежна церемония Агрипинила дочу как Калигула говори за баща им Друз Германик и за първи път разбра, че той е умрял в Антиохия на тридесет и три години през 772 г. (= 19 г. сл. Хр.) Всички, както и тя самата, знаеха, че е на четиринайсет, а сестра ѝ Лесбия на тринайсет. Агрипинила започна да пресмята годините от официалния римски календар и стигна до извода, че Друз Германик, героят на Рим, когото смяташе за свой баща, е бил мъртъв години преди нейното раждане и следователно с Лесбия имаха друг баща, а не този на Друзила и Калигула.

Но Агрипинила все още помнеше майка си Агрипина Старата, дъщерята на Август, както и почестите, любовта и уважението, които тя получаваше от двата клона на Юлиево-Клавдиевата династия, докато император Тиберий не я заточи на остров Пандатария (край Неапол) по неясни обвинения в предателство. Това стана, когато Агрипинила беше на около шест години. С Лесбия, която тогава беше на пет, последваха майка си на острова, без да си дават сметка, че тя е наказана, тъй като живееха в разкош, отговарящ на сана им. Имаха няколко роби, които се грижеха за домакинството, слуги, които ги обслужваха по време на хранене, деца, с които да си играят, а за образованието ѝ се грижела частни учители. Калигула и Друзила идваха няколко пъти на острова. Агрипинила си спомняше, че тогава изпълнената с достойнство, но същевременно и любяща тяхна майка разказваше на всичките си деца за битките и триумфите на героичния им баща. И никой не се бе усъмнил, че всички те са заченати от Друз Германик.

След като научи предполагаемата дата на смъртта на баща си, Агрипинила реши, че сигурно годината е сбъркана. А и между четирите знатни деца имаше такава силна физическа прилика – всичките бяха високи и красиви, макар цветовете на косите им да бяха различни: Агрипинила беше брюнетка, Друзила – червенокоса, а Калигула и Лесбия – руси. Тя погреба дълбоко в съзнанието си неприятното подозрение, че е полусестра на останалите, и не каза нищо нито на Лесбия, нито на Друзила, нито на някой друг.

В деня след императорския банкет, на който с по-малката си сестра играха на коне, Агрипинила замина за няколко дни за Кампания (италианска провинция на юг от Рим), за да прекара Нова година с приятели и роднини, живеещи в Неапол и околността. Докато беше там, два дни преди Нова година, тя отиде съвсем сама до близкия град Кума и бе пусната в пещерата на сибила Амалтея, както се наричаха най-прочутите пророчици, които се наследяваха една друга от стотици години и които бяха направили Кума известен със своите оракули.

Когато излезе от пещерата на сибилата, Агрипинила едвам се държеше на краката си!

Това, което чу от Амалтея, беше достатъчно да я държи безсънна до края на живота ѝ! Тя не бе дъщеря на мъжа, когото мислеше за свой баща, но трябваше да промени датата на раждането си, за да се впише в родословното дърво, което смяташе за свое! Това прорицание беше доста странно, но не бе нищо в сравнение с изреченото от сибилата с гласа на бог Аполон.

– Ако смениш датата на раждането си – пророкува Амалтея, като размахваше ръце над главата си, – след дванайсет години третият ти съпруг ще бъде император на Рим и единственият ти син също ще стане император! Но синът ти трябва да е роден преди края на идващата година!

Цялата разтреперана и почти пред припадък, младата принцеса нареди на кочияшите си да я откарат незабавно обратно в Рим. Думите на пророчицата отекваха в ума ѝ през цялото пътуване. Амалтея потвърди съмненията ѝ, възникнали по време на кратката ѝ годежна церемония... Германик не ѝ бе баща! Въпреки спокойното и пресметливо поведение, което демонстрираше, Агрипинила се чувстваше сякаш целият ѝ свят се срутва над главата ѝ. Но какво имаше предвид пророчицата с това "да си смени датата на раждане"? Да не би да трябва да прибави пет-шест години към възрастта си, за да излезе, че се е родила преди смъртта на Германик? И как да стане това? Агрипинила знаеше, че ражданията на римските граждани се записваха в храма на Юнона на хълма Циспий близо до Субура, но никога не бе ходила там и не бе виждала акта си за раждане, защото на никого от жителите на Рим не му се налагаше да го показва никъде. Дали да отиде в храма и да промени годината си на раждане с някоя отпреди смъртта на Германик? Дали някой щеше да ѝ помогне да го направи? Твърде невероятно... Но тъй като осъзнаваше, че тази промяна бе условието за сбъдването на чудесното пророчество на сибилата, Агрипинила се почувства натоварена със свята мисия и реши да свърши тази работа, каквото и да ѝ струва.

След това започна да си фантазира за своята императорска предопределеност... Амалтея беше напълно сигурна във всяка своя дума, но Агрипинила потръпна: трябваше да забременее до няколко месеца, ако искаше да роди син преди края на следващата година. Освен това трябваше да се омъжи и разведе или овдовее два пъти, преди да се венчае за императора на Рим... Кой ли ще е баща на сина ѝ? Кой ли би могъл да е император след дванайсет години? Все още Калигула? Не... Обичаше да се занася с него, но как би могъл да се ожени за сестра си? Той със сигурност знаеше, че му е само полусестра, но пък смяната на рождената ѝ дата ще я направи негова истинска сестра.

Е? Ами... Калигула боледува сериозно през тази есен и вероятно наистина ще е мъртъв след дванайсет години. В такъв случай кой ще го наследи? Калигула нямаше синове в момента и дори да създаде много бързо наследник, той щеше да е прекалено млад, за да стане император в рамките на дванайсет години, и със сигурност прекалено млад, за да се ожени за нея. Трудна загадка ѝ бе поставила пророчицата. Но Агрипинила обичаше да разплита шаради и да предизвиква находчивостта си, за да предугажда вероятностите и шансовете при повечето обрати в краткия ѝ, но изпълнен със събития живот.

Колкото до бременността, Агрипинила беше много добре осведомена. Година по-рано тя си причини спонтанен аборт, като изпи ужасна отвара, приготвена от гръцки лекар, и след това се тръска върху специалния му гимнастически кон, докато се постигне желаният ефект. Тогава лекарят ѝ обясни, че трябва да избягва любовниците ѝ да се изпразват във вагината ѝ между шестия ден след менструацията ѝ и шестия преди следващата. Освен това ѝ обясни, че по време на този плодовит период оргазмът на жената увеличава с двайсет пъти вероятността след еякулация на партньора тя да зачене. И тъй като Агрипинила имаше редовен цикъл от 28 дни, тя успяваше след това да предотврати забременяването, но сега имаше нужда да роди син и съветът на лекаря стана доста ценен, макар и с противоположна цел.

Когато се върна в двореца, в ума ѝ започна да се оформя план. На втория ден от януари ѝ дойде мензисът и продължи четири дни. Тя пресметна фертилния период и стигна до извода, че за да забременее веднага, трябва да намери евентуалния баща на бъдещия римски император и да прави любов с него между 12-ия и 20-ия ден на януари.

Но кого да избере?

Сети се за Евтикий, е когото правеше секс от време на време, но го отхвърли. Избраникът трябва да е патриций от знатен род. Годеникът ѝ Домиций Ахенобарб? Изключено... Никога не би успяла да получи оргазъм с този надут пуяк. Прибави още няколко имена към списъка си, но никой не ѝ се струваше достатъчно подходящ. И освен това, трябва ли каже на партньора си за пророчеството на сибилата? Не... В никакъв случай!

Междувременно Агрипинила бе успяла да се сприятели доста с чичо Клавдий. Тъй като беше брат на предполагаемия ѝ баща Германик и цял живот се бе увличал по историята, той със сигурност знаеше, че тя не е зачената от брат му. И въпреки че не искаше да го пита направо за раждането си, щеше да се опита да го накара да се изтърве за нещо по въпроса. С тази цел в ума, Агрипинила отиде с него на надбягванията с колесници във амфитеатъра на Фламиний в чест на покойния Сервилий. По време на последвалото пиршество, дадено от конническото съсловие, тя помоли чичо си да ѝ разказва за успехите на брат му. Клавдий беше внимателен и изключително добре образован човек малко над четиридесетте, автор на внушителен брой книги за Пуническите войни и етруската история. Въпреки че накуцваше и заекваше, Агрипинила го намираше за много интелигентен и дори забавен, когато се опитваше да я дразни с въпроси за любовниците ѝ.

– На колко години мислиш, че съм, чичо? – попита го тя.

– Хмм... Ум-м-мът ти е като на т-т-трийсетгодишна, но т-т-тялото ти е к-к-като на т-т-тринайсетгодишна, така че сп-п-поред мен си на около д-д-двайсет и една.

– Може и да ги навърша, докато те слушам как ми разказваш врели-некипели, но съм на четиринайсет, чичо.

– О, н-н-наистина ли?

– Н-н-наистина! – подигра го тя с напълно сериозен вид.

– Ами... П-п-поздравлен-н-ния!

– Да ти го начукам, дърт пергиш... Спри да заекваш като идиот. Знам, че се преструваш, за да си пазиш гъза – прошепна му тя в ухото и го ощипа по задните части.

Той избухна в смях. Агрипинила определено беше умна, пряма и разглезена Юлиева потомка.

– Не гъза, Агри, а жалкия си живот – призна той шепнешком на ухото ѝ. – Но не казвай на никого, става ли?

– Всяка тайна си има цена, копеле – отвърна тя с хладна самодоволна усмивка. Клавдий се взря в пламналите ѝ черни очи, след това свали най-скъпия си пръстен с голям рубин и ѝ го подаде.

– Това стига ли? – попита, докато тя мереше пръстена, който успя да ѝ стане на палеца. След това го целуна набързо по бузата и приближи уста към ухото му.

– Много си щедър, чичо Клавдий – прошепна, – но искам истината освен това.

– Истината може да е тежка за преглъщане, скъпа Агри.

– Мога да се справя с всичко – отвърна тя със съблазнителен глас. – Дори с датите на римския календар.

Клавдий много добре разбираше какво ѝ се иска да знае, но му беше приятно да я кара да го моли.

– Щом те бива с датите, мила ми Агри, ще те наема за моя асистентка. Мразя дати... Те никога не съвпадат с логиката на събитията.

– Готова съм да се обзаложа, че помниш логиката на събитията през 772 (= 19 г. пр. Хр.), преди осемнайсет години, нали? – попита Агрипинила.

Чичо Клавдий пое дълбоко дъх.

– Помня, помня... – въздъхна той. – Никога няма да забравя смъртта на любимия ми брат. Друз Германик беше такъв велик римлянин, че можеше...

– Знаем какъв е можел да бъде – спря го Агрипинила. – Кажи ми съвсем накратко какво е правила майка ми в годините след смъртта му.

– Беше съсипана от мъка. За три години се оттегли в доброволно усамотение във вилата си край езерото Неми (на 25 километра от Рим). Никакви роднини и приятели не можеха да я посещават. След това сама дойде при мен. Беше много загрижена за двамата си синове. Друз Нерон беше на четиринайсет години, а Калигула на тринайсет. Тя знаеше, че те са следващите, които ще наследят Тиберий. Двете момчета вече живееха в Капри с императора, моя чичо.

– Ами Друзила и Ливила? – попита Агрипинила.

– Ливила беше на шест години, а Друди на четири. Майка ти беше в дълбок траур и повери двете си дъщери на майка ми Антония Младата. След това Ливила умря и...

– Добре, добре, това го знаем. Какво бе намислила майка ми, когато дойде при теб?

– Искаше да има още синове, в случай че Нерон и Кал починат млади, но не искаше да се жени от уважение към паметта на покойния си съпруг. Тя бе тогава само на трийсет и пет и много привлекателна. А аз бях на трийсет и три...

За миг в съзнанието ѝ проблесна мисълта, че е дъщеря на чичо Клавдий.

– Не се тревожи, Агри – каза той сякаш бе прочел мисълта ѝ. – Не съм ти баща.

– Тя помоли ли те?

– Не. Но тъй като баща ми получи удар, когато научихме вестта за смъртта на Германик, и цялата му лява половина се парализира, той направи мен патер фамилиас на рода. В това ми качество имуществото на Клавдиевия род, включително на покойния ми брат премина изцяло в мои ръце.

– О, значи си много богат, а, чичо?

– Да, но тъй като съм старомоден патриций, не пилея семейното богатство, което ще остане за законния ми наследник след смъртта ми с някои значителни добавки и без никакви загуби.

– Хмм, имаш ли синове, за които не знам?

– Не. Ако умра, без да създам син, брат ти ще стане патер фамилиас на Клавдиите и имуществото ще премине в негови ръце.

– Разбирам. В такъв случай Юлиевият и Клавдиевият род ще се слеят под ръководството на един-единствен патриарх, така ли?

– Точно така. Но да се върнем на майка ти. Тъй като бях неин патер фамилиас, тя поиска моето одобрение и съвета ми как да роди още синове. Помоли ме да ѝ помогна да си намери млад, здрав, красив и потентен мъж, силен физически, но от благороден произход, който да прилича на брат ми.

– И?...

– Ами, виж сега... Странни са обратите на живота.

– Не ми философствай. Кажи ми фактите.

– Седемнайсет години преди майка ти да дойде при мен с тази молба, баща ми Друз Клавдий бе направил незаконен син на една от конкубините си, млада римлянка, която държеше в една от резиденциите си. Три години по-късно майка ми научи за него. Накара да убият конкубината, но екзекуторите не успели да открият сина ѝ, моя полубрат. Когато Германик умря, баща ми ми довери тази тайна и ме накара да се закълна, че никога няма да разкривам самоличността му на никого. След това ми даде някои насоки и ме помоли да поразпитам и да разбера дали все още е жив.

– Намери ли го?

– Да. Най-напред подпитах семейството на конкубината и година по-късно открих, че тя е дала сина си на леля ѝ. Видях се с него, без да му казвам името си. Беше на петнайсет години, красив, силен като бик и много палав. Баща ми обаче не искаше да ядосва повече майка ми и нейното семейство, като признае официално син на конкубина... Но тъй като беше много болен и умираше, ми даде таен документ, с който в случай на крайна необходимост можех да дам на своя полубрат името на Клавдиевия род. След смъртта на татко, която настъпи скоро след това, открих, че на шестнайсетгодишна възраст незаконният син се е записал в армията и е пратен на северната граница.

– Той ли е баща ми?

Клавдий я погледна и бавно кимна. Агрипинила отвори широко очи и го целуна по голямото чело.

– Супер! Радвам се, че съм ти поне наполовина племенница. Как е станало?

– Когато майка ти дойде при мен за съвет, реших, че този младеж е идеален за целта. Конкубината беше убита, преди да каже на семейството си за връзката си с баща ми, така че нито момчето, нито някой друг освен мен знаеха чий син е. Тя реши да отиде до Опидум Убиорум – наскоро преименуван на Колония Агрипина, – където беше много щастлива със съпруга си. Там, под фалшиво име и като се правела на учителка, успяла да се срещне с младежа, който по онова време бил легионер и само на седемнайсет години.

– Как се казва?

– Ами... първото му име е Марк.

– Жив ли е още?

– Аха.

– Охо! Значи все още имам баща! – възкликна Агрипинила.

Клавдий поклати глава.

– Това е тайна, Агри. Никой освен мен не знае истината за зачеването ти.

– Хмм... А Марк не знае ли за мен?

– Не. Майка ти живя в прекрасна вила, предложена ѝ от губернатора на Горна Германия, но нае специална скромна къща за любовното си приключение.

– Влюбена ли е била в него?

– Да... От това, което ми писа, разбрах, че и младежът е бил влюбен в нея. Всеки път, когато не бил на служба, тичал към нейната къща, първоначално за уроци по история, литература и така нататък, а после... Е, бил доста потентен, точно каквото било необходимо на майка ти, за да си възвърне увереността в своята женственост. Сексът бил просто фантастичен. Тя изглеждаше по-млада от годините си и съвсем разбираемо Марк бил омагьосан от красотата ѝ. След пет месеца, когато бременността ѝ започнала да личи, тя му казала, че трябва да се връща в Рим, но останала затворена във вилата си и четири месеца по-късно, ти, мила Агри, си се появила щастливо в този странен свят, който всички споделяме засега.

– Колко ли е била разочарована, че съм момиче?

– Донякъде, признавам... Но остана в Горна Германия и поднови тайната си връзка с моя полубрат, когото започнах да опознавам доста добре от писмата ѝ. Няколко месеца по-късно отново забременя.

– Лесбия?

– Да. Но този път майка ти напусна Германия веднага щом новата бременност беше потвърдена. Върна се в Рим с теб и тогава те видях за първи път.

– Как изглеждах?

– Беше пищящо малко чудовище, което държеше да става на неговото още преди да навърши една година – каза Клавдий и я щипна по бузата. Тя игриво го удари по ръката.

– Внимавай, чичо Клавдий, чудовището може да хапе и до днес!

– Знам, Агри... Както и да е, майка ти реши да отпътува на изток, където имаше приятели от времето, когато беше още с покойния ми брат. Този път беше сигурна, че ще роди момче. Поверих те на майка ми Антония Младата, която вече отглеждаше Друди и Ливила, и с удоволствие прие да гледа и теб в палата си в Анциум. Сестра ти Юлия Ливила се роди на остров Лесбос шест месеца по-късно и затова всички я наричаме Лесбия.

– Какво е търсила майка ми на Лесбос?

Клавдий не отговори, но поклати глава, сякаш искаше да изтрие неприятен спомен.

– Разврат? – попита Агрипинила.

– Да – въздъхна Клавдий. – Не само на Лесбос, но и в много градове от източните провинции. Беше отхвърлена, защото роди още едно момиче и търсеше утеха в сексуални приключения, много по-крайни от тези на майка ѝ Юлия.

– Хмм... – изсумтя Агрипинила с одобрителна усмивка. – Кога се върна в Рим?

– Три години по-късно, през лятото на 780 г. (= 27 г. сл. Хр.). Вече бе навършила четиридесет години, но въпреки подвизите ѝ на изток все още беше красива и изглеждаше поне пет години по-млада.

– Защо е била заточена на Пандатария?

– Две години след като се върна в Рим, преторианският префект на Тиберий, Сеян, който манипулираше императора да го направи наследник на трона, измисли фалшиви обвинения в измяна срещу майка ти и първия ѝ син Друз Нерон, признат за пръв наследник на Тиберий. Чичо ми повярва на Сеян и прати Нерон на остров Понтия (днешен Понца в Средиземно море, край Анциум), а майка ти – на Пандатария. Нерон умря на Понтия година по-късно, вероятно е бил убит от хора на Сеян. Майка ти почина през 786 г. (= 33 г. сл. Хр.), четири години след като беше изселена. Мисля, че си била с нея тогава, нали?

– Не – отвърна Агрипинила. – Живеех с нея на Пандатария през повечето от тези четири години, но когато е починала, с Лесбия бяхме в Кампания. И двете бяхме много нещастни, особено след като един от по-големите ни братовчеди ни каза, че живеем на онзи остров, защото майка ни е изгонена заради предателство.

– Ужасни са кървавите борби за наследяването на трона сред шайката маниаци, заслепени от абсурдната идея, че като станат императори на Рим, ще получат безсмъртие.

– Ти искаш ли да станеш император? – попита Агрипинила. – В момента си пръв наследник на Калигула.

– Калигула е много способен, напредничав и отдаден владетел. Да знаеш, че е гениален. Обичам го дори повече от неговите скаути и му желая дълъг живот и много здрави синове. Колкото до мен, аз вече се обезсмъртих с книгите си.

– Но ако се случи някоя трагедия с брат ми, преди да създаде синове, ти ще станеш император на Рим дори против волята си. Това не е ли твой династичен дълг?

– Ами, ако нещо толкова невероятно се случи, ще изпълня дълга си и ще дам всичко от себе си... но дори не се замислям за такава възможност.

Агрипинила обмисли казаното от Клавдий и дълбоко в себе си се съгласи, че шансовете му да стане император са много малки.

– Дали някъде в Рим или Колония Агрипина се пази мой акт за раждане?

– Не, не е в Колония. Аз лично го внесох в регистъра на ражданията на римските граждани в храма на Юнона Луцина.

– Вписа ли името на баща ми?

– Не. Като патер фамилиас на майка ти имах правото да напиша, че баща ти е римски гражданин от благороден произход, когото познавам лично – което си е самата истина, тъй като баща ти е патриций от Клавдиевия род също като мен.

– И с Лесбия ли направи същото?

– Да. Написах точната дата и мястото на раждане и на двете, но използвах минало време, та да изглежда, че баща ви е починал преди да успее да ви регистрира самият той.

– Значи с Лесбия официално сме сираци?

– Аха... Но няма от какво да се боите. Всички млади Юлиево-Клавдиеви потомци ще наследят много имоти, злато, бижута и титли.

– Друзила знае ли, че сме ѝ полусестри?

– Никога не сме говорили за това. Не мисля, че се интересува от дати.

– Ами Калигула? Нали той ми е патер фамилиас?

– Вероятно знае, но това няма значение за него.

– Може ли някой да отиде в храма на Юнона и да разбере, че не съм дъщеря на Друз Германик?

– Достъп до регистъра на патрицианските семейства имат само патрициите, и то трябва да изтъкнат причина, за да го получат.

– Като каква например?

– Някакъв правен спор за бащинство, гражданство и най-вече за наследство. А не просто за да се намери неудобна информация за теб.

– Ти лично имаш ли достъп до регистъра?

– Предполагам, че да... Защо ме питаш?

– А, просто така. Проверявам... – сви рамене Агрипинила. – Не бих искала някой да разбере, че не съм дъщеря на прочутия римски военен герой.

След като проведе този дълъг разговор със своя "получичо", Агрипинила се почувства облекчена. Вече имаше ясна представа за ситуацията и продължи да крои плановете си.

***

Два дни след като стана свидетелка на невероятния успех на "Невинност срещу зло" в ложата на чичо Клавдий, намираща се срещу тази на Калигула, Агрипинила вървеше по осветените коридори и мраморните стълби на северното крило на двореца.

Беше облечена в къс пурпурен хитон, опънат плътно около тесния ѝ ханш, а на рамото грациозно бе преметнала чанта, пълна със свитъци. Юлиевата принцеса излъчваше едновременно чувственост и решителност. Дългите ѝ, леко криви крака, красотата на все още разпъпващото се тяло, хубавичкото ѝ личице, обрамчено с черни къдрици, пристегнати в сребърна панделка, и естествената елегантност на осанката ѝ привличаха възхитените погледи дори на батавските охранители, назначени от Калигула да пазят вътрешността на двореца.

Когато стигна до малката, но идеално оформена зимна градина в частните покои на чичо Клавдий, тя огледа огрения от слънцето пейзаж и забеляза една по-широка площадка под колонадата, обгръщаща бюстовете на Цезар, Август и Друз Германик, на която имаше голямо махагоново писалище с метални пирони, пейки и столове от същия материал, покрити с плоски възглавници. Старият црислужник, който я въведе, ѝ предложи да поседне там.

– Господарят скоро ще дойде при вас – каза той и се оттегли, без да се поклони. Агрипинила хвърли чантата си на писалището и няколко свитъка се изтъркулиха по махагоновия плот. След това седна на един от столовете, вдигна краката си на бюрото и размърда пръсти под лентите на сребристите си лакирани сандали.

Клавдий излезе тихо от всекидневната си, облечен в бяла вълнена туника с дълги ръкави със свитъци в ръце, и ѝ се появи в гръб. Спря се за кратко и се загледа в краката ѝ.

– Ако си дошла да ми помагаш за историческите дати – подхвърли, – по-добри си свали краката от писалището, скъпа.

Агрипинила лениво се подчини на молбата му, без да извръща глава, след това се загледа в него, докато той излизаше пред нея. Като всеки зрял мъж, помисли си, и той очевидно обичаше да има около себе си млади хора, готови да го слушат и да черпят от познанията му.

– Само се опитай да си по-малко педантичен, че знаеш каква слава ти се носи, чичо – отвърна му с обичайната си дързост.

– Аз съм просто старателен, безпристрастен учен дилетант, който не се интересува от мнението на другите хора, мила моя племеннице – уточни Клавдий, докато се настаняваше на пейката вляво от нея. Разви два от свитъците си и ги постави един до друг, за да сравни датите и събитията. Тя направи същото със своите свитъци и му помогна да направи списък с дати, отнасящи се за Пуническите войни. Клавдий твърдеше, че много от датите, цитирани от различни историци, си противоречат и трябва да се разглеждат като насочваща рамка, а не като твърда схема, поставящи събитията в безпрекословни календарни връзки.

След известно време Агрипинила забеляза, че очите на Клавдий често се отклоняват от писалището към краката ѝ, които тя нарочно поклащаше, за да разсейва възрастния мъж по време на скучното му научно изследване,

– Да не би да ми зяпаш чатала, а, чичо?

– Ами, не т-т-точно...

– Не ми пробутвай разни глупости за старателност, Кла-кла-клавдий – имитира го подигравателно Агрипинила и се протегна на стола си, от което долният край на хитона ѝ се повдигна и разкри още по-ясна гледка към бедрата ѝ точно под обвития с препаската пубис.

Клавдий преглътна.

– Признай си, чичо. Фантазираш си мръсотии за твоята хубава полуплеменница, нали?

– Така ли мислиш? – попита той, като се направи на изненадан.

– Сигурна съм... Мъжете мислят за секс по двеста и шейсет пъти на ден, особено когато около тях има хубав малък кунус.

Клавдий притвори очи и се замисли.

– Трябва да призная... че си много близо – отвърна той.

– Е? Искаш ли да си вдигна полите?

– Б-б-б-би ли го направила? – преглътна пак чичото.

– Виж... – каза тя и бавно започна да вдига ръба на хитона все по-нагоре и по-нагоре...

Очите на Клавдий се разшириха.

– Ооо... – въздъхна той.

Тъмните ѝ все още редки косми по пубиса започнаха да прозират под прозрачната препаска.

– Какво друго искаш, чичо? – прошепна тя и започна да разтваря и затваря краката си.

– Покажи ми още малко – помоли той.

Тя придърпа препаската върху срамните си устни и показа двете страни на пубиса си. Той поклати очарован глава, очите му се взираха във венериния ѝ хълм сякаш беше храм на богиня.

– Искаш ли да ме пипнеш, а? – попита тя, наслаждавайки се на реакциите, които предизвикваше у него.

– Н-н-н-наистина ли? – заекна той.

Тя изпъчи слабините си напред, повдигна колене и бавно започна да разтваря бедра. Клавдий затаи дъх. Хубавата ѝ малка вулва вече беше напълно оголена и излъчваше целия си чар на две педи под носа му.

– Ела – подкани го тя и го хвана за ръката. – Докосни ме, но само над препаската, ясно?

– О, Агри... – промърмори той, неспособен да помръдне.

Агрипинила придърпа пръстите му върху прозрачната материя, опъната върху пубиса ѝ. Той започна да я милва, средният му пръст се търкаше в срамните ѝ устни, а останалите галеха меката кожа от двете им страни и докосваха копринените косми, които се показваха изпод препаската. От докосването и двамата бяха като наелектризирани.

– Търкай ме малко по-силно в средата – каза тя задъхана.

Средният му пръст натисна още тънкия плат и продължи да се движи нагоре-надолу по срамните ѝ устни.

– Усещаш ли? – попита я той.

– Даа... А ти усещаш ли как се подмокрям?

– Да...

– Продължавай... но само за малко, ясно?

Агрипинила дръпна напред препаската си колкото да позволи на пръстите му да достигнат влажните ѝ срамни устни. Той започна да ги гали и разтваря, усещаше как нежната хлъзгава плът се движи леко около втвърдяващия се клитор.

– Имаш такава хубава розова пъпка... – промърмори той.

Тя погледна пръстите му, които продължаваха да я милват нежно на същото място.

– Ммм... Знаеш как да го правиш, а? – изрече задъхано младата принцеса, която се възбуждаше все повече и го бе оставила вече доста време да я гали. – Харесва ли ти?

– О, Агри... Ти си толкова красива. Усещам миризмата ти.

– Защото си мръсно старо куче, нали?

– Не, аз съм само един мечтател, любима Агри – каза омагьосаният Клавдий.

Наведе се и целуна слабините ѝ, но тя сложи ръце върху пубиса си и притисна пръстите му с тях.

– Не, не, не, не... Не искам дори да си мечтаеш да правиш това с малката си племенница, ясно?

– Моля те, скъпа... Нека те поцелувам малко.

– Не! – отвърна тя, останала без дъх, докато галеше пръстените по ръцете му.

Разтреперан от възбуда, Клавдий свали един пръстен с голям смарагд и ѝ го показа.

– А ако ти дам това?

Агрипинила го взе и го огледа. След това хвърли поглед към чичо си.

– Хубав е. Може ли да го задържа?

– Разбира се.

– Благодаря ти, чичо – каза тя и сложи пръстена на палеца си. – А сега... наистина ли искаш да целунеш малкия ми кунус? – попита тя кокетно.

– О, да, нека да го направя, скъпа.

– Добре... Свали ми препаската – прошепна тя. Задъхан от очакване, той коленичи между краката ѝ, започна да гали бедрата ѝ, да ги целува, после ги постави на раменете си. Наведе лице към пубиса ѝ и започна да го лиже, като в същото време опипваше мекия ѝ корем и развързваше препаската. Тя повдигна таза си и му помогна да разсъблече тази разкошна част от тялото ѝ, след което позволи на чичо си да се наслади на аромата и вкуса на разцъфналото ѝ цвете.

Въпреки че беше лукава и безчувствена, Агрипинила бе силно възбудена от усърдния му кунилингус. О... той наистина е добър в това! – помисли си тя.

Клавдий я целуваше, облизваше и смучеше с цялата страст, която по-възрастен мъж можеше да отдаде на четиринайсетгодишна нимфетка. Той мушна един пръст в нея и се изпълни с удоволствие от потръпването на стегнатата ѝ вагина, продължаваше да смуче набъбналия ѝ клитор, да го гризе и дразни с върха на езика си, не можеше да мисли, но все още до слуха му долитаха думите, с които тя вербализираше усещанията си.

– Ооо, наистина си добър... – стенеше тя, слабините ѝ трепереха под устата му. – А сега какво искаш? Искаш ли да ме накараш да свърша? А?... Това ли искаш от малката си племенница? Да я издигаш все по-високо и по-високо, да я приближаваш до оргазма, да ти се отдавам сякаш нищо друго не искам от живота... Мммм, възбуждаш ме много, да знаеш...

Той усети, че тя наближава връхната точка на удоволствието си, бързо вдигна туниката си и се хвана за еректиралия си член, като не спираше да смуче втвърдения ѝ клитор.

– Ммм, наистина си добър... и лош, и грозен... но няма да ти дам да ме чукаш, да знаеш – заяви тя задъхано, знаейки, че той се готви да проникне в нея.

– Защо не, скъпа?

– Защото твоята верпа е прекалено голяма за малката ми дупчица.

– Не е чак толкова голяма – прошепна той и завъртя пръста си в нея.

– Не ме лъжи, чичо... Видях колко ти е голям и твърд, когато гледахме онзи ден представлението... и аз те плеснах по голямото парче, помниш ли?

– Помня, но позволи ми само да го потрия в малката ти розова пъпка... моля те!

Тя го погледна. Той наистина бе коленичил, но очите му бяха блеснали и начинът, по който бе изкривена устата му, показваше решителността на мъж, който повече не може да сдържа нагона си. И това си беше много възбуждащо!

– Добре тогава – съгласи се тя. – Дай аз да го направя обаче...

Клавдий извади пръста си от нея и се поизправи. Тя обви крака около кръста му, след това грабна члена му, стисна го и усети нов прилив на влага във вагината си. Погледна клитора си и започна бавно да го поглажда с главичката на пениса му.

– Харесва ли ти? – попита тя.

– Ооо, ти си толкова хубава, Агри – прошепна той, докато тя притискаше френулума във върха на клитора си и въртеше таза си, за да почувства по-възрастния мъж там, където ѝ се искаше.

– Сега ти – простена момичето силно възбудено. Клавдий грабна твърдия си пенис и продължи да движи нагоре-надолу главичката му около клитора ѝ, затаи отново дъх, когато тя вдигна хитона си и опъна стройното си тяло на стола, без дори да си дава сметка за въздействието на голите и щръкнали цици върху стария човек, но усещайки новопоявилия се ентусиазъм, с който се притисна в отвора на вагината ѝ. Тя задържа ръката му с длани и започна да търка твърдия член с набъбналите си срамни устни.

– Щипи ме по зърната – пожела тя задъхано и затвори доволно очи. Ръцете му обгърнаха малките ѝ гърди, поопипаха ги, дланите му погалиха чувствителните им връхчета и я накараха да тръпне в очакване.

– Хайде, щипи ги... стискай силно – помоли го тя и тялото ѝ настръхна.

– Почакай, скъпа. Нека се порадвам още малко на хубавите ти сладки круши – каза чичо Клавдий, наслаждавайки се на допира, формата и нежната кожа на твърдите ѝ, все още развиващи се гърди. След това премести пръстите си върху зърната ѝ и започна да ги търка, мачка и щипе, както знаеше, че всички жени обичат, когато сетивата им са подпалени от желание.

Ммм... На нея наистина ѝ харесва! Възбужда я дори повече, заради връзката между зърната и клитора, а и Клавдий знаеше какво да прави с тях... Отвръщаше със същата страст, каквато тя проявяваше, докато лъскаше члена му с ръка и го търкаше в най-чувствителното си място.

– Искаш да го поема целия, нали? – простена тя, когато се почувства готова да го пусне вътре.

– Да, Агри, мила.

– Искаш да вкараш това животно в мен, а?

– Да...

– И искаш да го натикаш надълбоко, да го вкарваш и изкарваш, а? Това ли искаш?

– Ооо, подлудяваш ме...

– Какво ще направиш за мен, ако се постарая и полудея от гаудиум, докато ме чукаш и ме караш да пищя, да се мятам и да викам?

– Всичко, което пожелаеш – обеща той, пресегна се към устата ѝ и я целуна за първи път. Тя махна една от ръцете си от твърдия му член и я постави на тила му, погали го по врата и му даде такава страстна целувка, че той наистина си помисли, че се целува с елисейски ангел. – Ще ти дам още три пръстена – прошепна той, докато поемаше чувствения ѝ дъх.

– Не, чичо, не е необходимо – промърмори тя в устата му. – Искам да ми обещаеш да направиш за мен нещо много, много лесно.

– Какво, скъпа?

– Ще ти кажа по-късно, сега ми обещай.

– Кажи ми сега.

– Не, прекалено съм възбудена – прошепна тя задъхано в ухото му. – Искам да се освободя и... да те почувствам в себе си... да ме клатиш силно и наистина да ме подлудиш. Имай ми доверие, чичо... Много е просто, лесно и без последствия за теб, но ще ме направи щастлива. Искаш ли да ме направиш щастлива?

– О, да, момичето ми!

– Обещаваш ли?

– Да... обещавам.

– Благодаря ти, чичо Клавдий – промърмори тя и махна и другата си ръка от еректиралия му член, сложи крака на раменете му, прегърна го с тях през врата и тласна слабините си срещу неговата верпа. Той грабна твърдия си пенис и го насочи към трепкащото ѝ отвърстие.

– Неее, чакай малко... – помоли задъханата Агрипинила и погледна набъбналата му лилава главичка. – Почакай, чувствам го тук... да... да натискаме заедно, бавно... Ооо, влизаш... оооо... Сега! Влез в мен! ... Ааа!

Целуна го отново, притискаше вулвата си в ерекцията му, докато пенисът не проби през тесния отвор на вагината ѝ и не я изпълни дълбоко до краен предел.

– О, скъпа, скъпа... – въздъхна той. – Не мога да повярвам!

– Неее... Трябва да повярваш... ти си в мен... но не бързай, чичо...искам да усетя докрай голямата ти верпа.

За няколко минути Агрипинила достави на чичо си най-хубавия секс в живота му. Той тласкаше еректиралия си член в нея, навътре и навън, мощно и под най-различни ъгли, целеше се дълбоко във втвърдяващата се шийка на матката ѝ, въртеше се в нея, за да възбуди всички стени на органа ѝ. Тя се притискаше в него, отвръщаше с целувки и стенания, надигаше таз към безмилостния му пенис, за да увеличи триенето между гениталиите им.

– О, така хубаво ме чукаш, чичо! Толкова надълбоко, и ти е толкова голям... Ааа! Трябва често да го правим. Ще остана тук при теб... много дни. Искаш ли ме?

– О, да! Много те искам, Агри, любима моя! – извика задъхано Клавдий на ръба на екстаза.

– Можеш да ме имаш винаги, когато си поискаш.

– О, да! Така ще бъде, мила!

– Ще спим заедно и аз ще ти давам всичко... Само на теб... Наистина ли искаш да ме притежаваш?

– О, да, Агри! Толкова го искам... Ще свърша, става ли? Нека го извадя...

– Не, остани в мен! Искам да свършим заедно и да усетя как се изстрелваш в мен, и то много на дълбоко... Чакай! Ще ти кажа, когато съм готова... Вкарай го докрай! Да, точно така! О, побъркваш ме! Да! По-силно! Да ме боли! Да! Да! Свършвам... О, дааа! Свърши и ти! Ааа! Свършвам! Още! Още! Ааа!

Стройната млада принцеса трепереше и викаше, но не спираше да се притиска и да се протяга към него, усещайки мощните взривове на пулсиращата му ерекция, които се освобождаваха в нея точно когато спиралата на оргазма ѝ достигна връхната си точка. О, това наистина беше фантастичен гаудиум! Кой да знае, че чичо Клавдий ще се окаже такъв неуморим любовник? Но когато продължиха да се сношават и след първия му прилив удоволствие, той ѝ каза, че всичко е заради нейната красота, ентусиазма ѝ и чувствените думи, които го превръщаха в нов човек.

А Агрипинила наистина харесваше този нов човек... Клавдий се съгласи с неизмерима радост да задържи хубавата си племенница при себе си и да я люби няколко дни по най-различни начини. Тя се върна в покоите си на няколко пъти да си вземе дрехи и свитъци и да обясни на Друзила, че ще остане при чичо Клавдий, за да се потопи изцяло в обучението си по гръцки и история.

И тъй като никой не си представяше, че Агрипинила може да има интимни отношения с непохватния заекващ старец, никой и не се усъмни в желанието ѝ да получи от чичо си малко образование по класическа култура.

14.

Докато Агрипинила се занимаваше с тайната си афера с чичо Клавдий, други важни събития започнаха да се случват в дните след поразителния успех на "Невинност срещу зло".

Цензор Публикола Тудитаний прекара цялата нощ сред представлението заключен в гримьорната си и прави любов с красивата и влюбена Октавия. Около пладне на следващия ден двамата отидоха в резиденцията му на хълма Авентин. Докато момичето го чакаше отвън, скрито зад завесите на носилката му, Публикола се разведе с жена си Скрибония и я изхвърли от дома си, за да настани там новата си тръпка.

Хубавата робиня така си бе паднала по едрия мъж, а той изпитваше такава любов и желание към страстното момиче, че двамата веднага изтичаха в един кубикулум и се заключиха там още преди Скрибония да напусне имота му. Докато робите на Публикола събираха багажа ѝ, пропъдената съпруга се втурна обратно и започна да удря с юмруци по вратата на стаята, в която се бяха сврели двамата, да крещи и да кълне, да ги заплашва с невиждани мъчения и смърт. Но вътре двамата любовници вече се целуваха и правеха секс, обзети от неутолима страст.

Радостните викове на Октавия заглушиха злобните изблици на Скрибония за известно време, но отвратителната харпия продължаваше да блъска по вратата и да крещи все по-силно, така че накрая Публикола наистина полудя. Насила откъсна твърдия си член от потрепващите слабини на Октавия, втурна се към вратата, отключи я и рязко я отвори. Скрибония окаменя от отвращение при вида на голотата му, но веднага получи силен удар с юмрук, който се стовари право в лицето ѝ и я просна в безсъзнание на пода. Той я ритна по разцепените устни и кървящия нос, повика слугите си и им нареди да извлекат Скрибония навън, да я сложат на носилка и да я откарат в болница.

Вечерта, когато вестта за развода на Публикола се разпространи сред всички бони, цензорът посети Луций Катег. Каза на младия сенатор, че животът със Скрибония е станал непоносим, и помоли да го свърже с Фабий Лентул, нейния патер фамилиас, за да преговарят за връщането на зестрата ѝ.

Катег се съгласи и го попита дали е говорил с Друзила.

Публикола погледна нетърпеливия сенатор със загадъчно изражение и отвърна спокойно:

– Тя се чувства самотна.

– О! И аз така си мислех! – възкликна развълнувано Катег. – Ще дойде ли на вечеря у нас?

– Ще ти се, а?

– Хайде, Тудитаний! Какво ти каза?

– Изглежда, не се разбира много с брат си.

– Добре, добре, знам това... Ще дойде ли или не?

– Мрази бритското момиче.

– Да ти го начукам, Тудитаний! – извика Катег и удари е юмрук по масата. – Искам да знам за Друзила, не за онази яздеща курва!

– Успокой се. Като говорител на републиканската коалиция трябва да мислиш за политическите последствия на всички твои действия, особено когато искаш да чукаш сестрата на императора просто защото в носа си още усещаш аромата на нейния кунус.

Катег притвори очи. Какво намекваше шибаният цензор? Да не би да бойкотираше връзката му с Друзила? Публикола беше, разбира се, голямо богатство за добрата стара партия, не само заради внушителната си физика и резки маниери, но и заради политическия си опит и популярността си сред масите, натрупана от театралните представления.

– Не критикувам желанието ти към тази прекрасна Юлиева самка – продължи Публикола, – но трябва да съм сигурен, че тя ще ти даде възможност да спечелиш още точки за нашата кауза. Ясно ли ти е това? Пък и като завреш онази си работа в задника ѝ, трябва да натъпчеш и малко републикански идеи в главата ѝ. Повярвай ми, Катег, освен страхотен кунус, това животно има и много мозък, разбираш ли?

– Оценявам загрижеността ти – отвърна Катег, възвръщайки си спокойствието. – Ако приеме да дойде на вечеря в дома ми, ще си сложа доста идеи на онази работа, преди да ѝ я завра във всички възможни отвърстия.

Публикола се засмя. След това каза на Катег, че Друзила се е съгласила да дойде вечерта на иди през януари. Младият сенатор се опита да овладее вълнението си и стисна ръката на цензора по стара римска традиция, за да изрази благодарността си. Публикола добави:

– Тя иска да няма никой друг освен теб. Само вие двамата.

– Хмм... да не се бои от шпионите на брат си?

– Умните хора винаги са предпазливи – усмихна се Публикола.

– Не може ли поне някоя от робините ми да сервира вечеря?

– Никой. Нареди им да приготвят всички блюда предварително, дръж топлите в огнището и сервирай сам, освен ако не се откажеш от глупостите и не вечеряш с тялото на Друзила.

Катег се засмя, прегърна едрия мъж и обеща да събера ценна информация за стратегиите и ходовете на Калигула още на първата си среща с очарователната сестра на императора.

– Очарователна, а? – подхвърли Публикола с лека двусмислена усмивка, като намекваше за произхода на думата (коренът на латинската дума е от fascinum, което означава фалос).

– О, да – отвърна Катег. – Нима силата на нейното очарование не се простира върху фалосите на всички мъже?

Публикола се изхили.

– Вероятно Друди е толкова очарована от всички фалоси, че ще ти даде възможност да очароваш прекрасния ѝ кунус така силно и дълбоко, та ще се влюбиш в нея като хлапак.

Двамата се засмяха на глупавата шега и след това Катег изпрати цензора от дома си.

***

На следващия ден Друзила отиде да говори с брат си в кабинета му, нагласена с красива златна брошка във формата на пеперуда, инкрустирана с рубини и смарагди.

– Можеш ли да познаеш кой ми даде това бижу? – попита Друзила със загадъчна усмивка.

– Ирод Агрипа? – предположи Калигула, който я бе забелязал да флиртува с приятеля му по време на представлението.

– Не.

– Тогава кой?

– Нашият приятел... Луций Катег.

– О! Ще се срещнеш ли с него?

– Дааааа! Изпрати ми съобщение и тази златна пеперуда, за да потвърди, че няма търпение да вечеряме заедно вечерта на иди.

– Отлично, скъпа Друди! Ще се опиташ ли да изпълниш мисията, която ти поверих?

– Разбира се, Кал. Защо иначе ще ходя да се срещам с най-опасния ни враг?

Калигула кимна с одобрителна усмивка. Друзила му разказа за изблика на ревност на Лесбия, който отнесоха тя и Апелий зад кулисите по време на антракта на представлението, и предложи тринайсетгодишното момиче да получи добър урок, за да се избягват такива проблеми за в бъдеще.

– Какъв урок си намислила? – попита Калигула.

Друзила закрачи из кабинета на брат си и ѝ хрумна блестяща идея.

– Заточи я за шест месеца на остров Липарис (край северния бряг на Сицилия) – предложи тя.

– Ммм... островът с бардаците?

– Да – отвърна Друзила. – Рано или късно всички капризни римски момичета ги пращат в бордеите на градовете с военните ни бази, за да изпълняват своя дълг като проститутки. Ако не си забравил, преди пет години, когато Тиберий разбра, че спим заедно, ме изпрати за три месеца на този архипелаг. Не успя да се пребори с любовта ми към теб, но ми даде да разбера какво значи чест, безстрастен секс с много мъже.

– Хммм... Не ми напомняй за това, Друди. Все още пазя всичките ти писма с интимни подробности за най-интересните ти сношения. И не мога да преброя колко пъти съм мастурбирал, докато съм ги чел.

– А да не говорим за времето, след като се върнах, а, лошо момче? – каза Друзила, седна в стола му и пъхна ръка под тогата му. – Колко пъти ме караше да те възбуждам, като ти разказвам как съм се чувствала с моряците, търговците и мъжете от всички раси, които ме чукаха като животни и ме караха да пищя като истинска курва, държаха ме на ръба на оргазма и не можеха да ме преведат през този ръб?

– Спри, Друди. Ако върнеш спомените с този твой глас, ще ме накараш да...

– Какво? – прошепна тя до устата на брат си.

– Знаеш какво...

Друзила бързо го целуна, после клекна и пое члена му в устата си. Калигула въздъхна... Тя винаги му доставяше толкова специални удоволствия! Много жени имаха дарбата да го възбуждат, но сестра му... О, устата на сестра му и начинът, по който използваше езика, устните, зъбите и небцето си, прибавени към умението ѝ да пъха главичката на члена му дълбоко в гърлото си и да стяга трахеята си около нея, да увеличава и намалява натиска по желание, за да изпомпва сладко твърдия му пенис – те бяха неустоими! Освен това хилядите изобретателни начини, по които Друзила пускаше в действие зъбите, пръстите и ноктите си по гениталиите му, по дължината на члена му, ухапванията, пощипванията и подръпванията на скротума, централната гънка, аналното отвърстие и пълното ѝ разбиране за силата на тези действия в различните фази на мъжката възбуда, удвояваха удоволствието, което му доставяше – на него и на другите мъже, – като се прибавеха към несравнимия ѝ талант за облизване и смучене.

А това беше само началото! Защото имперската принцеса знаеше точно как да доведе любовниците си до ръба на оргазма, да ги задържи там и да удължи удоволствието, като увеличава или намалява порива им да се изпразнят, като стиска здраво скротума точно под основата на члена над тестисите и дърпа здраво надолу, за да блокира временно този порив, а след това отпуска хватката. Правеше така, докато усетеше, че тестисите са изпълнени с енергия и мъжът е готов да изригне с цялата си мощ. Във величествения миг на оргазма тя го обхващаше и страстно го стимулираше с пръсти, като вдигаше отворената си уста на няколко сантиметра над главичката, за да остави първите изблици да излязат безпрепятствено, да облеят небцето, езика и устните ѝ с максимална сила и да предизвикат върховно удоволствие. Веднага след това талантливата фелационистка впрягаше цялата си чувственост, за да удължи оргазмичните спазми, като комбинираше действията на ръцете и устата си, с които предизвикваше още излив на сперма, която смучеше и гълташе, докато замрат и последните тръпки на тялото му.

Друзила целуна страстно смаляваща му се ерекция, погали лице в слабините му и го погледна, когато той вече бе успял да овладее дишането си и започваше да се отпуска. Винаги бе обичала тези мигове на нежна интимност след бурната възбуда на брат си. Беше напълно наясно, че вълшебната ѝ уста всеки път му доставяше силно удоволствие, което се простираше и върху емоциите му и увеличаваше любовта му към нея. Друзила изпитваше същата наслада и без да достигне до оргазъм през гениталиите си. Но да достави радост на брат, за нея беше по-важно от ласките му, а похвалите му повдигаха самочувствието ѝ и я караха да се чувства като най-щастливата жена на земята.

Когато Калигула и Друзила се върнаха към здравия си разсъдък, двама батавски пазачи въведоха Лесбия в кабинета на императора. Тринайсетгодишната принцеса очакваше някакво наказание и изглеждаше смирена, но не помоли по-голямата си сестра и по-големия си брат за милост. Ала когато Калигула ѝ каза, че я заточва за шест месеца на Липарианските острови, очите ѝ плувнаха в сълзи.

– Наистина ли искаш някакви сводници да ме заключат в бордеите си и да ме карат да работя като обикновена проститутка?

– Да, Лесбия – отвърна Калигула. – Изблиците на ревност и емоционалната нестабилност, дължаща се на обсебващ егоизъм в любовта, не се връзват с традицията на Юлиите.

– Но там ще ме карат да правя ужасни неща! – възкликна момичето.

– Да не би да наричаш любенето с мъже ужасно? – попита иронично Друзила.

– Не е ужасно само ако съм влюбена в човека – отвърна пълната с възмущение Лесбия.

– Това е много ограничено разбиране, мила ми сестрице – каза Калигула. – Като интелигентно момиче от благороден произход трябва да знаеш, че хубавото ти младо тяло привлича и възбужда много мъже. Защо искаш да си толкова жестока с тях и да ги лишиш от ласките си?

– Нищо няма да ти се случи, скъпа – добави Друзила и я погали по главата. – И аз бях заточена така от чичо Тиберий, когато бях на четиринайсет години, и мога да ти кажа, че получих безценен опит, от който да се поуча.

– И какво толкова ще науча там? Мръсни думи на екзотични езици? – попита Лесбия доста саркастично.

– Езиците са много важни, красива сестро – отвърна Калигула. – Но най-важното е да проумееш, че тялото ти не принадлежи изцяло нито на теб, нито на любовниците, които си избираш, а на цялото човечество.

– И ще разбереш как да направиш така, че да те избират заради красотата ти, а не заради високото ти положение в двореца – додаде Друзила.

– Ами ако не искам да бъда избирана?

– Тогава ще те вържат на един голям стол с разтворени крака и ще бъдеш избирана по гадния начин.

– И с теб ли постъпиха така? – попита Лесбия и направи гримаса.

– Само веднъж, защото исках да опитам и това – отвърна Друзила. После хвърли поглед на Калигула, който ѝ кимна в знак, че си спомня писмото, в което му е писала за преживяването.

Лесбия стоеше права и клатеше глава.

– Нищо подобно няма да ти се случи, ако се държиш с достойнството на принцеса от Юлиевия род – каза Калигула.

– След първите един-два дни ще установиш, че работата е много вълнуваща – увери я Друзила. – Мъжете много ще те харесват, Лесбия. Толкова е просто.

– Въпреки че почти нямам косми по пубиса? – попита Лесбия с известен срам в гласа, Друзила е усмихна.

– Имаш толкова чувствена пубисна кост, а срамните ти устни са така плътни, че липсата на косми само ще ги подлуди.

– Външните ми срамни устни се подуват само ако ги погали мъж, и то нежно и дълго, а не като онези мъже, които ще искат веднага да ми го вкарат.

– Ако им кажеш, че обичаш да те възбуждат с дълги ласки по срамните устни, те ще го направят – продължи Друзила.

– Никога не очаквай мъжете да знаят какво искаш да правят с теб – каза Калигула. – Говори им мило, с нежен глас и им кажи какво ти харесва.

– Ами малките ми гърди? – попита Лесбия, доста загрижена за все още недоразвитата си женственост. – Почти никакви ги няма.

Друзила погъделичка гърдите на сестра си през туниката.

– С галене и смучене клиентите ти ще превърнат двете ти зърна в хубави гърди, конто с гордост ще показваш на бъдещите си любовници.

Калигула прегърна най-малката си сестра.

– И не забравяй, че всички проститутки са свети за боговете, защото допринасят за щастието на народа.

Лесбия погледна сестра си.

– Сводниците опитаха ли те, когато пристигна там?

– Да, разбира се. Първо трябва да разберат как да те възбуждат силно и да те карат да свършваш по всички възможни начини, за да те продават на подходящите клиенти. Как ти се вижда това?

Лесбия преглътна. Като повечето момичета на нейната възраст, тя тайно се бе фантазирала за работа в бордей.

– По колко клиенти ще имам на ден? – попита тя Друзила.

– Ще те продават между пладне и полунощ, понякога и до по-късно, ако има навалица. Ще отиваш в стаята си с мъж и ще правиш любов с него около половин час. Така че, грубо пресметнато, ще имаш около трийсет сношения на ден, но понякога ще те наемат повече мъже едновременно и ще го правят по-дълго време с теб.

– Ще трябва ли да имитирам гаудиум с всички?

– Обзалагам се, че често ще стигаш до гаудиум, и то с много мъже, така че няма да има нужда да имитираш нищо – отвърна и Друзила с усмивка.

– По колко пъти на ден може да свърши жената? – попита Лесбия, сякаш не знаеше отговора.

– По колко пъти на ден си мастурбирала? – попита я Калигула.

– Е, но от това не достигаш до силен гаудиум, нали, Друди?

– Виж какво, Лесбия, ако правиш секс много пъти с един и същ мъж, след известно време няма да достигаш до същия силен гаудиум като в началото. Но на Липарис ще го правиш всеки път с нов мъж и това ще те кара да тръпнеш и да изпитваш голяма наслада, защото винаги с клиента ще ви е за първи път заедно. Разбираш ли ме? Това е сладостта на работата в бордей и на смяната на партньорите всеки ден. Никога няма да те разочароват!

– Полезно ли е да стигаш толкова често до гаудиум?

– Разбира се, Лесбия! Колкото повече – толкова по-добре. Всеки хубав коитус прави тялото по-здраво и то се изпълва с положителна енергия. И запомни, че жената може да има двеста и шейсет пъти по-силен гаудиум от мъжа. Знаеш, че след като свършат, всички мъже трябва да си починат поне половин час, преди да могат да го вдигнат отново... ако изобщо успеят.

– Да, понякога така става, преди аз да успея да достигна до пълен гаудиум, и тогава е много изнервящо – съгласи се Лесбия.

– Нищо такова няма да ти се случи на Липарис – гарантира ѝ Друзила и целуна нежно малката си сестра, – Повечето клиенти са силни като бикове. Обичат да възбуждат хубавите момичета с изобретателна предварителна игра и след това да ги карат да свършват, като ги чукат наистина добре с твърдите си верпи. Понякога, ако те наемат надарени мъже, могат да ти доставят десет, дори двайсет силни оргазма за половин час. Не е ли това доста привлекателно за млада принцеса като теб?

– Какво ще стане, ако забременея? – притесни се момичето.

– Доста е невероятно – заяви Друзила. – На острова работят няколко гръцки лекари. Всеки ден преди да започнеш да се срещаш с клиенти, те ще вкарват малка восъчна тапа в шийката на матката ти и ще ти дават специални ароматни кремове, които ще намазваш навсякъде по вагината си отвътре преди всеки акт или ще караш клиентите да го правят.

– А те ще го правят ли?

– Разбира се... Ако ги помолиш любезно и съблазнително, ще им бъде много приятно да приготвят малкия ти сладък кунус и ануса ти за акта. Още повече че от това ще се възбудиш, защото кремовете не само предпазват от забременяване и защитават гениталиите ти от нараняване, но също така стоплят малките ти дупчици и ще почувстваш сладостно изтръпване, докато пръстите им се пъхат в теб, за да те намажат. Най-важното е да си положително настроена към всеки клиент. След няколко дни ще се научиш да харесваш всички независимо от възрастта, маниерите или външността им. И когато те усетят, че искаш да им доставиш удоволствие без никакви резерви, те също ще се постараят да те оставят доволна.

Лесбия се съгласи и се обърна към Калигула.

– Ако се държа като добра малка мръсница, ще ми намалиш ли срока на заточението? – попита тя и целуна няколко пъти брат си по шията.

– Ще видим, скъпа – отвърна Калигула и върна целувките на прелестната си сестра. – Пиши ми често с всички подробности за изпълненията си, но помни, че наградата ти ще е много по-голяма, ако удовлетвориш нашата прародителка богинята Венера и ако ни накараш да се гордеем с теб.

Лесбия кимна. Друзила прегърна сестра си и Калигула едновременно.

– Правим го за твое добро – прошепна Друзила.

– Знам... – призна Лесбия и я целуна. – Под какво име ще се занимавам с разврат на Липарис?

– Какво ще кажеш за Марилила – предложи Друзила.

– Мммм, Марилила ми харесва – коментира усмихната Лесбия. След това се обърна към Калигула. – Ще закачиш ли указа за наказанието ми на рострата?

– Не... Ще го издам днес, но няколко месеца ще го държа при личните си документи.

– Може ли да не споменаваш Липарис? – попита Лесбия.

– Добре, ще измисля някое друго място. Така доволна ли си?

– Да... Благодаря ти, големи братко – каза тя и се потърка в него, сложи единия му крак между своите и го стисна, после потри слабините си, като се правеше, че вече е на работа. – Колко би платил за малко забавления с Марилила, най-сексапилната малка курва на Липариските острови?

– Ще ти кажа, като дойда да инспектирам флота си в Палермо – прошепна Калигула в ухото ѝ.

– Не ме карай да чакам дълго – прошепна му тя в отговор. – Цената ми може да стане прекалено висока за теб.

Друзила даде знак на двамата батавци да се приближат.

– Върви сега, любов моя – каза Калигула.

Лесбия целуна брат си и сестра си и тръгна, изпълнена с достойнство, между двамата едри руси батавци към вратата.

Когато стигна прага, се обърна.

– Сбогом, цезаре! – рече и вдигна ръка за римски поздрав.

Двамата батавци веднага се обърнаха.

– Да живее цезарят! – извикаха в един глас и поздравиха императора.

Калигула и Друзила отвърнаха:

– За вечната слава на Рим!

Лесбия и батавците се обърнаха отново и излязоха от кабинета на Калигула.

***

Два часа преди пладне на иди през януари амфитеатърът на Фламиний вече беше претъпкан с повече от трийсет и пет хиляди души, които тръпнеха в радостно очакване на гладиаторската битка между гота Горан и шестима други мъже, които трябваше да се бият с него до смърт. Схватката бе насрочена за пладне.

Зрителите правеха всякакви видове залози пред десетките публични и частни хазартни агенти, които обикаляха редовете заедно с продавачите на вода, вино, наденички и маринован грах. Триста музиканти, танцьори, мимове, жонгльори, акробати и гълтачи на огън осигуряваха пищно представление преди началото на боя на арената.

Духаше лек вятър, но беше слънчево. Развълнувани жени се тълпяха пред амфитеатъра, за да подкрепят красивия си рус идол, който щеше да се изправи лице в лице със смъртта, за да защити честта на мистериозната си любима. Мекото време даваше възможност на най-хубавите да покажат щедро плът, докато целуваха малки изрисувани статуетки на гота Горан, които търговците продаваха наоколо като топъл хляб.

Под голямата тента на императорската ложа се настаняваха знатните люде. Пръв пристигна едилът Марк Теренций Кота, който отговаряше за гладиаторските борби. След това Белей Пателкул, началникът на градската кохорта, който провеждаше разследването на убийството на Сервилий, последван от боните квестор Лициний Сцевола и съдия Ерминий Санга с вдовицата на Сервилий и двете им деца. Тълпата приветства с аплодисменти и възгласи Марция Кордия, водачката на гилдията на проститутките, която пристигна с десетина видни свои подопечни, всичките с най-хубавите си леопардови кожи върху съвсем голите си тела и ескортирани от най-прочутите сводници на Рим, сред които и Муций с малка шапчица на главата, който се опитваше да се смеси незабелязано с колегите си.

Около шейсет благородници в компанията на съпругите или конкубините си бяха въведени от слугите и заеха местата си под императорската ложа заедно с боните Цецилий Курий, Помпей Глабрион, Тулий Сергий и Луций Ветий. Сенаторите – около стотина, също присъстваха заедно със съпругите и дъщерите си, – всички поддръжници Калигула с изключение на Хортензий Скавър и боните Катон Непос, Фабий Лентул и Луций Катег, се настаниха на редовете до императорската ложа. Над тях бяха няколко десетки скаути и привърженици на Зелените, предвождани от Метелий Габиний и Публий Сертик. Те седяха редом до гръцкия ас, колесничаря Евтикий, актьора Апелий, заобиколен от изпълнителите в "Невинност срещу зло", срез които цензор Публикола Тудитаний с прекрасно облечената Октавия до него. Пак там Аркана и Кардикса приветстваха доста голяма група бритски граждани, живеещи в Рим, и им показваха местата.

Междувременно в императорската ложа се появи Макрон с Тисиос, облечен и гримиран като момиче. След него дойде и Ирод Агрипа – без Ювения, придружен от Пиралис и Нимфидия, двете красиви конкубини, които Калигула временно му бе отстъпил като награда. Дойде и чичо Клавдий, неотлъчно следван от светналата Агрипинила във великолепна тюркоазена дреха и невероятна, обсипана с диаманти тиара върху високо вдигнатата ѝ черна коса, и със също такива диамантени обеци и колие. Всичките бижута някога бяха принадлежали на бабата на Клавдий Октавия (сестрата на Август, омъжена за Марк Антоний), а сега бяха подарени от възрастния Юлиево-Клавдиев принц на младата му племенница.

Помпозният годеник на Агрипинила Домиций Ахенобарб – пръв братовчед на Клавдий по майчина линия – се опита безрезултатно да размени няколко думи с нея, но се отказа и се върна към разговора със сестра си Домиция Лепида, майката на Месалина, и нейния съпруг Валерий Месала Барбат, които току-що се бяха върнали от почивка в Галия Нарбонска. Ахенобарб каза на родителите на Месалина, че е видял Миси няколко пъти във вилата на майка му в Анциум около Нова година, но не знаел нищо за пътуването ѝ на изток, за което Месалина бе уведомила майка си и баща с писмо, оставено във фамилния палат. В него твърдеше, че имала нужда да освежи познанията си по елинистична култура, и обещаваше да се върне преди иди през март.

Накрая, когато генерали, магистрати и правителствени служители заеха местата си в императорската ложа, дванайсет униформени тръбачи на преторианската армия засвириха "Поздрав за Главния". Едилът Марк Теренций Кота, домакин на гладиаторските битки, обяви пристигането на императора на Рим. Тълпата избухна в оглушителни възгласи и аплодисменти, когато влезе взвод от батавски телохранители, които застанаха мирно от двете страни на императорския трон, а тристата участници в подгряващото представление изтичаха под ложата и изпълниха репетиран номер, с който приветстваха върховния владетел на империята. Във връхната точка на вълнението тръбачите изсвириха три призоваващи за внимание трели с дългите си инструменти и в императорската ложа в цялото си великолепие се появи Калигула в приповдигнато настроение, с обсипана със скъпоценни камъни пурпурна наметка и златен лавров венец на главата. Отвърна на станалите на крака ръкопляскащи в екстаз зрители, като вдигна ръце, заслуша се доволно в скандирането "Цезар! Цезар!" и обходи с възхитен поглед множеството красиви жени по трибуните, които излагаха голите си гърди в негова чест, в името на Рим и боговете.

С още възгласи бяха приветствани Лейди Калигула и Друзила, които пристъпиха от двете страни на императора, украсени с тиари и бижута, и двете в еднакви сини дрехи, шити лично от прочутия стилист Петроний Нигер, с дълбоки деколтета, покрити само с единствен слой муселин, под който гърдите им се виждаха почти като на разголените жени в тълпата. Друзила бе закичила косата си с пеперудата брошка на Катег за радост на младия сенатор, който я изпиваше с очи от сенаторската редица зад батавците. Докато Друзила заедно с Лейди отвръщаше на аплодисментите на зрителите, тя улови накъде гледа Катег, възнагради го с дълъг чувствен поглед и целуна пеперудата, от което сърцето на сенатора заби така бързо, сякаш щеше да прескочи от гърдите му. Той разбра, че и принцесата няма търпение да се срещне с него на вечерята, която трябваше да се състои в този ден след игрите.

Докато актьорите от подгряващото представление бързо се изнасяха от арената, Калигула седна на покрития с кадифе трон с висока облегалка, Лейди и Друзила се настаниха на подобни столове от двете му страни, едилът седна до Друзила и всички останали заеха местата си в императорската ложа и по редовете на целия амфитеатър. Атмосферата беше наелектризирана. Почти година в града не бе имало бой до смърт. А случаят с гота Горан така развълнува римляните, че те чакаха с нетърпение да видят окончателната му интригуваща развръзка.

Отекнаха бурни викове, след като обявиха шестимата гладиатори, избрани сред всички провинили се да се бият до смърт с убиеца на патриция Квинт Публий Сервилий в поредица от схватки, докато справедливостта възтържествува. Произнасянето на имената, рождените места, възрастта, победите, пораженията им и завършените от тях школи се заглушаваше от обидни възгласи и възклицания, показващи съвсем ясно кой е фаворитът на тълпата.

Шестимата мъже излязоха на арената – трима рециарии с големи мрежи в десните ръце и тризъбци в левите и трима мурмилони, въоръжени по галски с шлемове с големи гребени, метални протектори на краката, големи овални щитове и дълги мечове. Те бяха аплодирани от Калигула, Лейди и Друзила, които трябваше да са неутрални, и особено от боните, патрициите и вдовицата на Сервилий. Всички съмнения в предпочитанията на народа и на повечето хора в императорската ложа се стопиха след мощните възгласи на мъжете зрители и възторжените писъци на жените, които приветстваха представянето на гота Горан. Ескортиран от Семпроний Ватия, с чиято школа имаше договор, красивият рус младеж, облечен и въоръжен в тракийски стил с малък кръгъл щит и извит като коса меч, излезе на арената сред дъжд от цветя и конфети, с които го обсипа тълпата.

Седмината гладиатори прекосиха през арената и се строиха под императорската трибуна. Протегнаха десните си ръце, четирите им пръста бях плътно прилепени един към друг, а палците им стърчаха и сочеха голите мечове (символ на всяка битка до смърт). Поздравиха императора, като извикаха в един глас обичайното: Ave, Caesar! Morituri te salutant! (Привет, цезаре! Отиващите на смърт те поздравяват!) Калигула също протегна дясната си ръка напред с дланта нагоре и я раздвижи, посвещавайки така смъртоносната схватка на публиката, която отново изригна в буреносни аплодисменти.

Клавдий каза на Агрипинила, че е заложил доста пари на Горан, убеден, че ще победи и шестимата си противници.

– Защо? Да не си получил знак от богинята Фортуна? – попита го тя с безизразен поглед.

– Никакви знаци, скъпа – отвърна Клавдий. – Техническа оценка. Готът се бие в тракийски стил, което означава подвижност, скорост и решителност да убива. Младежът е перфектно подготвен и този стил му подхожда. Въпреки че мурмилоните са добре защитени, те са прекалено тежкоподвижни, за да се бранят от него, а дългите им мечове нищо не струват срещу бързия млад атлет, който може да избегне като тигър всеки техен удар.

– Ами рециариите? Те не са ли най-смъртоносните секутори (преследвачи) на тракийските бойци? – оспори тезата му Агрипинила, която вече имаше доста познания за гладиаторските битки.

– Те, разбира се, са по-опасни. Схватките между траки и рециарии могат да продължат дълго, но ако готът е трениран да издържа на дълги битки, както съм чувал, накрая той ще спечели.

– Хмм... Не знам, Клавдий. Не е лесна работа да победиш шестима души едновременно. Дори да убие първия, вероятно ще го ранят и накрая ще е останал без сили. Ако най-добрият рециарий се окаже последният му противник, ще загуби.

– Искаш ли да се обзаложим? – предложи чичо Клавдий, който си падаше по залозите, игрите със зарове и таблата (игра подобна на дамата, но от египетски произход).

– Какъв залог предлагаш? – прошепна Агрипинила в ухото на чичо си.

– Чакай да измисля някакъв добър.

Започна първата схватка. Горан се изправи срещу един огромен мурмилон, който се биеше с животинска ожесточеност и успя да изтръгне няколко залпа от аплодисменти с живописните си удари. Накрая рани гота отстрани в гърдите, но загуби равновесие ѝ падна в пясъка. Подвижният рус мъж скочи отгоре му и насочи тракийския си меч към гърдите му. Мурмилонът го ритна с коляно в слабините и публиката веднага започна да го освирква. Готът се търколи на земята. Цялата публика затаи дъх, докато мурмилонът се опитваше да го довърши с големия си тежък меч. Но любимецът на тълпата избегна удара на противника си и го рани в бедрото. Огромният гладиатор залитна. По-младият го хвана и го свали на земята. Сбиха се като лъвове в пустинята, накрая Горан успя да се озове върху врага си и вдигна извития си като коса меч над главата му. Тъй като се бе бил смело, мурмилонът вдигна юмрук, – така молеше животът му да бъде пощаден. Горан се поколеба. Тълпата сочеше с палци надолу и крещеше: "Iugula! Iugula! Iugula! " (римски възглас, призоваващ за убийство с прерязване на сънната артерия). Горан вдигна противника си, после направи бързо салто и преряза гърлото му с един от тайните си удари. Уби го на място.

Публиката скочи на крака и пощуря, ревеше с единодушен ентусиазъм поздрави в чест на великолепната победа на гота. Със смъртни маски на лицата, съдиите се втурнаха на арената, за да проверят състоянието на мурмилона, обявиха го за мъртъв и го извлякоха от кръга. Междувременно възгласите затихнаха и секундантите на Горан му помогнаха да отиде до ъгъла си и се погрижиха за кървящата рана на гърдите му.

– Все още ли искаш да се обзаложиш? – попита Агрипинила чичо си Клавдий, който си гризеше ноктите и разтревожен наблюдаваше как секундантите на Горан си вършат работата. Беше облекчен донякъде, но забеляза, че не го отвеждат към лазарета.

– Разбира се, този човек се бие като лъв – отвърна той.

– И какво си готов да изгубиш?

– Ще заложа голямата си перла, която толкова много ти харесва.

– Добре. Ами ако спечелиш?

– Ще ми позволиш да ти татуирам буквите К и А на задните части.

– Знаеш ли как се правят татуировки? – прошепна тя в ухото му. – Или това е просто извинение да ми набодеш задника?

– Ще се изненадаш колко съм добър и в двете.

– Добре, стар мръснико. Договорихме се – съгласи се Агрипинила. – Аз наистина искам тази перла.

Междувременно, докато чакаха да зашият раната на Горан, трима мавританци – двама мъже и млада жена, – осъдени да бъдат хвърлени на лъвовете заради грабеж, бяха въведени голи на арената от десетина преторианци, водени от претора, който обяви присъдите им. Групата се строи пред императорската ложа, а магистратът изложи основанията за наказанието им и помоли императорът да го потвърди или да ги помилва. Тълпата сочеше с палци надолу и крещеше: "На лъвовете! На лъвовете!" Калигула протегна ръка със свит юмрук и протегнат настрани палец и така подтикна публиката да стане още по-шумна, след това безмилостно обърна пръста си надолу.

Гардовете подадоха по една кама на всеки един от тримата затворници, за да имат някаква възможност за защита, след това излязоха заедно с магистрата и ги оставиха на произвола на съдбата. От ниска порта на арената с рев се втурнаха дванайсет изгладнели възрастни лъва. Насърчавани от глъчта на зрителите, големите котки се втурнаха след мавританците, хвърляха се върху тях и ги подмятаха в лапите си. След минути младата жена бе съборена и разкъсана. Двамата мъже обединиха силите си и убиха един лъв, но също бяха разкъсани от останалите зверове.

Лейди покри очите си ужасена, останалите чувствителни жени също извърнаха глави, за да не гледат лакомията на лъвовете, които се биеха помежду си за трите трупа на жертвите и дъвчеха плътта им сред локви кръв. Друзила и Агрипинила бяха свикнали с безмилостните ритуали на римското правосъдие и понесоха сцената, не бяха изпълнени с удоволствие, но и не замижаха.

– Защо позволяваш изпълнението на такива жестоки смъртни присъди? – попита Лейди съпруга си.

– Такива са традициите ни, скъпа. Осъдените престъпници чужденци отиват за храна на лъвовете – отвърна Калигула,

– Ами римските граждани?

– Зависи от положението им. Благородниците и патрициите се изпращат на заточение и им се отнема собствеността. Плебеите са пребивани с камъни на публични места, робите се разпъват на кръст от господарите си. Но битовата престъпност е много рядка сред римляните. Голямата им страст са политическите конспирации, подкупите и държавната измяна. В такива случаи виновните се удушават в Тулианум (малък затвор близо до рострата, построен от Сервий Тулий, шестия римски цар) или просто се екзекутират от пазачите.

Укротителите върнаха обратно лъвовете в клетките им и около стотина работници почистиха арената от останките на тримата мавританци и пръснаха чист пясък върху кървавите локви.

Битката между гота Горан и неговите противници започна отново сред силни възгласи. В живописна серия от героични схватки идолът на тълпата победи и останалите си петима съперници. Трима от тях бяха убити с един удар от феноменалния рус атлет, а останалите двама бяха свалени на земята и обездвижени под заплахата на тракийския му меч. В последните два случая, докато цялата публика сочеше с палци надолу и настояваше за гибелта на повалените гладиатори, готът гледаше към императора и очакваше неговата присъда. Въпреки няколкото палеца нагоре, размахвани от някои бони и конници, Калигула угоди на народа си, като всеки път сочеше надолу.

Още цветя и конфети поздравиха победителя на арената. Няколко обезумели голи до кръста жени се втурнаха към красавеца, но бяха грубо отблъснати към трибуните от пазачите.

Клавдий погледна самодоволно Агрипинила.

– Боя се, че върху сладкото ти задниче завинаги ще остане следа от тайната ни любовна история, скъпа моя племеннице – прошепна ѝ той.

– Това май ти харесва, а? – изгледа го снизходително Агрипинила и го целуна набързо. След това забеляза, че има раздвижване на арената и се усмихна. – Но по-добре да изчакаме да обявят пълната победа, скъпи мой чичо.

В пълно недоумение Клавдий погледна към разпоредителите, които обявиха, че нубиецът Лотар ще се бие с гота Горан до смърт. Великолепният черен гладиатор, който бе домакин на празненството в таверната на Ромул в навечерието на Рождеството на слънцето и се наслади заедно с приятелите си на услугите на Месалина, излезе на арената, посрещнат от смесените реакции на народа и обнадеждените аплодисменти на боните. Поздрави императора и размаха снаряжението си на рециарий – тризъбец и мрежа – към тълпата. Раздразненият Клавдий се обърна към Калигула.

– С-с-спри това б-б-безумие, Кал! Готът спечели б-б-безапелационно!

– Съжалявам, К-к-клавдий – отвърна подигравателно Калигула. – Може да изгубиш всичките си залози, но ние имаме намерение да гледаме най-великата схватка в гладиаторската история.

– Но т-т-това н-н-не е по п-п-правилата!

– Грешиш, скъпи чичо. Правилата позволяват да се пуснат двама допълнителни самостоятелни претенденти – поясни Калигула. – Нали така, Теренций?

Едилът Теренций Кота потвърди и Друзила подкани чичо Клавдий да вика в подкрепа на гота, защото той без проблеми може да победи нубиеца. Дълбоко разочарован, Клавдий се обърна към Агрипинила.

– Събирачите на залози сигурно са предложили на Лотар огромна сума, за да не плащат спечеленото на тези, които са заложили на младежа – изръмжа той на племенницата си.

– Играй честно, чичо. Ще ти направя хубав масаж като благодарност за перлата, става ли?

Смъртоносната схватка между Лотар и Горан бе наистина най-великата, състояла се в Рим през последните стотина години, откакто в столицата на империята се провеждаха гладиаторски борби. След поредица от живописни атаки русият атлет нанесе дълбока рана в бицепса на нубиеца, но накрая черният шампион уви гота в мрежата си, хвърли го на земята и вдигна тризъбеца, обърнат към императора в очакване на присъдата. По-голямата част от тълпата сочеше с палци нагоре и молеше Калигула да пощади живота на гота. Боните и конниците гневно насочваха палци надолу и искаха незабавна справедливост за убиеца на Сервилий. Калигула изчака доста дълго преди да вземе решение, след това предприе огромен политически риск и обърна палеца си... нагоре!

Вдовицата на Сервилий избухна в сълзи. Конниците се омърлушиха. Боните закрещяха ожесточено, но огромното мнозинство аплодираше милостта на императора. Лотар пусна от мрежата изпадналия в неизгодно положение гот и го остави да лежи на земята, след това се приближи към императорската ложа и вдигна тризъбеца в знак на победа. Но Горан знаеше, че Семпроний Ватия ще го продаде на галерите на имперския флот и избра смъртта пред тежкото робство. Скочи на крака и замахна с меча към гърба на нубиеца. Пред очите на окаменялата тълпа нанесе впечатляващ, но повърхностен удар по рамото на победителя, който освен да разяри якия черен гладиатор, не можеше да постигне нищо друго. Лотар бързо отвърна, като уви нападателя си в мрежата, притисна го към земята и вдигна тризъбеца над него. Погледна императора, който, без да се колебае насочи палец надолу още преди някой да му подскаже нещо друго. Тълпата затаи дъх. Лотар погледна Горан, знаеше, че младият гот можеше лесно да го убие, но не го направи, а нападението му бе начин да умре на арената.

– Сбогом, приятелю! – каза нубиецът на иберийски на гордия си колега. След това натисна тризъбеца в гърдите на Горан и го забоде за земята.

Жените се разплакаха и хвърлиха последните си цветя върху мъртвия си идол, а мъжете коментираха изключителната битка и поздравяваха императора със силни възгласи в името на вечната слава на Рим. Друзила кимна на Катег, в чийто поглед се четеше нетърпението да се срещнат на вечеря. Калигула поздрави едила Теренций Кота за прекрасната организация. Друзила добави и своите похвали и каза на Кота, че в близките дни ще го посети в кабинета му. Имаше предвид заради лиценза на Муций, но изтъкна като причина желанието си да му помогне с бюджета. След това заедно с Лейди последваха Калигула на излизане от амфитеатъра сред тълпи от поздравяващи ги почитатели, които батавските телохранители трудно удържаха.

Родителите на Месалина поканиха няколко магистрати и конници с жените им на вечеря в двореца си на хълма Авентин, не забравиха и Ирод Агрипа. Еврейският принц учтиво отказа, но с удоволствие разреши на Пиралис и Нимфидия да придружат Домиций Ахенобарб и Хортензий Скавър, които също щяха да ходят у Домиция Лепида. После си проправи път през множеството и забърза към голямата си покрита носилка, където го чакаше Ювения, гола като сирена и по-омагьосана от влюбено за първи път малко момиче.

Публикола напусна ложата заедно с Октавия, преди да започнат да го критикуват за развода му със Скрибония, който някои от боните смятаха за обида, тъй като цензорът бе прогонил жена от благородното семейство на Фабиите, предвождано от техния съратник Фабий Лентул, за да започне връзка с млада робиня, която имаше безсрамието да прави секс на сцената под покровителството на императорската сестра. Муций утеши Марция Кордия и нейните колежки от гилдията на проститутките, дълбоко натъжени от трагичния завършек на еднодневната връзка между Месалина и Сервилий. Той изпита огромно облекчение, че никой не бе разбрал за участието му в организирането на съдбоносната среща. Сега, след като ревнивият гладиатор беше мъртъв, вероятността да замесят името му в цялата случка беше равна на нула. Метелий Габиний и Публий Сертик, насрочили бурно празненство на Зелените за същата вечер, поканиха дългокраките проститутки в леопардови кожи да се присъединят към тях и да доведат колкото могат повече колежки в Залата на Херкулес Инвиктус (публично средище, посветено на култа към непобедимия Херкулес близо до портите на Циркус Максимус), което бяха наели и украсили за случая.

Чичо Клавдий се помота с Агрипинила пред амфитеатъра, за да обсъди залозите си и да събере печалбите си от тези, в които бе предвидил шест чисти победи за гота. Всъщност между събирачите на залози и клиентите им избухнаха оживени спорове, тъй като русият шампион бе убит, след като спечели шестте насрочени схватки. Никой не знаеше дали правилата позволяват с него да се бият още двама допълнителни претенденти след шестте победи. Накрая агентите на Клавдий отказаха да му изплатят тези залози, в които бе предвидил пълна победа, но хитрият патриций все пак си тръгна с прилична сума. Докато се прибираха с Агрипинила на неговата носилка, той обяви, че е спечелил и облога си с нея.

– Да приемем, че и двамата сме спечелили – намери разрешение палавата племенница.

– Май много искаш да получиш голямата перла, а, малка мръснице? – каза чичото и я погали по задните части.

– Естествено... Но ти пък ще имаш възможността да ми набодеш задника и да се подпишеш на него завинаги, гаден дърт развратник.

– Такава си лисица, Агри... – промърмори той, докато тя разголваше гърдите си и ги търкаше в лицето му.

15.

В ранната привечер на същия ден Метелий Габиний изпрати носилка до дома на Макрон, за да вземе съпругата му Ения Сабина и да я отведе до Залата на Херкулес Инвиктус.

Макрон вече живееше за постоянно в обществената си резиденция на форума с младия си гръцки любовник и не се бе връщал вкъщи от няколко дни. Ения знаеше, че съпругът ѝ се интересува повече от политика и момчета, отколкото от дома си, който се издържаше изцяло от зестрата на Ения и богатото ѝ сабинянско семейство. Родът ѝ не бе патрициански, но все пак бе древен и горд. Нощта преди двайсет дни, когато прави любов с Калигула по време на имперския банкет, все още бе ярко запечатана в паметта ѝ. Тя така и не разбра, че невероятното усещане в гениталиите ѝ бе предизвикано от ухапванията на малките мушички – Cantharis iberiana, – които Калигула тайно бе поставил във вагината ѝ. И вярваше, че силните, безкрайни оргазми бяха предизвикани от божествените способности на императора, който бе успял да отключи похотливостта ѝ, дремеща във всички сабинянки. Затова оттогава Ения не бе правила любов с никого друг и утоляваше сабинянския си копнеж по секса с еротични фантазии и честа мастурбация.

Тъй като беше донякъде скептична към уверенията на Метелий Габиний, младия лидер на Зелените, че императорът ще дойде да се види с нея, Ения помоли майка си Фулвия да се облече подходящо за случая и да я придружи, за да ѝ помогне да избегне нежелани домогвания сред повече от трите хиляди гости, които се очакваха да дойдат в Залата на Херкулес Инвиктус за през нощта. В изискана светлозелена туника и елегантна наметка в същия цвят, с малко златно колие и никакви други украшения, тъничката брюнетка се качи на носилката си и заповяда на носачите да се отбият до дома на майка ѝ. Пълната, но жизнерадостна четирийсет и две годишна Фулвия Сабина беше толкова развълнувана от идеята да отиде с дъщеря си на важно римско празненство, че се появи в много ярка и много впита розова дреха, обсипана с връвчици и каишки, с евтино колие, пера и воали, които едвам успяваха да поберат в себе си едрата ѝ фигура.

Наетата от Зелените и скаутите за годишното им празненство зала се състоеше от огромно помещение за почивка, голяма кухня, няколко всекидневни, място за игра на хазарт, различни сепарета, покрит топъл басейн, четири общи латрини, площ за гимнастически упражнения – всичко това свързано с коридори. Помещението за отдих бе украсено със зелени панделки, огромни боядисани в зелено изкуствени цветя и пъстри фигури от глина или смес от плат и папирус, които изобразяваха шампионите колесничари, конете им и боговете. То бе препълнено с хора. Край дългите маси се трупаха гости, предимно млади мъже и жени, пиеха вино или бира и пееха популярни песни, докато робите поднасяха обикновени ястия, музикантите пееха, момичетата танцуваха, проститутките в леопардови кожи се развихряха, маскирани актьори импровизираха пантомимични етюди върху четири ниски платформи. Атмосферата беше весела и приповдигната, но се държеше под контрол от десетки пазачи в цивилни дрехи пред залата.

След като показаха пропуските си и влязоха в помещението, майката и дъщерята попаднаха в блъсканицата и накрая бяха разделени въпреки усилията им да останат заедно. Фрапиращата външност и едрите гърди на Фулвия привлякоха вниманието на група любители на обилната женска плът, които наобиколиха зрялата сабинянка и я затвориха във въртележка от мъжки тела, а двама музиканти засвириха на барабани и флейта около нея, предизвикваха я да танцува, да се смее и да пие неразредено с вода вино. О, Фулвия обичаше дивите забавления! А и всичките тези млади мъже, които танцуваха гальовно около нея, целуваха я и я прегръщаха, щипеха я по дебелия задник, опипваха гърдите ѝ, казваха ѝ, че е кралицата на вечерта, най-сексапилната нимфа на Херкулес и други сладки глупости.

Подмятаха я в ръцете си, предаваха си я един на друг през коридорите и вратите по пътя към "кой знае кое място, но пък на кого ли му пука?" Пеещата компания заведе дебеланата в една от изпълнените с пара бани. Все още по къси хитони, някои от мъжете влязоха в голямата дървена вана. Фулвия огледа телата им, фокусира очевидно възбудените им гениталии, които добре личаха през мокрия плат, докато се плискаха във ваната, разливаха топла вода навсякъде и я канеха да се присъедини към тях.

– Ела, Фулвия! Изкъпи се със синовете на Херкулес! Ще ти хареса!

Изкушена, но все още колеблива, майката на Ения потри корема си с две ръце през тясната розова дреха, сякаш искаше мнението на животното в себе си. Под забързващия се ритъм на барабаните и флейтите в ръцете на музикантите край нея останалите мъже я галеха по едрия ханш и налетите бедра, като едновременно с това се опитваха да развържат връзките и панделките, които държаха дрехата ѝ.

– Не, не, не... – повтаряше Фулвия и ги отблъскваше. Но после разтвори ръце и се втурна напълно облечена към ваната, поклащайки бедра в ритъма на музиката. Мъжете ѝ помогнаха да изкачи дървените стъпала към ръба на ваната. След това я поеха и я свалиха в топлата вода. Дрехата ѝ плътно прилепна към едрата ѝ фигура, но ръцете на възбудените младежи намериха бързо дебелите ѝ бедра, когато тя заплува чувствено към тях и усети как еректиралите им пениси я докосват през безбройните ѝ воали и собствените им хитони под водата. Устите им се впиха в страстни целувки, те засмукаха дебелите ѝ устни и похотливия ѝ всепроникващ език.

Тя започна да стене и да разтваря късите си тлъсти крачета като жаба, усети някакви ръце да разхлабват връзките около кръста ѝ, да опипват огромните ѝ меки гърди. Някой засмука забележителните ѝ големи зърна, които ставаха все по-твърди в устите на разбеснелите се момчета. Други ръце се протегнаха под водата и започнаха да галят слабините ѝ, да отместват препаската ѝ и да опипват месестата ѝ широка вулва, изцяло покрита и заобиколена от гъст храст меки косми, които се поклащаха под пръстите им, разтварящи закръглените ѝ срамни устни и потриващи чувствителния ѝ клитор, за да увеличат страстта, която разтопяваше сърцето ѝ.

Каква прекрасна топла вана! Какво удоволствие ѝ доставяха всичките тези усти и ръце! С каква наслада мъжете опитваха цялата тази плът, плувнала сред воали и хитони, когато повдигнаха дрехата ѝ над бедрата! А как се мяташе и гърчеше тя, как крещеше, докато те хапеха огромните ѝ заоблени бедра, изяждаха пльокащия ѝ горещ кунус, опитваха пикантните ѝ сокове под и над водата, повдигаха и разтваряха краката ѝ, лижеха и хапеха ануса ѝ и вкарваха с пръстите си вода в него, атакуваха пулсиращия ѝ клитор като гладни акули!

Но ненаситната сабинска матрона ги остави да правят всичко, което поискат, с такава всеотдайност и нагорещена чувственост, че те нямаше как да не изпомпат цялата си трескава мъжественост в нея, завираха твърдите си членове в устата и гениталиите ѝ, сякаш искаха още да надуят дебелото ѝ тяло, за да не му позволят да потъне на дъното на ваната. Тя реагира като прострелян с харпун кит и започна да подканя младежите да проникват още по-дълбоко в нея, когато усети оргазмът ѝ да избухва на няколко последователни серии, докато те се редуваха бързо между пълните ѝ бедра, разплискваха вода извън ваната и я чукаха до краен предел, а останалите държаха краката ѝ разтворени и раменете ѝ над водата, въпреки нейните мятания и писъци.

***

След като изгуби майка си от поглед, Ения се разходи и пооглежда известно време из тълпата, отблъсквайки домогванията на различни млади мъже, привлечени повече от елегантната ѝ туника и чувственото ѝ лице, отколкото от тялото ѝ, което бе пропорционално, но прекалено слабо и дребно за обичайния римски вкус.

Въпреки това трима мъже я последваха в един коридор. Типичният ѝ сабинянски външен вид беше доста стимулиращ за агресивните римски женкари – големи черни очи, матова средиземноморска кожа, леко издадена челюст, голяма уста, бели равни зъби, месести устни, гъсти черни вежди и буйна тъмна коса. Вероятно и миризмата ѝ на самка също оказваше възбуждащ ефект върху мъжете.

Тя се спря и се огледа, очевидно бе, че търси някого. Тримата мъже се приближиха към нея.

– Търсиш ли някого? – попита най-високият.

– Пълна жена с прилепнала розова дреха – отвърна Ения.

– Мисля, че я видях – каза той и смигна на приятелите си.

– О, така ли? Къде?

– Ела, ще ти покажа – подкани я мъжът без колебание.

Ения му повярва и го последва, а другите двама безмълвно тръгнаха от двете ѝ страни. Разминаха се с двама охранители, които я погледнаха и продължиха надолу по коридора.

– Ти сабинянка ли си? – попита високият.

– Да – отвърна тя спонтанно и веднага си прехапа езика. Щеше да е по-добре да бе излъгала, тъй като знаеше, че сабинянките се смятаха за лесна плячка от римляните.

Мъжът се насочи към един осветен вход, но се спря и се обърна към нея. Другите двама я притиснаха отзад.

– Обичам сабинянките – заяви високият и веднага постави ръка на пубисната ѝ кост, притисна пръста си в нея през туниката, а другите двама я прегърнаха и ѝ хванаха ръцете.

– Спрете, моля ви! – замоли се тя, безсилна да се защити.

– Нека малко те поопипам – каза високият, вдигна долния край на туниката ѝ и прокара длан по здраво стиснатите ѝ крака. Другите двама я целуваха по шията и я галеха по малките гърди, намериха набъбналите ѝ зърна и ги притиснаха с върховете на пръстите си през плата.

– Тя е възбудена, Сепи – съобщи единият зад нея и притисна подутината си в задните ѝ части.

– Не, моля ви! Изобщо не съм възбудена! – възразяваше умолително тя.

– Да видим дали е така – реши високият и прокара ръка нагоре по стройните ѝ крака. Напипа увитата в препаската вулва, която Ения бранеше, като здраво стискаше бедра. – Ммм... какво хубаво гъсто окосмяване имаш – добави той и опипа къдравите косми, които покриваха цялата долна страна на корема ѝ и стърчаха обилно през двете страни на препаската.

– Моля ви... Имам среща с много важен човек.

– Може да почака няколко минути... – отвърна той и докосна с устни нейните, докато другите двама продължаваха да търкат зърната ѝ и да предизвикват вълни от възбуда, които бързо се съсредоточаваха около гениталиите ѝ.

– Не мисля... – простена тя и се опита да избегне целувката му.

– Хайде... Ще ти хареса дори още повече, ако си подмокрена и готова – настоя високият, когото нарекоха Сепи, а това бе съкратено от Септимий.

– Само искаме да те опипваме, скъпа – прошепна единият зад нея, който търкаше зърната ѝ.

– Само за малко да се докоснем до този хубав сабинскй кунус – додаде другият.

– Знаеш, че няма да те нараним, нали? – добави Септимий и прокара ръце под туниката ѝ, стимулирайки горната част на пубисната ѝ кост и наслаждавайки се на окосмяването, като не спираше да докосва с устни лицето ѝ.

– Ооо... – въздъхна Ения и усети серия бързи контракции във вагината си, които я накараха да залюлее таза си напред-назад в ръцете му.

– Няма да направиш нищо лошо, ако малко отвориш крака и ни оставиш да се докоснем до малките ти устнички там долу – настоя Септимий, като усети, че тя е готова да се предаде.

– Колко ще трае това малко? – попита тя задъхана.

– О, достатъчно, за да усетим колко си прекрасна – прошепна Септимий и сграбчи с цяла шепа космите ѝ и ги опъна нагоре.

– Ооо... Но само ти, ясно? – простена тя.

– Не, скъпа... Приятелите ми също заслужават да те почувстват.

– Ще сме много нежни... – обеща мъжът, който си играеше със зърната ѝ.

– Ще ме пуснете ли да си вървя, ако ви позволя да го направите? – попита тя и се обърна към него.

– Да, разбира се – каза той и я целуна по бузата.

– Добре тогава... – промърмори тя на Септимий, – но дръжте ръцете си под туниката ми.

– Хайде – отвърна той и я стисна за тесния ханш.

Разтреперана от възбуда, Ения постави ръце на раменете му и бавно разтвори бедра.

– Само отвън, ясно? – простена възбудената млада сабинянка, когато пръстите на Септимий погалиха косматата ѝ вулва, плъзнаха се по набъбналите срамни устни, разтвориха ги, за да опипат втвърдения ѝ клитор и обилното овлажняване, изтичащо от разтворената ѝ вагина.

– Ооо... – задъха се тя и разтвори още крака, като му позволи да я гали с цяла длан по слабините, които бяха покрити и отстрани с гъсти косми, преминаващи в мек мъх по вътрешната страна на бедрата.

– Усещаш ли го? – попита Септимий и завъртя пръст между срамните ѝ устни и по клитора ѝ.

– Да, точно тук...

Мъжът, който галеше зърната ѝ през туниката, пъхна ръце през дълбокото изрязаните отвори за ръцете и като хвана в шепи малките ѝ гърди, започна да потрива чувствителните им връхчета на голо, а от това движенията на таза ѝ и стенанията ѝ станаха още по-отривисти. Другият също плъзна длани под туниката ѝ започна да разтрива сладкия ѝ задник, като отместваше препаската настрани, разтваряше бузите ѝ и търкаше цепката ѝ, която също бе покрита с косми, а слез това внимателно вкара средния си пръст в ануса ѝ.

Притисната между тримата и нападната от всички страни, Ения стенеше неразбираеми думи, когато Септимий разтвори срамните ѝ устни и завъртя три пръста срещу подгизналото ѝ вагинално, отвърстие.

– Харесва ли ти, а? – прошепна ѝ той.

– Да, харесва ми!

– Да вляза ли леко вътре?

– Добре, но само малко... – отвърна тя задъхано.

Високият притисна трите си пръста до половината в нея, а този зад нея завря пръста си по-дълбоко в ануса ѝ, а пръстите на другата му ръка се приближиха към тези на Септимий, започнаха да стимулират мократа ѝ вулва и да проникват също в нея.

Ооо... Защо бяха толкова лоши? Ооо, много скоро щяха да я накарат да свърши, а и повдигаха туниката по бедрата ѝ... Не знаеха ли, че някой може да я види колко лесно им се отдава, точно както римските мъже си мислеха за сабинянките? Но как би могла някоя жена да устои на такава стимулация? Пък и защо ѝ е да казва "не" в края на краищата?

Потисната от тези мисли, Ения се обърна към единият мъж зад нея с намерението да му каже да спре, но когато отвори уста, той просто я целуна и тя му отвърна, сякаш само това бе чакала. След това всички я целуваха, галеха, мачкаха. Повдигнаха я отзад и разтвориха краката ѝ. Ооо, тя усети големите им пениси да се търкат между бедрата и задните ѝ бузи!

– Не, не можете да го направите! Обещахте ми... – простена, когато Септимий извади пръстите си и потри ерекцията си в разтворените ѝ слабини.

– Но го искаш, нали? – каза Септимий.

– Да, но не бива... Аз съм омъжена.

– Да отидем в някой кубикулум – предложи мъжът зад нея.

– Наехме най-добрия, преди да те срещнем – вметна другият.

– Ооо, защо ме изкушавате? – простена тя задъхана.

– Защото искаме да те изчукаме наистина добре.

– И искаме да те накараме да свършваш като полудяла.

– Не, не искам да свършвам. Имам уговорка.

Септимий вкара главичката на члена си в нея и я раздвижи навътре и навън, без да натиска.

– Мога да те накарам веднага да свършиш, знаеш ли? – каза ѝ.

– Знам, но е прекалено опасно – отвърна останалата без дъх Ения.

– Тогава да отидем в кубикулум – настоя пак мъжът зад нея и разтресе гърдите ѝ.

– Ооо, колко сте упорити – простена тя, докато Септимий и приятелите му продължаваха да я карат да изпитва още по-голямо желание.

– Това е, защото сабинянките са много горещи... – обади се мъжът, който потриваше еректиралия си пенис между задните ѝ бузи.

– И ароматът ти е толкова силен, че не можахме да устоим да не тръгнем след теб – допълни другият.

– Ако ме замъкнете там, ще ме убиете – сподели притесненията си тя.

– Не, скъпа. Само ще те доведем до гаудиум, толкова силен, колкото можеш да понесеш, а когато ни кажеш – ще спрем.

– Сигурни ли сте? – поиска уверения тя.

– Заклеваме се... – заяви Септимий и другите двама повториха думите след него.

– Ще свърша много скоро, да знаете – простена съблазнителната сабинянка, като притискаше мократа си вулва в еректиралия му член.

– Знам... но можеш да свършиш още много пъти, нали? – усмихна се лукаво Септимий и гризна устните ѝ.

– Може би, но вие не трябва да ме държите там повече от един пръстен на свещта, разбрахте ли? (Свещите с пръстени, се използвали за измерване на времето. Един пръстен бил равен на половин час.)

– Заклеваме се... един пръстен, не повече.

– Добре тогава... да вървим.

Тримата я прегърнаха и я пуснаха на земята. Коленете ѝ се подгънаха. Тя едва се държеше на крака, трепереше до тях, но накрая успя да овладее възбуденото си тяло.

– Трябва да отида да изпълня уговорката си не по-късно от полунощ, разбирате ли? – обясни тя и пристегна препаската около кръста си, опъна туниката и оправи косата си.

– Нямаш проблеми, остават поне още два часа до полунощ – успокои я Септимий.

Ения въздъхна поуплашено.

– И ще бъдете мили с мен, нали?

– Разбира се, скъпа – отвърна Септимий, докато другите двама продължаваха да я целуват нежно по шията. Тя пое дълбоко дъх. След това последва тримата си ухажори, които я изведоха от тъмния ъгъл. Всички заедно забързаха по коридора към мястото, където се намираше наетия от тях кубикулум. Но точно преди да стигнат там, Метелий Габиний, който бе тръгнал да търси Ения заедно с двама охранители и който я бе забелязал по-рано на това място, я зърна изотзад в далечината.

– Ения! – извика ѝ високо.

Ения замръзна. Обърна се и разпозна младия скаут, който я покани на празненството на Зелените, като ѝ обеща, че и Калигула ще е там и ще се срещне с нея насаме.

– О, здравей, Метелий! – извика тя и махна.

– Кой е този? – попита Септимий.

– Човекът, с когото имам среща – отвърна тя бързо.

– И ще ни изоставиш? – попита един от другите двама натъжен.

– Налага се...

– Може ли да се срещнем пак, Ения?

Ения огледа лицата им. Бяха разочаровани, че от ръцете им се изплъзва такава гореща жена, но се надяваха пак да я видят.

– Добре – прошепна тя. – Ще се върна тук след два дни, час след залез слънце.

Зарадва ги с това обещание, сбогува се с тях и тръгна с достойнство към Метелий. Сърцето ѝ заби в гърдите, когато скаутът ѝ каза, че императорът е пристигнал инкогнито.

– Иска ли да ме види? – попита тя, едвам прикривайки вълнението си.

Преди да ѝ отговори, Метелий я подуши.

– Ммм, миришеш сякаш вече си възбудена.

– Може и така да е, Метелий, но не ти влиза в работата – заяви Ения, която нямаше никакво намерение да се доверява чак толкова на младежа. – Не забравяй, че съм съпруга на Невий Суторий Макрон, началника на императорския щаб.

– Права си, Ения. Но пък знам, че императорът много те обича и тъй като и аз го обичам много, се радвам, че си развълнувана от вниманието му.

– Какво имаш предвид?

– Да го кажем така, Ения... Смятам, знаеш, че императорът ми оказва честта да ми се доверява за личните си неща. И по-скоро бих умрял, отколкото да предам това доверие. И тъй като ти си едно от личните му неща, за които ми е казал, се надявам и ти да ми се довериш като него.

– Добре, младежо. Доверявам ти се.

– Никой никога няма да узнае от мен какво ще се случи тази нощ с теб и цезаря. За личните ви неща устата ми остава запечатана завинаги, но както се досещаш, може да има политически последствия, ако се разбере какво правите двамата с него.

– Разбирам. Какво иска той от мен?

– Сега говоря от името на цезаря. По причини, които той ще ти обясни по-късно, иска да ме последваш и да правиш каквото ти кажа.

– Добре – съгласи се нетърпеливо Ения. – да вървим.

Метелий я поведе през коридорите, след това влязоха в слабо осветена празна стая и той се спря пред вратата.

– Цезарят ми каза, че си усетила божествената му сила още първия път, когато те е прегърнал, така ли е?

– О, да! – отвърна Ения, като си спомни странното парене във вагината си, когато се люби с Калигула.

– Императорът ще се срещне с теб в стаята зад тази врата.

– Ммм... Нямам търпение, Метелий. Въведи ме.

– Когато му дойде времето, Ения. Беше ми наредено да ти дам важна информация. Първо, цезарят е въплъщение на велик бог. Той е равен на Юпитер Оптимус Максимус и аз лично заедно с моите приятели от Зеления ескадрон съм виждал двамата богове да обсъждат важни религиозни реформи в храма на Юпитер на Капитолий.

– О, знаех си, знаех си! Само един бог може така да ме подпали! – възкликна Ения, която вярваше на всяка негова дума.

– Също като Юпитер и цезарят може да променя външния си вид по желание, но тъй като иска да изпитваш максимално желание към него, ме помоли да ти завържа очите, защото не иска да се разсейваш от божествената му аура, а да се държиш като нормална смъртна жена, докато той не ти махне превръзката от очите и не ти позволи да го видиш. Разбираш ли ме?

– О, да! Разбирам... Завържи ми очите, Метелий.

– Не още, Ения. Божественият император обожава да прегръща жени, чиито сетива вече са възбудени.

– О, Метелий! Аз съм вече възбудена само като те слушам какво ми говориш.

– Знам, но цезарят ме помоли да те подготвя и да се уверя, че си изпълнена с любов и желание още преди да влезеш в стаята и да се насладиш на прегръдките му.

– Разбира се – каза Ения и усети как вълни от желание се надигат в гърдите ѝ. – Какво искаш да направя?

– Затвори си очите.

Ения затвори очи.

– Помоли ме да те съблека, защото иска да влезеш в стаята му напълно гола.

– Добре, Метелий... Съблечи ме за него.

Младият мъж откопча брошката на туниката ѝ, свлече дрехата надолу и я издърпа изпод сандалите ѝ на висок ток. Само по къса долна риза дребното тънко тяло на Ения излъчваше силна миризма не обхваната от страст жена. Малките ѝ гърди, щръкналите ѝ зърна, правите ѝ добре оформени крака и впечатляващият черен триъгълник, който стигаше чак до долната част на корема ѝ, накараха Метелий доста да се възбуди от задачата, която Калигула му бе поставил. Без да се бави повече, той свали и долната ѝ риза и я освободи от препаската, като забеляза преди това, че е подгизнала от соковете ѝ.

– Винаги ли си така мокра? – попита, като погали лицето ѝ с просмукания с течност плат.

– Ами да... не, не винаги, искам да кажа...

Тя затаи дъх, когато той прокара мокрия плат по зърната ѝ и ги стисна с него, от това я побиха тръпки по цялото тяло.

– Какво правиш, Метелий? – попита задъхано, постави ръце на гърдите му и се опита внимателно да го отблъсне.

– Божественият император иска да те възбудя възможно най-силно, за да увелича желанието ти към него.

– Ооо... добре – съгласи се тя и премести ръцете си на раменете му, а той продължи да търка зърната ѝ. След това отново затаи дъх, когато той плъзна мократа препаска по корема ѝ, омазвайки я със собствената ѝ влага по гъстите косми. Разтвори краката ѝ и започна да масажира набъбналите срамни устни и втвърдения клитор с копринената материя, пъхаше пръсти във вагината ѝ, усещаше колко ненормално подмокрена е и как са пламнали лигавиците ѝ. Тя застена и го прегърна.

– О, толкова съм възбудена... – промърмори и започна да люлее таза си напред и назад.

– Струва ми се, че някой друг преди това те е възбудил.

– О, да... Онези трима мъже, опипваха ме доста дълго... – Тя направи гримаса. По дяволите, помисли си... Защо си толкова наивна, Ения? Никога не трябва да си признаваш такива неща! – О, Метелий, не казвай това на Калигула.

– Защо не! Той обожава жени, които лесно се пускат на непознати.

– О, нима?

– Да. И какво правеха с теб тези трима мъже?

– Притиснаха ме в ъгъла и ме галеха.. Накараха ме да си разтворя краката и проникнаха в мен с пръсти... много пъти.

– И ти се подмокри като сюнгер, а? – попита Метелий и завъртя пръстите си в нея.

– Да, така стана... Те ми запретнаха туниката... вдигнаха ме и разтвориха задните ми бузи и бедрата ми... подпряха ме с големите си парчета...

– Оправиха ли те?

– Не, но искаха да ме чукат много здраво и тъкмо ме дърпаха към един кубикулум, когато ти ме видя и ме повика.

– И ти бе готова да се изчукаш и с тримата?

– Дааа! Дали Калигула щеше да е доволен, ако го бях направила?

– Разбира се.

– Оооо... – въздъхна тя. След това целуна като полудяла Метелий, усети ерекцията му, как членът му се подава от хитона и се насочва към слабините ѝ. – Добре тогава... Вземи ме!

– Не, съжалявам, Ения. Не съм непознат – промърморя младежът и се насили да се отдръпне от апетитната сабинянка въпреки желанието си да ѝ го вкара веднага.

– О, да, прав си! Не можеш да го направиш... Но да знаеш, че съм готова.

– Добре. Нека ти вържа очите.

– Да... И по-бързо!

Метелий извади дълъг черен шал от джоба си и го затегна около главата ѝ със здрав възел. След това извади малката кожена кутийка, която Калигула му даде сутринта заедно с указанията за Ения. Бръкна с мокрите си пръсти в нея и десетина мушички кантарида полепнаха по тях. Невиждащата Ения усети пръстите му да се пъхват дълбоко във вагината ѝ и си помисли, че го прави само за да увеличи желанието ѝ. Младият мъж взе още буболечки от кутийката и ги завря в ануса ѝ. Още не усещаше да я хапят, но го чу да отваря вратата на стаята, да я бутва леко вътре и да затваря след нея.

– Цезаре... Там ли сте? – прошепна Ения и влезе като сомнамбул в голямата слабо осветена стая. Гола и с високи сандали изглеждаше много приятно, гарвановочерната ѝ коса още бе вдигната на кок на главата ѝ и уравновесяваше черния храст, който украсяваше долната страна на корема ѝ. Усети към нея да се приближава мъж, който започна да я гали навсякъде.

– О, цезаре. Измъчих се да ви чакам толкова дълго.

Той я сграбчи. Тя също го сграбчи. Той започна трескаво да опипва слабините ѝ и да прониква дълбоко в мократа ѝ дупка. Тя го целуна, после въздъхна шумно и дълго. Ооо... божествената му сила вече бушуваше в нея! Притисна се в тялото му, вдигна коляно към талията му, търсейки незабавно облекчение, като бясно въртеше таза си към ръката му.

– О, любов моя... Отново ме подпали – простена тя и изгуби представа за реалността, когато ужилванията на мъничките буболечки станаха по-осезаеми. Не бяха болезнени, дори не можеше да ги определи като ухапвания, но така силно стимулираха гениталиите ѝ навсякъде, от клитора до най-големите дълбини на утробата и червата ѝ, че тя запулсира като вулкан, готов да изригне с цялата си мощ.

– О, не... Не спирай! – помоли тя, когато той извади пръстите си от нея. – Моля те, какво правиш? Говори ми!

– Върви! – нареди ѝ той с дрезгав глас.

Хвана я за ръка и я поведе в кръг около себе си, като гледаше как потрепват бедрата ѝ от ухапванията на божествената му сила. Накара я да се завърти и се отдалечи. Тя се въртеше, стенеше, притискаше корема си с ръце. След това се хвърли към него и го прегърна. Той потри зърната ѝ и това увеличи конвулсиите на тазовите ѝ мускули. Целуна го, а той подръпна космите между краката ѝ и завъртя пръст около клитора я.

– Вземи ме, цезаре! Горя... – простена тя.

Но Ения не знаеше, че това вече беше друг мъж. Бе така овладяна от желание и от усещанията, които се надигаха в таза ѝ, че не можа да усети разликата. Още около двайсет мъже тихо се подпираха на стените и я гледаха. А тя не чуваше как всеки един пристъпва към нея, после се отдалечава и друг заема мястото му.

Зад превръзката на очите тя си мислеше винаги, че това е той... и продължаваше да го нарича "цезаре", "бог", "господар", само че Калигула не беше там. Той я преотстъпи на най-верните си скаути като награда за службата им, и предложи цялата схема на Метелий Габиний същата сутрин преди гладиаторските боеве. Само помоли младежите да му докладват на следващия ден за реакциите ѝ.

– Това е само експеримент, Метелий – каза Калигула и даде на скаута кутийката, пълна с испански мухи. – Готов съм да се обзаложа, че дори двайсет младоци в разцвета на силите си не могат да задоволят жена, особено гореща сабинянка, докато тези чудовища разпалват плътта ѝ.

– Сигурно ще се усети, че ви няма.

– Глупости, Метелий! Когато жената е с превръзка на очите и изкарана извън кожата си от страст, може да се изчука с цяла кохорта легионери (около 480 души) и пак да си мисли, че е все с един и същ.

Случващото се с Ения тази нощ напълно потвърждаваше предвижданията на Калигула. Тя възбуди не само двайсетимата скаути, които извадиха късмет, но и всичките богове и богини на любовта и секса, почитани под различни имена в цялата империя. Няма начин да не са били там, за да я гледат...

Скаутите се редуваха да я целуват и опипват навсякъде, поглаждаха нежната ивица мъх по гръбнака ѝ, стигаща до по-гъстите косми на цепката ѝ, пъхаха пръсти във възбудения ѝ анус, радваха се на обширното ѝ окосмяване, търкаха набъбналите ѝ лигавици, вдъхваха неустоимия аромат на косматите ѝ подмишници, хапеха чувствителните ѝ рамене, потриваха нежните косъмчета по заоблените ѝ твърди задни части. Последният, който я докопа, затегна превръзката на очите ѝ и я сложи по гръб на голямото тухлено ложе в стаята.

Тя се опъна на вълнения дюшек и пое всеки мъж, сякаш беше той. Повдигаха задните ѝ части и хапеха бузите ѝ, пръхтяха и гризяха цепката и розетата ѝ. И това пак беше той. Той изяждаше и кунуса ѝ, оттегляше се за няколко мига и пак започваше с удвоена енергия, а тя започна да избухва в оргазъм след оргазъм, докато той я смучеше и хапеше, пронизваше я с големия си член, притискаше я, влизаше на тласъци в нея, отпред и отзад. Винаги беше той, богът, който я накара да крещи и да свършва много пъти. Богът, чийто член винаги бе твърд и ставаше дори още по-твърд, след като се изпразнеше в нея, тъй като тя не знаеше, че този бог винаги бе заменян след това от нов мъж. И че божествената сила, пулсираща вътре в нея, извираше от малки буболечки, чиито ухапвания и секрети увеличаваха копнежа ѝ и уголемяваха пенисите на мъжете, и повишаваха желанието им да я притежават.

Затова и след два часа груб секс, който би изтощил всяка друга жена, Ения не спираше да моли за още. И нейният бог ѝ даваше още, защото тя вече съвсем бе обезумяла и искаше да му даде всичко от себе си.

– Сега искам помощниците ми да те държат – прошепна в ухото ѝ неговият неузнаваем дрезгав глас.

– Да, цезаре! Кажи им да ме притиснат и да ме убият веднъж завинаги!

Вплетена в неговото тяло, разрошената Ения го чу да щраква с пръсти, а след това долови и звук от отваряне на врата. Двайсетимата уморени скаути, които ѝ доставиха този невероятен гаудиум, си тръгнаха тихо, а Метелий Габиний и десетина млади представители на Зелените влязоха, без се опитват да заглушават стъпките си. Нейният бог я остави там, на леглото. Няколко мига по-късно тя усети как четирима, петима, а и повече мъже започнаха да я повдигат и да я чистят от всичката тази сперма по нея с напоени в топла вода кърпи. Тя прегърна първият попаднал ѝ младеж и започна да стене като сирена, когато кърпите преминаваха по най-интимните ѝ части, но без да намаляват божествената сила вътре в нея, а само възбуждаха нови желания.

Междувременно останалите мъже обърнаха дюшека ѝ постлаха чисти завивки, после сложиха нови възглавници върху тях. Върнаха я обратно върху тях, започнаха да галят тялото ѝ, като се опитваха да я удържат на едно място, макар да знаеха, че афродизиакът още действа.

– О, къде е моят господар? – простена тя и започна да клати бедрата си. Метелий свали превръзката ѝ. Ения извъртя очи, след това го позна.

– О, това си ти, Метелий... – каза. Прегърна го и затрепери в ръцете му. – Божествената сила ме подлудява!

– Знам, Ения... Цезарят се превърна в лебед.

– Ооо, дали ще го направи с мен както Юпитер с Леда?

– Да. Ние сме тук, за да му помогнем.

– О, прекрасно... Ела, докосни ме, Метелий. Подготви ме. – Тя го целуна. Той започна да масажира вулвата ѝ, да галя клитора ѝ, който вече бе нараснал два пъти от мига, в който го докосна за първи път. Другите мъже вдигнаха коленете към лицето ѝ, подпряха таза ѝ и разтвориха бедрата ѝ.

– Лижи ме, Метелий! Направи го, направи го!

Младежът нямаше търпение да се подчини и зарови глава в косматия ѝ чатал. Търкаше носа си по набъбналите ѝ срамни устни, вдъхваше и опитваше соковете ѝ, смучеше клитора ѝ, докато останалите мъже гризяха зърната ѝ, вдигаха ръцете ѝ, хапеха и лижеха ароматните ѝ космати подмишници и каквато част от тялото си тя поднесеше към устите им. И тя отново загуби свяст, свършваше, стенеше, викаше дори още повече, отколкото когато го правеше с нейния бог. А дали той наистина щеше да се върне при нея под формата на лебед? Дали щеше да е толкова благословена, че да се сношава като митичната Леда със Зевс?

Докато тя бе завладяна от ръцете и устите им, празнеше се като паленце и стенеше като нимфа от свещените гори на Дионисий, друг младеж – звероукротител – подкара към леглото бял мъжки царствен лебед. Метелий и останалите се отдръпната и повдигнаха главата ѝ. И тогава тя видя бога, заобиколен от магическа аура! О, в какъв сън се намираше? Дали това бе истина? Нямаше време обаче да мисли, защото великолепната бяла птица запърха с огромните си криле и скочи на леглото пред откритите ѝ слабини, а Метелий и останалите държаха коленете ѝ вдигнати до гърдите и предлагаха на величественото животно директна гледка към влажните ѝ космати гениталии. О, да! Богът лебед я гледаше и поклащаше дългия си врат над тялото ѝ.

– Ела, императоре, ти, бог и господар мой – простена тя. И той сякаш разбра думите ѝ, захапа силно плътта на корема ѝ, започна да я щипе по слабините и дори да кълве клитора ѝ, след това пъхна жълтата си човка в нея. Ооо... колко мощен, и в същото време нежен и приятен беше божественият ѝ любовник! Колко добре усещаше той желанията ѝ! Как хубаво я целуваше! Тя надигаше таза си към него, свършваше с него, стенеше сладки думи и му отдаваше душата си.

Подтикван от дресьора си, благородния лебед пляскаше с разтворените си криле и подскачаше около бедрата ѝ, докосваше пулсиращия си корем до слабините ѝ, търсеше и намираше начин да докосне тръпнещото си генитално отвърстие в нейното, извиваше се над него, пищеше в отговор на силните ѝ викове, кълвеше гърдите ѝ и се блъскаше в отворения център на вулвата ѝ бързо и силно, като обвиваше тялото ѝ с криле. Дори и при липсата на пенис, безмилостният натиск на неуморимия му полов орган върху клитора ѝ и шумните изблици на соковете ѝ бяха толкова невероятни, че тя се чувстваше напълно пронизана, отвръщаше на трескавите му тласъци, като се притискаше и тя в него, свършваше, прегръщаше шията на лебеда, докато той не я издърпа от ръцете ѝ и не започна да я кълве пак. О, боже мой! Той беше точно над нея, всмукваше клитора ѝ във втвърденото си отвърстие с неудържима сила!

"Да! Даааааа!", крещеше Ения, докато пулсиращия сфинктер на големия лебед поглъщаше и не пускаше еректиралия ѝ орган на удоволствието, държеше го силно и надълбоко в себе си, опъваше и стискаше, докато напълно я побърка с ускоряващия се ритъм на копулацията им. "Да!Даааааа!" – викаше наелектризирината сабинянка, когато спазмите ѝ се усилиха и стигнаха до агония, в ритъм с митичния ѝ любовник! И той свърши, изстрелвайки серия мощни откоси право върху твърдата ѝ розова пъпка! И докато свършваше също с пълна сила, животът се изпари от мозъка ѝ и тя затаи дъх, изпаднала в царството на малката смърт! Но продължи да умира, трепереше, останала без контрол, докато той обливаше разтворената ѝ вулва и вливаше обратно живота в нея. Тя се опита да сграбчи своя бог и да го задържи между бедрата си дори когато нямаше какво повече да ѝ даде. Но дресьорът отдръпна лебеда надалеч. Все още бореща се за въздух, Ения сграбчи Метелий и затрепери в прегръдките му, а буболечките в нея бяха все така безмилостни.

– О, Метелий! Хайде! Влез в мен! – промърмори тя.

Всичките възбудени младежи се скупчиха около нея, започнаха да я прегръщат и целуват, да я хапят, щипят и пошляпват навсякъде. Метелий се качи бързо върху нея ѝ заби еректиралия си пенис. След като чака толкова дълго да го вкара в загадъчната сабинянка, той я блъскаше като луд и се радваше на виковете и изригванията на неудържимия ѝ оргазъм.

След Метелий всички останали негови млади приятели се сношаваха с нея от всички страни и по най-изобретателни начини. Влизаха отпред и отзад едновременно, пляскаха я, вкарваха цели ръце в горящия ѝ кунус, докосваха и драскаха шийката на матката ѝ, докато физическото изтощение на любовниците най-накрая застигна и неутолимата Ения, и младежите, също като царствения лебед, вече нямаха какво повече да ѝ дадат или кажат. Всички се проснаха на или до тухленото ложе, за да си възвърнат поне частица от енергията. Но стимулацията на мушичките продължаваше със същата сила и тя триеше таза си в краката на Метелий.

– Все още чувствам божествената сила да опустошава плътта ми – промърка Ения с глас на припичаща се на слънце котка.

Той я погледва, изсмя се в лицето ѝ и стана.

Поразена, тя го видя да увива малка ленена кърпа около края на къс прът и да го топи в медно ведро заедно с още едно парче плат.

– Добре, Ения, скъпа. Отвори си краката.

Тя полегна чувствено по гръб и прибра с ръце коленете към гърдите си. Ммм... той натисна пръчката дълбоко във вагината ѝ и започна да я помпа, а това беше толкова приятно! Когато тя се канеше да свърши отново, той я повъртя и я извади. Погледна кърпата, взе няколко размазани мушички и ги постави на бялата възглавница. Още не беше свършил, направи същото и с ануса ѝ, извади още смачкани буболечки и ги сложи при другите на възглавницата. След това взе една амфора и изми цялата ѝ ерогенна зона, като я почистваше с чистата кърпа, а тя продължаваше да стене, защото нямаше престава каква е целта на заниманието.

– Сега как се чувстваш? – попита я той, докато оглеждаше остатъците от животинките по възглавницата.

– Добре – отговори тя и го погледна. – Какво гледаш?

– Божествената сила.

– Какво имаш предвид?

– Ела и виж сама.

Ения се изправи в леглото и се взря във възглавницата.

– Какво е това? – попита тя.

– Cantharidae iberianae. Никога ли не чувала за тези мухи?

– Какво...? Афродизиака ли имаш предвид? – попита тя. И се намръщи. Той се усмихна. Ения се огледа. Останалите млади мъже също се усмихваха. През мозъка ѝ премина вероятна мисъл. Метелий приближи възглавницата до лицето ѝ. Тя видя останките от буболечките и се намръщи още повече. – Къде ги намери? – попита с разтреперан глас.

– Ето тук – отвърна Метелий и я погали по чатала.

– Неее! Кой ги сложи там?

– Аз.

– Кога?

– Когато те подготвях отвън.

Ения притвори очи и си спомни какво направи Метелий тогава.

– Копеле! – изръмжа тя с омраза и отвращение. – Цезарят ще те убие, когато му кажа!

– Цезарят ми даде мушиците... и ми каза как да постъпя с теб.

– Неее! – извика тя.

– Да! Това е същата божествена сила, която той те накара да почувстваш, когато те е чукал на банкета.

– Не! Не! Не ти вярвам! – пищеше тя. – Къде е цезарят? Първите двайсетина скаути, които я любиха, преструвайки се на цезаря, се подадоха иззад завесата и се строиха в средата на стаята.

Ения погледна Метелий.

– Къде е цезарят? – процеди тя.

Един от скаутите направи стъпка напред.

– Аз съм цезарят!

Тя поклати глава. Какво беше това? Кошмар?

– Не – каза вторият скаут в редицата и пристъпи до първия. – Аз съм цезарят!

Тя отвори широко очи. Още един пристъпи напред.

– Аз съм цезарят!

– Аз съм цезарят! – обади се един русоляв младеж.

– Не... Аз съм цезарят! – заяви друг.

Ения покри ушите си с ръце, докато и останалите викаха: "Аз съм цезарят!"

– Не! Не! – пищеше тя. – Той се превърна в лебед!

Всички се засмяха. След това се появи и дресьорът, повел лебеда на каишка. Лицето му бе грейнало.

– Цезаре! – възкликна тя.

– Съжалявам, Ения. Това е моят обучен лебед, името му е Ханибал – обясни дресьорът.

Ения видя как птицата започна да кълве по заповед на дресьора си и посърна.

– Неее... – проплака тя. – Защо постъпихте така с мен?

– Ами – започна Метелий и я прегърна. – Доставихме ти великолепни оргазми, нали?

Тя го отблъсна, започна да удря и рита тези, които бяха най-близо до нея, след това избухна в сълзи.

– Копелета! Страхливци! – развика се. – Махайте се! – след това рухна на леглото и зарови лице във възглавницата. Хлипаше и ругаеше целия свят. Колко беше глупава! Как можа да се върже на такъв тъп номер! Срамота, Ения!

Метелий даде сигнал на всички да излязат. След това погали дългата ѝ лъскава коса, пръснала се край главата ѝ по възглавницата, и я зави с одеяло.

– Успокой се, Ения. Никой не знае коя си всъщност.

– Той ли ви накара да постъпите така с мен? – попита тя през сълзи. '

– Разбира се. Цезарят те преотстъпи като награда за верните си скаути и искаше да експериментирам с мухите.

Тя извърна отвратената си физиономия към него.

– Награда, а? Това ли бях аз?

– Да, и беше прекрасна.

– Махай се, проклет скаут! Иди и му разкажи колко бях възбудена от мухите, цезарите и... Зевс! – изръмжа Ения с изкривено от омраза лице. След това се хвърли обратно на възглавницата и отново избухна в сълзи.

Метелий излезе. Тя го чу да затваря вратата.

– Проклет да си, Калигула! – произнесе през зъби. – Ще си платиш прескъпо за този... експеримент. – След това се сви на леглото в ембрионална поза и заплака като дете, на което са отнели завинаги любимата играчка.

Но докато се успокои, все още чувстваше лек, ала настоятелен гъдел в слабините си. Хмм... сигурно остатъци от секретите на мушичките все още действаха, помисли си тя. Как си бе позволил Калигула да постъпи така с нея? Какво бе направила, за да провокира такова нахалство от негова страна? Не знаеше ли, че тя го гледаше като бог, а сега... Ако слуховете за тази му шега с нея се разпространят, тя ще стане посмешището на града... А и как ли ще реагира Макрон? Развод? Може би има политически мотиви зад недопустимата гавра на Калигула... Как би могла да отрече всичко? Ами тримата мъже? Те бяха много мили с нея... Е, поне те бяха искрени... Дали са все още наблизо?

Ения скочи от леглото и се огледа за туниката си. По дяволите! Сандалите ѝ бяха там, но туниката никаква не се виждаше. Къде ли я съблече Метелий? Втурна се към вратата и я отвори. О, боже! Туниката ѝ лежеше на една пейка.

16.

Късно следобед на иди през януари, след като изгледа гладиаторския подвиг на Горан в амфитеатъра на Фламиний, Друзила се върна в двореца и взе дълга вана.

Идеята да се натиска с Катег по време на частната вечеря, която ѝ предстоеше в компанията му, не я вълнуваше особено. Но мисията, която се съгласи да изпълни, за да помогне на брат си и заради сигурността на империята, беше толкова важна, че би понесла много повече от лигавщините на глупавия сенатор републиканец, за да постигне целта си.

Разбира се, мислеше си тя, щеше да се получи... ако Катег наистина беше начело в конспирацията на боните републиканци за убийството на брат ѝ; ако бе записал плана за това; ако бе скрил плана в сейфа си; ако го хванеше опиатът, който брат ѝ даде тази сутрин; ако успее да го сипе във виното му; ако заспи дълбоко; ако ключът за сейфа беше в медальона на шията му или някъде в спалнята; ако съумее да намери сейфа в кабинета му; ако изпратеният от брат ѝ скаут е в градината под прозореца на кабинета на сенатора, за да ѝ подаде торбата със свитъците и принадлежностите за писане; ако отвори сейфа; ако намери плана на заговора; ако смогне да го препише и разбере имената на конспираторите и техните роли; ако е безопасно за скаута да изчака в градината, да вземе обратно торбата със запечатания свитък и да го отнесе на Калигула; ако Катег се събуди на сутринта до нея и не заподозре нищо; ако си тръгне без проблеми от дома му и се върне, без да падне косъм от главата ѝ, в двореца. Тогава мисията ѝ би била напълно успешна! И ако това стане, тогава в историята на Рим ще настъпи обрат, и то за много по-добро! Брат ѝ със сигурност ще измисли контраплан и ще разбие гадните бони, като след това ги изтрие от лицето на земята!

Докато робинята ѝ се грижеше за прическата и грима ѝ, Друзила се засмя. Имаше толкова много ако в тайния план, който се канеше да изпълни, че възможността да промени хода на историята ѝ се струваше направо невероятна.

– Много съм притеснена, домина – каза Бризея и помогна на Друзила да влезе в невероятни черни копринени мутандоле с дантелени краища, които принцесата бе избрала заедно с други съблазнителни одежди от колекцията на Петроний Нигер.

– И защо си притеснена? – попита фриволно настроената Друзила, докато се възхищаваше на прекрасното си тяло в огледалото. – Тези мутандоле покриват доста повече от задните ми части от обикновената препаска. Между другото, предложих на Петроний да им викаме гащи. Звучи по-секси, не мислиш ли?

– Обичам чувството ви за хумор, домина – отвърна галската робиня. – Но се тревожа за безопасността ви. Сенатор Луций Катег е фанатичен враг на имперската власт и...

– Откъде знаеш това? – прекъсна я Друзила.

– С цялото ми уважение, домина, имената на десните републиканци са известни на целия град и всички знаят, че Луций Катег подготвя заговор срещу императора.

– Той просто иска да се понатиска с мен, Бризея. Няма никаква политика тук – излъга Друзила, тъй като никой не трябваше да знае истинската причина за вечерята ѝ у младия сенатор.

– Но защо се оставяте да ви подмамват в бърлогата на вълка, без да водите със себе си батавски охранители? – зачуди се изисканата робиня, докато помагаше на господарката си да надене великолепна прозирна роба от черна коприна със закачени за яката ѝ малки златни верижки, чиито долни краища бяха пришити под красивите ѝ едри гърди, като покриваха само предната им част, но оставяха зърната да стърчат между тях.

– Аз съм по-корава, отколкото предполагаш, скъпа. И като потомка на Юлиите не се страхувам от нищо – заяви Друзила, докато Бризея поставяше златни обеци на пробитите ѝ ушни миди.

– Знам... но все пак, ако ви се случи нещо, ще убия негодника със собствените си ръце – закани се робинята и загледа с възхита тоалета на високата си млада господарка. В тази роба направо спираше дъха.

– Наистина ли би рискувала живота си заради мен? – попита принцесата и я целуна леко.

– Разбира се, домина. Вие ми помогнахте да открия най-доброто от истинската си същност и аз дължа всичко това на вас – отвърна Бризея, докато дооправяше червените къдри на Друзила, които бяха прилично вдигнати, прибрани на тила ѝ и завързани със синя панделка.

– Добре, сладурче. Ще помоля Акилий Требелий да постави двама цивилни пред бърлогата на вълка.

– Благодаря ви, домина – каза гордата галска робиня и забоде златната брошка във форма на пеперуда, подарена от Катег, и поднесе устните си на своята господарка. Принцесата пристъпи и я целуна. Бризея отвърна с емоционална забрава и простена, когато Друзила разтвори туниката ѝ и я докосна между краката, като бръкна под препаската и почувства влагата на истинската ѝ природа.

– Кога смяташ да предложиш прекрасния си кунус за ново пиршество на полуделите по теб мъже? – прошепна Друзила в ухото ѝ, като потри клитора ѝ.

– О, домина, моля ви... Не ме карайте да мисля за това.

– Възбудена си, нали?

– Да, но не искам да се пристрастявам към бруталния секс.

– Защо не? Ако се пристрастиш, ще ти помогна и ще се забавлявам много, като ти връзвам китките, за да не ти позволявам да мастурбираш и да си играеш с многобройните си играчки.

– Ммм... моля ви! Ако продължавате да ми говорите така, ще се почувствам...

– Как ще се почувстваш?

– Ооо... Знаете колко бързо се възбуждам вече.

– И?... Ще свършиш ли?

– Да.

– Добре, достатъчно – каза Друзила и безмилостно оттегли ръката си от слабините ѝ. – Хайде, помогни ми с ботушите.

Принцесата седна на един стол и се загледа в Бризея, която се бе облегнала на стената, притискаше корема си с ръце и потискаше оргазма, който всеки момент щеше да получи.

– Вие сте ужасна, домина.

– Знам... Но се обзалагам, че това ти харесва, нали?

– Да... Харесвам всичко във вас.

– Добре, Бризея. Вземи сините ми ботуши и ми ги сложи на краката – нареди принцесата.

Робинята потисна емоциите си и с обичайното си достойнство взе чифт ботуши, които плътно прилепваха по глезените. Бяха с високи токчета, също от новата колекция на Петроний. Коленичи с тях пред Друзила. Принцесата протегна красивите си обезкосмени дълги крака.

– Целуни ми стъпалото, скъпа.

Бризея погъделичка с дългите си пръсти стъпалото на Друзила, след това започна да го гали с устни и да го трие по лицето и шията си.

– Това не ме унижава, домина – промълви Бризея, захапа пръстите ѝ и вдигна очи към нея.

– Знам... иначе нямаше да ти позволя да го правиш.

Бризея и Друзила продължиха да се наслаждават на фетишисткия си ритуал, робинята облизваше с огромно удоволствие не само деликатните крака на принцесата, но и ботушите ѝ, докато ѝ ги слагаше и завързваше сините връзчици около тънките ѝ глезени.

– Не е ли гениален Петроний? – каза Бризея, докато чувствено ближеше и смучеше високите токчета на ботушите на бившия си господар, създадени специално за принцесата само преди няколко дни в тон с невероятната ѝ синя роба и гащите, които Друзила бе избрала да носи на вечерята с Катег.

– О, да, той е феноменален дизайнер – съгласи се Друзила. – И хубав млад мъж също така... И ти постъпи много добре, като ме запозна с него, за да подготви новия ми гардероб.

– Всичко толкова ви отива – прошепна робинята, търкайки ботушите в лицето си. – Той ми каза, че никога няма да направи дубликати на това, което е създал за вас.

Друзила се усмихна, след това се изправи и сложи червена боя на разкошните си устни.

– Довечера ще бъдете ли палава? – попита Бризея, докато довършваше прическата ѝ.

– Аха... много палава. Ревнуваш ли?

– Не, Домина. Ще си мисля за вас.

– А ти? Ти ще бъдеш ли палава, а?

– Много палава – прошепна галската робиня, докато поглаждаше зърната на Друзила, което ги накара да изхвръкнат през златните верижки. – Ревнувате ли?

Друзила се засмя, след това се завъртя пред огледалото, за да види дали полите ѝ от мека коприна ще се вдигнат достатъчно, за да се видят черните ѝ гащички.

– Кога ще се върнете? – попита Бризея.

– Утре следобед – отвърна ослепителната деветнайсетгодишна принцеса. – Освен ако кръвожадният вълк не ме изяде жива.

– В този ви вид шансовете да го направи са много големи.

– Не се притеснявай, скъпа. Ще го въртя на пръста си.

Галската робиня поклати глава, след това постави великолепна лъскава синя наметка на голите рамене на Друзила.

– Не забравяйте да накарате Акилий да ви пази – прошепна Бризея в ухото ѝ. Друзила докосна с показалеца красивия малък нос на робинята си.

– Спокойно, Бризея... И си мисли какво ще ми направи големия лош вълк с дългия си олигавен език.

Бризея погледа как бляскавата ѝ господарка крачи щастливо из стаята и почувства, че стомахът ѝ се свива. Как бе възможно Друзила да има толкова леко сърце и да е така самоуверена? Не вижда ли опасност да легне с врага на брат си? Какви игри играеше? Хммм, помисли си Бризея, ако в тази игра е намесена и политика, може всичко за един кратък миг да стане много страшно.

***

Полегнала върху кадифените възглавници на носилката си, която осем роби отнасяха към дома на Катег в Карина, Друзила си мислеше за Ладиса. Вече харесваше своята снаха, любителка на коне, защото беше естествена, секси и достатъчно интелигентна, за да не се конкурира с нея.

За двайсет дни след женитбата ѝ с императора на Рим Лейди премина интересна трансформация от обичайната си бритска скованост и отвращение към римските ексцесии до радостното приемане на собствената си чувственост и инстинкти и по-широко разбиране и оценяване на римската култура. Благословията, която съпругът ѝ даде на любовта ѝ с Инцитатус, демонстрираното възхищение към прелестите ѝ, страстта, която вливаше в нея с всяка своя трескава прегръдка, възбуждащите му фантазии и насърчението му да се среща с непознати и да се наслаждава на естествените си младежки щения към други мъже със сигурност бяха причините за доброто ѝ физическо състояние, щастието и освобождаването ѝ.

И най-вече, тъй като никога не бе чувала друг мъж да одобрява сексуалните забежки на съпругата си и своите роднини от женски пол, като в същото време не спира да преследва авантюри с чужди благоверни и близки дами, Лейди научи от съпруга си, че лоялността към семейните ценности не предполага налагането на сексуален ексклузивитет – за Калигула това беше невероятно мъчение, изисквано от мъжете, за да държат жените си заключени в жестоко отрицание на собствената им виталност, за да ги експлоатират като роби на домакинството им и да изливат комплексите си върху тях.

Друзила знаеше какво се случва между брат ѝ и Лейди, защото Калигула се доверяваше на сестра си повече, отколкото на всеки друг, а Лейди споделяше с нея любовта, която я бе завладяла към великолепния ѝ съпруг и към цялото Юлиево семейство, към което сега имаше честта да принадлежи. Но тъй като Ладиса все още беше прекалено наивна и прекалено млада, за да осъзнава напълно сложността на римската история и политика, Друзила и брат ѝ решиха да дадат на бритската принцеса повече време, преди да ѝ кажат за борбата между боните и имперските владетели, и не ѝ споменаха и дума за републиканския заговор за убийството на императора.

Но по предложение на Калигула Друзила щеше да накара Катег да повярва, че Ладиса е завладяла сърцето на императора до такава степен, че вече се разпореждаше напълно в двореца и планираше заедно със съпруга си как да пратят сестрата в изгнание. Всъщност нима всеки не би се усъмнил, че властната ѝ позиция на имперска принцеса вече е застрашена от появата на императорската съпруга? Кой не би повярвал, че двете млади благороднички се мразят и че обсебеният от секса император не е станал кукла на конци в ръцете на ослепителната дъщеря на крал Тюдор?

Идеята да намекне за жестоко съперничество между нея и Лейди беше наистина майсторски удар на политическия гений на брат ѝ. Това правеше Друзила много привлекателна за конспираторите, и то не само заради красотата ѝ, но и защото имаше политическа причина да търси подкрепа, за да спаси собствената си кожа, а те можеха да я убедят да се обърне срещу брат си и да стане безценен информатор. Заслепени от самодоволство и от огромното си самочувствие, боните щяха да се опитат да я примамят в лагера си, без да имат ни най-малка представа, че вместо божествена подкрепа те всъщност вкарват Троянски кон в крепостта на републиканските си сънища.

Докато носилката ѝ се движеше с добра скорост по тесните улици на Карина, Друзила се засмя на глас... Троянски кон, а? – каза си и се погали по корема, сякаш вътре бяха Одисей и неговите гръцки воини. Нима наистина боните са толкова глупави, че да подценят интелигентността на Калигула и да пренебрегнат уроците на историята?

Като все още си мислеше за хитрия Одисей, тя погали пръстена с топаз и провери дали стои достатъчно здраво на пръста ѝ. След това премести малко лостче, което държеше кръглия камък, разгледа розовите кристали в кухината под него и се запита дали са силни колкото прочутия гръцкия герой, завладял Троя и накарал Еней да избяга в Лациум, където синът му дал начало на Юлиевия род... Е, брат ѝ каза, че такава доза ще накара Катег да заспи в рамките на четвърт час и ще го държи в безсъзнание поне пет часа. Тя започна да пресмята времето. Сега беше около три часа преди полунощ. Каквото и да бе намислил Катег да правят след вечеря, до около час преди полунощ ще е готов за дългото си пътешествие в прегръдките на Морфей, бога на сънищата.

Младият сенатор посрещна Друзила на входа на дома си, облечен в пурпурна туника без ръкави с две златни вертикални ивици, избродирани по цялата ѝ предна дължина, и златен колан на кръста. Когато тя слезе с чувствени движения от носилката, като повдигна полите си над коленете той зяпна от учудване при вида на прекрасните ѝ обезкосмени крака в невижданите сини ботуши на високи токове, които принцесата бавно спусна на земята, за да е сигурно, че ще има време добре да ги разгледа.

Изправена на високите си токчета, тя стърчеше с повече от една глава над него, но вместо да се чувства потиснат, Катег бе очевидно очарован от ръста ѝ и целуна обсипаната ѝ с пръстени ръка, заливайки я с комплименти. Тя освободи носачите и им нареди да се върнат в двореца, след това свали качулката на наметалото си.

– Изглеждаш много съблазнителен в тази красива туника без ръкави, драги – каза тя и погали косматите ръце на Катег чак до раменете, като установи, че няма верижка на шията. – Как разбра, че си падам по мъже със силни бицепси?

– Сънувам те всяка нощ откакто те срещнах на императорския банкет, така че вече доста съм опознал предпочитанията ти – отвърна сенаторът и забеляза, че златната брошка пеперуда, която ѝ бе подарил, е в косата ѝ.

– Ммм, много обещаващо... – измърка тя, приближи се до ухото му и прошепна: – Благодаря за златната пеперуда. Обожавам я.

– Аз ти благодаря, че я носеше на гладиаторските борби – прошепна и той в ухото ѝ, като докосна бързо с устни ушната ѝ мида и малката обеца, закачена на нея. Тя не пропусна да отбележи този жест и много ѝ хареса.

– Сами ли ще сме тази вечер? – попита Друзила, докато влизаше в атриума и се оглеждаше, за да провери дали Катег е изпълнил обещанието си, дадено пред Публикола Тудитаний, след като цензорът му бе съобщил условията ѝ, за да дойде на вечеря.

– Разбира се, Друзила. Целият свят потъна в океана, ние сме единствените човешки същества, останали живи на земята.

– Да си остане така до утре сутринта, става ли?

– Мога да се погрижа да остане така и цяла година, Друзила, ако ме помолиш – заяви той. Дъхът му секна от възхищение, когато ѝ помогна да си свали наметката и разкошната ѝ червена коса огря атриума и се спусна контрастно върху новата ѝ дреха. Големите ѝ твърди гърди леко помръднаха под златните верижки, а полите ѝ се завъртяха около бедрата и той успя да зърне черните ѝ гащички и да разгледа добре целите ѝ крака, които изглеждаха още по-дълги с токчетата на сините ѝ ботушки, плътно прилепнали по глезените.

Катег замръзна очарован, когато тя опря голия си гръб на една мраморна колона, вдигна ръце и погали мрамора, над главата си като едновременно с това разлюля бедра.

– Е, Катег... Какво сънува, че правиш с мен?

– Че те гледам.

– Само това? Едно птиченце ми каза, че си големият лош вълк, който ще ми се нахвърли и ще ме изяде жива.

– Не, не съм вълк, Друзила. А просто мъж, чийто ум е омагьосан от твоята личност. Нямам никаква възможност, нито намерение да развалям тази магия.

– Ела тук...

Младият сенатор се приближи до нея. С все още с вдигнати над главата ръце, тя леко разклати гърдите си и накара верижките да се разделят и да покажат щръкналите ѝ зърна.

– Все още ли си омагьосан? – попита го.

– Нямаш представа как ми въздействаш – промърмори той, без да откъсна очи от гърдите ѝ, които заради ръста ѝ се намираха точно на нивото на очите му в цялата си магнетична прелест.

– Дай ми някаква представа, за да разбера – предизвика го тя с провокативен поглед.

Той бавно постави длани на гърдите ѝ и започна да ги движи настрани, наляво и надясно, търкаляше златните верижки върху зърната ѝ и усещаше твърдостта им. Постави лицето си между тях, леко стисна връхчетата им заедно с верижките, после нежно ги гризна.

– Хубаво ми е така, Катег... Започваш да се държиш като вълка, който ми описаха.

– Не... Мога да галя тялото ти с часове... дори без да те събличам – каза той, докато хапеше и облизваше зърната ѝ и ги увиваше с верижките. – Само да си играя с теб, да те целувам навсякъде и да те дразня по всяка чувствителна част на невероятното ти тяло, да се наслаждавам на всяка малка стъпка към върховното удоволствие, но да го отлагам до границата на лудостта, като измислям изтънчени стимулации, нови думи, нови магии, нови начини да споделяме емоциите си, да увеличаваме очакванията си, да правим неща, които никога не сме правили преди, да превърнем нощта в повратна точка за нашия живот.

– Повратна, а? – повтори Друзила, като си мислеше за мисията, но въпреки това бе възбудена от странния начин, по който си играеше със зърната ѝ. – Това ми харесва... – додаде и наведе брадичка. Той се взря в блесналите ѝ очи, красиви като тъмни смарагди, но пълни с живот и желание. След това я целуна по устата достатъчно дълго, за да усети плътността на устните ѝ, прелестта на езика ѝ и младежката енергия на засмукващата ѝ целувка, като през цялото време я галеше по голия гръб, пъхнал ръка между нея и мраморната колона.

– Ммм, добре се целуваш... – промърмори тя в устата му, прегърна го и отърка гърдите си в неговите. – Това ми харесва... – повтори, докато той хапеше устните ѝ. Въпреки задачата да открие медальона на Катег, за да изпълни мисията си, на нея наистина ѝ харесваше да го целува, защото не се интересуваше от нищо друго, освен от насладата от чувствените си реакции.

За да не се предаде много бързо, Друзила се измъкна от прегръдката му и отиде в центъра на стаята, като игриво вдигна полите си и ги размаха, за да се видят гащичките ѝ. Започна да потропва по мраморния под на атриума с токчетата.

– Искате ли да направим още една малка стъпка, сенаторе?

Той се усмихна на начина, по който произнесе "сенаторе". Започна да обикаля около нея, изпивайки с очи красотата на високото ѝ тяло, забележителните ѝ дълги крака и извивките ѝ.

– Никога не съм виждал такава препаска – отбеляза той.

– Не е препаска – уточни Друзила. – Наричат се мутандоле, но аз предпочитам да им казвам гащички. Поръчах ги за тази вечер. Харесват ли ти?

– Да, стоят ти прекрасно.

– Ела... докосни ги.

Той вдъхна аромата ѝ и погали бедрата и задните ѝ части, като плъзна ръка по черната коприна и сладките сини дантелени краища на оригиналната долна дреха, опипа пубиса ѝ и усети гъстите къдрици под меката тъкан.

– Харесва ми повече да си представям какво е скрито отдолу под хубавото ти ново бельо, отколкото да гледам съкровището ти дръзко изложено – прошепна Катег в ухото ѝ.

– Ммм... това ми харесва – отвърна тя и се замисли за иронията в думите му, като имаше предвид, че съкровището ѝ можеше да се окаже фатално като Троянския кон за Троя. И въпреки това този мъж ѝ харесваше и не можеше да не се възбуди от нежните му ласки, които се преместиха от Троянския ѝ кон надолу по бедрата ѝ и после се върнаха обратно.

– Краката ти, Друзила... изглеждат още по-гладки и впечатляващи с тези прекрасни гащички и тези странни ботуши на краката ти.

– Краката ми ли харесваш най-много? – попита Друзила, която обичаше да я харесват най-вече заради дългите ѝ крака, чието рядко съвършенство можеше да се мери само с нозете на Месалина и на никой друг в Рим.

Катег обмисли отговора си, като поклати глава.

– Знаеш ли, Друзила... както е невъзможно да разделиш на парчета скулптурите на Фидий, така не можеш да кажеш, че една част е по-красива от друга. Шедьовърът въздейства на ума като цяло от пръв поглед. Непосредственото впечатление за хармония, мощ и пропорции – това дефинира красотата, а в твоя случай...

– Не говори като гръцки философ – прекъсна го Друзила. – Трябва да има нещо, което ти се набива в очи преди всичко останало, нали? Нещо, което привлича погледа ти.

Той се поколеба. Тя отстъпи назад, повдигна полите си и ги развя отново.

– Хайде, Катег. Кое е?

Младият сенатор въздъхна.

– Поразен съм от височината ти.

– Защо? – попита тя.

– Защото... Плътското излъчване на висока жена като теб и количеството енергия, което се разпространява от цялата тази плът е много завладяващо. А краката ти спират дъха и аз не мога да изразя с думи какво ги прави толкова привлекателни за ръцете и очите ми.

– Ммм, ти си много чувствен мъж, Катег.

– Защо? – попита той.

– Защото не ме баламосваш с приказки за зелените ми очи и нежните ми ръце – каза тя, пусна полите си и те покриха краката ѝ.

– Харесвам и очите ти – отвърна той с вдъхновен глас. – И ръцете ти, и раменете ти, гърдите, задните ти части, косата ти, шията, устните, ушите, зъбите и носа... И тъй като ме помоли да назова първото, което ми прави впечатление, аз споменах височината и краката ти, но когато един мъж люби една жена, всичко се включва в играта. А красиво лице като твоето не само ще накара хиляди кораби да се впуснат в пътешествие, но и ще ги повдигне да летят над водата отвъд стълбовете на Херкулес.

Сравнението с Елена от Троя беше определено ласкателно, но нейният Троянски кон ставаше нетърпелив.

– И каква е следващата малка стъпка, която искаш от мен?

Сенаторът свали туниката си и я постави на пода.

– Катег! – възкликна тя като се приближи към него. – Имаш много хубаво тяло... – установи и погали гърдите му, тесния му ханш и пениса, който изпълваше препаската.

Той легна върху туниката си по гръб и попи с очи от пода високата ѝ фигура, издигаща се над него. Тя разтвори крака и запристъпва отстрани край тялото му, галеше го с ръба на робата си и му предлагаше гледка към покритите си с гащичките слабини всеки път, щом минеше над лицето му. Тази гледка в здрача на полите ѝ беше всичко, което той искаше, но подутината в препаската му нарасна, когато започна да гали краката ѝ. Друзила се разходи още няколко пъти над него, след това бавно вдигна полата си и разлюля ханша си над лицето му. Когато откри напълно гладките си крака, той започна да ги гали по-настоятелно, като стигна чак до слабините ѝ и потри центъра на нейните мутандоле, като нежно ги притисна между срамните ѝ устни и усети как копринената материя се намокря, а ароматът на гениталиите ѝ стана по-силен.

Лежеше опиянен под невероятното ѝ тяло и я гледаше как съблича роклята и се разкрива цялата, но оставя златните верижки над гърдите си. Галеше всичко, до което успяваше да достигне с ръце. Тя клекна над лицето му и той започна да лиже слабините ѝ през черните гащички, хапеше ги и смесваше слюнката си със соковете ѝ. Така през нейните мутандоле ѝ правеше дори по-стимулиращ кунилингус от този, който се канеше да ѝ предложи след това на голо. Друзила стенеше от удоволствие, беше вече силно възбудена и галеше пениса му, без да сваля препаската. Не се изненада, че не е напълно еректирал, тъй като емоциите му бяха концентрирани в устата, езика и ума му. Тя обаче го потри с носа си и го пое в устата си заедно с тъканта около него, за да са наравно, защото той продължаваше да я изяжда, без да сваля гащичките ѝ.

Наслаждаваха се един на друг по този възбуждащ начин след това той стана и прегърна голата прекрасна Друзила и я притисна към стената. Беше толкова по-висока от него, че и се наложи да се сниши с цяла педя, за да го целуне по устата и да потрие зърната си в неговите. Стискаше и четирите връхчета с пръсти с добре оформен маникюр и усещаше как пенисът му между срамните ѝ устни се втвърдява и набъбва, докато не започнаха почти да се сношават през тънкото бельо.

– Катег... – простена тя и се притисна нежно в него. – Осъзнаваш ли, че съм толкова близо до върховното удоволствие, та начинът, по който ме възбуждаш, ме кара да искам да дам... много... и още повече... и да те оставя да направиш всички стъпки, които ще накарат и двама ни да се насладим... на всичко у нас?

Сенаторът се възбуждаше все повече с всяка нейна дума, произнесена с омагьосващ глас. Погали бедрото, което тя повдигна и започна да търка в неговото, а ерекцията му бе напълно готова да влезе в нея въпреки съпротивата на подгизналите им долни дрехи.

– Знам, Друзила... – простена и той на свой ред и смъкна гащичките ѝ до средата на бедрата. – Ти ми влизаш под кожата... магията ти прониква във всяка фибра на тялото ми... и те усещам... усещам те изцяло... и още повече дори, също като теб да... ние сме близо... много близо... – каза той и свали още по-надолу бельото ѝ, погали задните ѝ бузи и я притисна към себе си.

– Искаш ли да ги махнеш? – попита тя задъхано. – Можеш да ме обладаеш... гола и да ме подлудиш... искаш ли?

– Да, но не още, Друзила... Искам да удължа този копнеж... искам да те гледам... и да те целувам... да те любя...

Тя го целуна и хвърли бърз поглед към водния часовник поставен в голяма ниша в края на атриума. Оставаше малко повече от час до полунощ.

– Добре, Катег... – простена тя. – И аз искам да те любя... и да удължа това... и да чакам, докато сме готови.

Тя се отстрани кокетно от него и вдигна гащичките си. Той я гледаше как се движи през атриума, висока и грациозна като нимфа в екстаз, само по сини ботуши с висока токчета и черни, обточени в синьо гащички, които покриваха изцяло корема и прекрасно заоблените ѝ задни части, обгръщаха ханша ѝ чак до тънката талия и увеличаваха красотата на умопомрачителните ѝ крака, а невероятните ѝ гърди изглеждаха дори по-големи сега – така разголени и греещи като цялото ѝ бледо тяло.

– Не ме ли поканихте на вечеря, сенаторе? – попита тя пред сребърното огледало, докато си оправяше къдриците и поглеждаше към отражението на Катег. Той завърза препаската на кръста си и се приближи към нея изотзад.

– Разбира се, ваше височество – каза и прокара върховете на пръстите си по гръбнака ѝ. – Приготвили са ни проста вечеря.

– Трябва ли да се облечем? – поинтересува се тя.

– Няма да си простя никога, ако ти позволя да го направиш.

– Добре – отвърна тя. – Домът ти е достатъчно усамотен, за да се радваме на интересния си разговор, без да скандализираме съседите.

Отидоха в трапезарията. Излегнал се на голямата кушетка в своя триклиниум Катег хранеше Друзила в устата. Бе се настанила достатъчно близо, за да може той да я гали, докато тя му разказва за тревогите си с Лейди. Следвайки тайния план, който бяха изработили с Калигула, Друзила разкри пред сенатора как Лейди напълно завладяла ума на императора, като се преструвала на лудо влюбена в него, угаждала на всичките му ексцентрични прищевки и дори заради него правила най-извратен секс с кон.

– Виждала ли си я да го прави? – попита погнусения Катег.

– Да, но пази това в тайна, тъй като съм единствената, която го знае, и ако се разчуе, Калигула ще разбере, че е излязло от мен.

– Не се тревожи, скъпа. Много тайни ще си споделяме в бъдеще.

– Аз лично и пет пари не давам за сексуалния ѝ живот добави Друзила с отвращение. – Но вчера един от освободените ми роби чул, че бритската кучка иска от брат ми да ме заточат на Липарианските острови.

Катег се намръщи разгневен. Всички знаеха, че жените, заточени на тези сицилиански острови, трябва да работят в бордеи. Сенаторът я прегърна и я увери, че ако ѝ наложат такова ужасно наказание, той ще наеме малък флот и ще дойде да я спаси за по-малко от нундинум. Междувременно Друзила забеляза, че сенаторът пие от големи бокали вода и съвсем малко вино. Макар че оставаше повече от час до мига, в който бе планирала да го упои, Друзила се притесняваше от факта, че ако не си налее още вино, може да усети вкуса на кристалите, които смяташе да пусне в чашата му. Сенаторът вече бе убеден, че я заплашва заточение, и ѝ предложи да му изпраща всеки ден съобщение, и ако не получи вест от нея, ще знае, че е прогонена, и ще може да планира спасяването ѝ, преди да пристигне на Липарианските острови.

– Дори мисълта, че ще те прегръщат вулгарни моряци, ми е непоносима – заяви сенаторът и погали гърдите и краката ѝ.

– Много мило от твоя страна, Катег – каза тя и плъзна пръсти нагоре и надолу по слабините му. – Но повярвай ми, не съм приела поканата ти за вечеря, за да те моля за закрила... Направих го, защото изпитвам топли чувства към теб.

Размениха си страстни целувки и цялата им лъст един към друг изплува отново, дори по-силна, отколкото преди вечеря. След като се наслади на възможността да я прегръща и докосва през гащичките, той най-накрая ги свали, постави я със задните части нагоре, стенеща от желание. В състояние на пълна възбуда сенаторът гледаше съвършено оформения задник на великолепната принцеса, който се надигаше към него. Тя чувствено галеше лицето и гърдите си в копринената покривка на кушетката. Катег плъзна ръка по целия ѝ гръб, след това разтвори задните ѝ бузи, намери косматата ѝ цепка и прокара пръсти между мокрите ѝ срамни устни, вдъхна аромата ѝ и се заигра с хлъзгавата плът на кунуса ѝ, като се концентрира върху клитора ѝ и дълго го стимулира така, както тя най-много обичаше.

Въпреки че отиде на вечерята от политически подбуди, Друзила се наслаждаваше на любовната игра на Катег без задръжки. Вече беше близо до оргазма. Изненада се малко, че не я целуна между бузите, а продължаваше да пие вода. Обърна се, вдигна крака и ги плъзна по горната част на тялото му и така удовлетвори желанието му да ги гледа как се премятат, разтварят и затварят. Свиваше колене, за да може да види прекрасния ѝ полов орган, а той я галеше по бедрата само с пръсти, доволен от настръхването, което ласките му предизвикваха. След това започна да я целува, лиже и хапе по краката и дори да облизва токчетата на ботушите ѝ, като изразяваше похотта си с прекрасни думи, отговаряше на стенанията и насърчението ѝ да я покрие цялата с целувки. Но все още явно не бързаше да постави устата си върху буйно обраслите ѝ слабини, а гъстият ѝ червен храст би накарал всеки римлянин да ѝ направи кунилингус.

Той усети какво иска тя, сграбчи и опипа хубаво венериния ѝ хълм, прокара пръсти през космите ѝ и след това ги завря във вагината ѝ, като я доведе съвсем близо до върха. Седна върху нея и започна да трие наполовина твърдия си пенис между заоблените ѝ гърди, да дърпа зърната ѝ и да гледа как лицето ѝ се изкривява от удоволствие. Тя деликатно драскаше члена и скротума му с нокти, след това го пое в устата си и му направи прекрасно фелацио, наслаждавайки се на големината му, въпреки че не беше много твърд. Бързо успя да го направи по-твърд, но усети, че има известни проблеми с ерекцията, които отдаде на прекомерното му желание да я обладае. Не беше изненадващо. На много изключително потентни мъже се случваха провали първия път, когато прегърнат жена, която много харесват. Той легна до нея и започна да я целува.

– Знаеш ли, Друзила... трудно ми е да се възбудя напълно.

– Ами ако ти кажа, че те обичам? – нежно попита принцесата, като знаеше, че чувствителните мъже често стигат до пълна ерекция само ако жените са търпеливи и им шепнат любовни думи.

– Много мило, но...

– Какво, Катег?

– Ти си толкова красива, Друзила... и заради това има едно нещо, което ще възбуди сетивата ми толкова силно, че ще мога да накарам цялото ти прекрасно тяло да усети заедно с мен върховното удоволствие, което заслужаваш и което искам да ти доставя.

– Какво искаш от мен, Катег? Не усещаш ли, че и аз съм готова да ти дам всичко?

– Дори и ако те помоля да?...

– Какво? – попита тя, като прехвърляше наум всички перверзии, които би могъл да желае.

– Друзила... би ли ми позволила да те обръсна между краката?

Тя зяпна. Изобщо не бе предполагала, че ще я помоли за подобно нещо.

– Не ти ли харесвам така? Толкова се гордея с естествената буйност на червените ми къдри – отвърна и поглади венериния си хълм. – Не съм отрязала и един косъм досега...

– Предполагам, скъпа. Но нямаш представа колко фантастичен и привлекателен ще стане пубисът ти, когато го обръсна и изпъкналият ти венерин хълм светне гладък и копринен, а в същото време подпален от огъня, който гори в него.

– Катег... това е най-дръзката молба, която би могъл да ми отправиш – каза Друзила, разкъсана между желанието да му угоди и да изпълни тайния си план и незнайния ефект, който обръсването може да има върху чувствата ѝ, и особено върху тези на брат ѝ и останалите ѝ любовници.

– Знам... – потвърди той, бръкна под една възглавница ѝ извади плоска кутия. – Искам да ти покажа колко много желая да се съгласиш... – и отвори кутията. Очите на Друзила се разшириха от учудване: вътре имаше огромно колие от чисто злато, обсипано с масивни скъпоценни камъни – диаманти, рубини, смарагди и черни перли.

– Великолепно е, Катег! – възкликна тя. Той го сложи на врата ѝ и я заведе пред лъснатото метално огледало, погали високото ѝ голо тяло, сграбчи и потри гъстите ѝ пубисни косми.

– Сигурно струва цяло състояние – предположи Друзила.

– Да. Принадлежало е на Клеопатра.

Е, помисли си Друзила, като си спомни смарагдовата брошка, която получи от Акилий Требелий като подарък за Деня на слънчевото рождение, бижутата на египетската царица определено прииждат към мен... Свали колието и го върна на Катег.

– Не мога да го приема, скъпи.

– О, не – простена той. – Ще съм щастлив, ако го приемеш.

– Знам – каза тя и го стисна за пениса. – Но тъй като си толкова мил с мен... ще ти позволя да ме обръснеш.

– О, Друзила... – прошепна той и я захапа за рамото. – Правиш ме най-щастливия мъж на света.

И това наистина е вярно, помисли си Друзила, която прие да се раздели със скъпоценното си окосмяване не само за да отбележи голяма политическа точка пред републиканския сенатор, но и защото беше любопитна да види дали ще изглежда толкова добре без косми, както твърдеше Катег.

Катег върна колието в кутията, помогна да Друзила да легне по гръб и дръпна една връв, която вдигна завеса зад кушетката. В голямото пространство зад нея бе вградена овална вана от черен мрамор, а стените бяха покрити с жълти сицилиански мраморни плочи.

– Охо! Доста си организиран, а? – отбеляза тя с одобрителна усмивка.

Той кимна, отвори кранчето на горния ръб на ваната и топлата вода потече по закръгленото ѝ дъно.

– Вана ли ще си взимаш? – попита тя.

– Още не – отвърна Катег и взе няколко кърпи и мраморна кутия, в която имаше два бръснача от лъскава стомана с дръжки от слонова кост – като тези, с които римляните си бръснеха брадите – и две керамични съдчета с крем за бръснене и с успокояващи кожата балсами.

– Да започнем с подмишниците.

– Добре – съгласи се тя и вдигна ръце. Той намокри и насапуниса подмишниците ѝ, след това я бръсна, докато не стана съвсем гладка на допир.

– Харесва ми – одобри тя, след като се пипна.

Катег очевидно беше ценител на изкуството на бръсненето на жени и изпитваше духовен оргазъм, като го правеше на такова прекрасно същество, което така отчаяно искаше да притежава, след като го освободи от космите по тялото. Легнала върху кърпите, подпряла гръб на възглавниците и с огледало в ръце, за да гледа ритуалното жертвоприношение на гъстия ѝ червен храст, Друзила разтвори крака докрай и изложи целия си чатал пред него. Никога не бе изпитвала тръпка като тази, която мина през нея, докато гледаше как Катег деликатно движеше острието по добре измития ѝ и омекотен с балсами венерин хълм, по и около големите ѝ срамни устни. Бръснеше с изключителна прецизност всеки косъм около клитора ѝ, който отстрани от острието с пръсти, за да не го нарани.

– Внимателно, скъпи... много е чувствителен – простена тя, като затаи дъх, чувствайки как възбудата плъзва по обръснатата област и вагината ѝ се овлажнява.

Като шепнеше думи на възхищение пред красотата на голия ѝ пубис, който все повече се разкриваше пред очите му и изпод ласкавите му ръце, Катег почувства, че ерекцията му става твърда като стомана. Тя се пресегна към члена му и го стисна в ръка, като постави другата си ръка до неговата, за да почувства съвършената мекота на обръснатото. Естествено, той я накара да се обърне по корем, за да получи по-добър достъп до косматата цепка между апетитните ѝ бузи, да обръсне и нея и да довърши ритуала, като постави отстранените косми в малка ленена торбичка.

– Да не би да искаш да ги запазиш като трофей, или възнамеряваш да ги продадеш на търг като ценни предмети на Юлиевото семейство? – попита го Друзила с насмешка.

– Не, ще ги използвам за направата на отвара, която да пия, когато имам нужда да вдигна сексуалната си енергия – отвърна той през смях. След това намаза дланите си с успокояващ кожата балсам и ѝ направи масаж по целия обезкосмен чатал.

Открилата се безпрепятствена гледка към набъбналите ѝ срамни устни, които в горната си част завършваха с месестата парабола на щръкналия ѝ клитор, както и голямата изпъкнала пубисна кост, подпираща най-впечатляващия и красив венерин хълм, който Катег някога беше виждал, накара младия сенатор да изпадне в екстаз. Започна да гали, лиже, хапе, гризе, смуче и да прониква с пръсти в слабините на благородната самка, като я накара да свърши няколко пъти, завъртя тялото ѝ във всички възможни пози, държеше и лижеше ботушите ѝ, опипваше несравнимата ѝ плът, търкаше клитора ѝ и опитваше соковете ѝ.

Над него или под него, с разтворени и прибрани крака, със свити колене, притискайки и потривайки голия си таз към устата му, Друзила не можеше да задържи за дълго пениса му в устата си, защото започна да вика и да свършва като полудяла, даже още по-силно, когато желязната му ерекция прониква в нея и той започна да я тласка с неподозирана сила. Гледаше как членът му влиза и излиза от пламналата ѝ до червено вагина, която и двамата вече виждаха отлично.

Тя му се отдаде напълно, но той искаше още. Бе видял как Макрон го направи с Друзила на императорския банкет, затова грабна един шал и бързо го уви около шията ѝ, докато продължаваше да я чука бързо и дълбоко. Като почувства как бавно започва да се задушава, цялото ѝ тяло започна да се гърчи в конвулсиите на опустошителен оргазъм и отново преживя прословутата малка смърт. Не загуби съзнание, а уви дългите си крака около кръста му и започна, трескаво да блъска таза си към неговия, махна шала от шията си и започна да го умолява да свърши в нея.

В прилив на страст Катег извади твърдия си пулсиращ еректирал член от нея и завлече доведената до екстаз принцеса в черната вана, като я накара да свърши там. Бързо грабна един голям олисбос и го пъхна във вулвата ѝ, за да удължи оргазма ѝ. Докато тя мастурбираше с кожения фалос, той се изправи и тласна пениса си в устата ѝ и също започна да се самозадоволява. А, значи това искал, помисли си тя с онази част от мозъка си, която все още можеше да събере две и две. Също както когато го правеше с брат си, обичаше да свършват в устата ѝ и направи всичко възможно да накара Катег да се изпразни в гърлото ѝ. Но внезапно той се отдръпна.

– Дръж устата си отворена и лижи френулума – помоли я той задъхан и ускори мастурбиращите движения.

Тя направи каквото ѝ каза, освен това сграбчи и започна да драска мускулестите му задни части, движеше олисбоса в себе си, като притискаше и оттегляше таза си от дъното на ваната. Той дишаше все по-тежко и стенанията му се смесиха с нейните, докато възбудата му нарастваше, а нейната също набираше скорост по спиралата вътре в тялото ѝ. Изръмжа като вълк и останал без дъх, каза няколко пъти: "О, да! Свършвам!"

И тогава свърши!

Но вместо да изхвърли гъсти откоси сперма, от пениса му се изстреляха дълги струйки семенна течност примесени с урина! Много урина... Съвсем леко солена, но доста топла и вкусна за пиене, която се изливаше по отворената ѝ уста, по лицето ѝ и по цялото ѝ тяло. И докато той буквално я опикаваше, оргазмът му не спираше и тя свърши още веднъж заедно с него. Ето какво го възбуждаше значи, помисли си тя. Но това не бе краят. Тъй като бе изпил доста вода на вечеря, той я вдигна бързо и я отнесе на кушетката. Сложи я по гръб върху кърпите, разтвори вдигнатите ѝ крака и натисна олисбоса, който бе излязъл до половината от вагината ѝ. Тя го задържа в себе си, а той я хвана за обутите в ботуши глезени, притисна коленете ѝ към лицето, за да повдигне задните ѝ части и насочи главичката на пениса си към розетата ѝ.

– О, да, Катег! – простена тя. – Вкарай ми го отзад! Остави ме без дъх!

Той се съсредоточи и влезе без колебание в задното ѝ отвърстие, изля цялата си мъжественост в него, разтвори Друзила за нови оргазмични усещания, усилени от дразнението на олисбоса върху гениталиите ѝ. Скоро отново експлодира в оргазъм под безмилостните тласъци на сенатора. Тъй като наистина бе останала без дъх, не можеше да изкрещи и изрази удоволствието, което усещаше в пулсиращия около мощната му ерекция сфинктер. Но Катег разбра, че свършва и свърши с нея отново, изстрелвайки сперма и урина – много топла урина – в ректума ѝ, а тя изпита невероятна тръпка, все едно червата ѝ се прочистват от клизма по време на анален оргазъм.

Това и за двамата беше връхната точка. Изпитваха радост, че са си доставили върховно удоволствие, след като са го отлагали до границата на лудостта. А Друзила му бе дала нещо, което си мислеше, че никой не би се осмелил да поиска от нея, и сега се чувстваше напълно задоволена и си почиваше в прегръдките му, почти забравила за мисията си. Почти... но не за дълго. Въпреки че в часовника в трапезарията на Катег нямаше вода, тя бързо осъзна, че времето си тече и няма да може да приспи сенатора освен ако не го накара да изпие малко вино.

– След като изля в тялото ми всичката тази вода, която изпи, не трябва ли да вдигнем тост за повратната точка в живота ни с хубаво вино? – попита тя и го целуна съблазнително.

– Ще го направим, Друзила... – отвърна Катег и погали обръснатия ѝ пубис. – Но за да стане тази нощ напълно незабравима, искам да ти доставя ново изтънчено удоволствие.

– Какво? – попита принцесата сладко и наивно.

Катег взе мраморната си кутийка, отвори я, извади от нея по-малка кутийка с три еднакви малки пръстена, всеки с по две златни топчета в краищата, там, където кръгът се затваряше.

– Какво е това? Обеци? – попита тя, надничайки в малката кутийка.

Той поглади нейните обеци в дупките на ушите ѝ.

– Вече си имаш – отвърна.

– Тогава?

– Два от пръстените са за зърната на гърдите ти, а третият – за клитора – обясни той и ѝ ги подаде.

– Ммм.. много са сладки – заяви тя и се изправи до седнало положение на леглото, като се опита да си представи как се предполага да ги носи. Той отново поглади обеците ѝ. Очите ѝ се разшириха и тя поклати глава.

– Не, не, не... Не може да си намислил това, нали? – извика уплашено.

– Защо не? Нямаш представа каква възбуда ще предизвикат в теб, не само локално, но из цялото ти тяло. Колко привлекателна и горда ще изглеждаш с тези две пръстенчета на зърната и едно на малкото ти нещо тук... – каза той и стисна клитора ѝ. – Сега, когато си напълно обръсната, ще изглеждаш невероятно, напълно гола си и всички могат се наслаждават на интимните ти прелести.

Друзила постави едната халка там, където се събираха външните ѝ срамни устни, другите две – на зърната си. След това взе огледалото и се огледа. През ума ѝ преминаха сцените, в които любовниците ѝ я гледат с тази украса по нея... тълпи от мъже, протягащи ръце да я докоснат, очаровани от начина, по който изглежда.

– И искаш да ме продупчиш на три места? – простена тя.

– Аха... Това също ще бъде много възбуждащо. Имам идеалните инструменти и знам как да го направя, абсолютно точно и внимателно.

– Ще боли...

– Ще усетиш само малко ужилване, скъпа. Ще намажа инструментите и халките със специален упойващ балсам, от който раничките заздравяват за по-малко от час.

– И как ще ми въздействат, когато ми ги поставиш? – попита Друзила, опипвайки малките топчета върху халките.

– Ще те пробода в самия център на удоволствието. Само като си висят там, ще те привеждат в постоянна възбуда, която ще се увеличава винаги щом позволиш на мен или някой друг да си поиграе с тях, да ги потърка или раздвижи, и то съвсем малко... когато правиш любов, скъпа моя... твоят гаудиум ще бъде много по-силен и по-дълъг.

Звучи съвсем достоверно, помисли си Друзила. Освен това знаеше, че сенаторът няма да се откаже от молбата си.

– Мога ли да ги свалям, когато си поискам?

– Не. Дори не се и опитвай да го правиш сама – предупреди я той и взе пръстенчетата от ръцете ѝ. – Виж... – И ѝ показа какво смята да направи. – Ще разтворя халките с тези специални пинцети. Едната сферичка е неподвижна, но другата се вади. Като я махна, ще мога да промуша халката през продупчената плът.

Друзила взе отворения пръстен от ръката му и потри коничния връх, който щеше да се промуши в плътта ѝ. Забеляза, че е доста гладък и добре полиран.

– След като го вкарам в продупчената плът, ще върна сферичката на края му и ще използвам същите пинцети, за да накарам топчетата отново да се докоснат плътно. Със същите пинцети трябва да свалиш халките.

– Което означава, че трябва да се обърна към теб, ако ми се прииска да ги махна – заключи тя.

– След като усетиш въздействието им, ще ти се прииска да ги оставиш, и то завинаги... Но ако желаеш да ги свалиш, ще ти дам адреса на китайския майстор, който е разкрил само пред мен тайните на продупчването.

– Тук, в Рим?

– Да, разбира се. Всъщност в близките дни трябва да отидеш при него, за да те прегледа. Но ще трябва да се закълнеш, че няма да разкриваш името и адреса му пред никого.

Друзила се съгласи. Катег и показа трите еднакви инструмента за пробиване. Всеки един се състоеше от тънко острие, направено от чисто злато, прикрепено към малка дръжка от слонова кост, и малка коркова част, която да посрещне удара, след като острието пробие плътта.

– Май си планирал всичко още преди да дойда у вас? – попита го тя и го прегърна.

– Да... Наистина исках тази нощ да е специална.

– Харесва ми... – каза Друзила и го целуна. След това му позволи да я продупчи. Чувстваше се странно възбудена, докато намазаните с балсам златни остриета влизаха едно по едно в трите ѝ чувствителни точки. Обърна сериозно внимание на зърната ѝ. Продупчи ги през самия център на основата. Прободе кожата, покриваща клитора ѝ, като внимаваше да прекара острието близо до горния му край, но да не мине през него. След като коркът посрещна върховете на инструментите от другата страна на плътта ѝ, Катег ѝ каза, че ще остане с тях докато балсамът не излекува раничките. След това взе малък пясъчен часовник, отмерващ четвърт час и го обърна.

– Как се чувстваш? – попита той, клекнал до нея.

– Не е зле. Усещам лек гъдел отдолу... Ох!

– Точно така халките трябва да те карат да се чувстваш през цялото време.

– Ммм... Защо не вкараш пръста си в мен... и не ме потъркаш под продупченото? – простена Друзила.

Катег го направи и тя усети възбуда точно в точката, в която бе пробита плътта ѝ. Тазът ѝ затрепери и тя скоро изпита остра нужда да свърши.

– Спри... – каза той и извади пръста си. – Нека първо заздравее напълно.

– След като целият пясък изтече в часовника, тогава ли ще ми сложиш халките? – попита задъхано.

– Да – отвърна сенаторът и я погали по лицето. Целунаха се. Тя хвана пениса му, вече твърд като камък.

– Докато ме продупчваше ли се възбуди? – попита тя.

– И то много, скъпа... Самото намиране на правилните точки, през които да прокарам острието, и фактът, че ти причиних лека болка точно в тях, ме накараха да се почувствам толкова близко до теб и особената ти чувствителност, че всеки път, когато те продупчвах, през цялото ми тяло преминаваше силна вибрация.

– Това ми харесва... – каза тя и стисна ръката му.

Когато часовникът показа, че необходимото време е изтекло, той извади трите златни остриета и постави намазаните с обезболяващ балсам халкички в дупките. Прииска и се веднага да ги потърка, но Катег я предупреди, че е по-добре да изчака още четвърт час.

– Добре... Нека вдигнем тост за прекрасната ни нощ и след това да ме заведеш в спалнята си – предложи тя и седна на ръба на кушетката. Както си беше все още с ботушите с високи токове, постави краката си на масичката до дивана и започна да се пипа край халките, но без да ги докосва. Разтваряше и затваряше крака и трепереше сякаш всеки миг ще свърши.

Поразен от ефекта, който пръстенчетата имаха върху прекрасната млада принцеса, той напълни два бокала с червено вино.

– Побързай, Катег... моля те.

Увлеченият сенатор подаде на Друзила единия бокал и вдигна тост като докосна нейната чаша в ръба на своята. В същия миг тя подскочи и изпищя, сякаш я заболя там, където бе пробит клиторът ѝ. Чашата изхвърча от ръцете ѝ и се приземи на пода зад масата, а виното се разля по килима.

– Съжалявам – каза тя и се наведе. – Почувствах остра болка там, където е халката между краката ми.

– Не, не съжалявай, скъпа – отвърна ѝ Катег и остави чашата си с вино на масата. След това стана от кушетката, за да вдигне нейната. Друзила бързо отвори пръстена си с топаз и изля розовите кристали в питието му.

Когато той се надигна с нейната празна чаша, тя я взе от ръцете му и я хвана здраво.

– Хайде, напълни я – подкани го, преструвайки се, че трудно сдържа порива си да се люби с него, а всъщност потискаше притеснението си, че прави най-ключовата стъпка в мисията си.

Катег напълни чашата ѝ и отново вдигна тост за незабравимата им нощ. След това пиха вино. Когато и двете чаши бяха празни, тя го накара да я отнесе до спалнята.

Доволна от стореното и изключително възбудена от халките, проболи най-чувствителните ѝ точки, тя го накара да я люби много нежно. О, колко красива беше в неговите очи! Как спираше дъха му разкошното ѝ тяло с този великолепен избръснат пубис, украсен с халка на клитора! Колко похотливо го гледаше! Тя усещаше прекрасния гъдел и реагираше на нежността му с такава емоционална ненаситност, че той просто не можеше да се сдържи да не я люби и целува, усещаше трепета ѝ и трепереше заедно с нея. После го обзе спокойното чувство на задоволство и той се пренесе в света на сънищата, населен със стотици млади красиви голи жени, които до една приличаха на принцесата, завладяла сърцето му.

Друзила изчака опиатът да подейства напълно, свали ботушите си и се разходи на пръсти из стаята, за да намери медальона му. Откри го в най-долното чекмедже на нощното му шкафче и отиде в кабинета на сенатора, за да изпълни стъпка по стъпка замислената от Калигула мисия.

Два часа по-късно, след като откри сейфа и преписа имената, датите, местата, източниците на средства и запаси, както и задачите на участниците в републиканската конспирация срещу императора на Рим и след като върна чантата със запечатаните свитъци и принадлежностите за писане на Публий Сертик, който я чакаше отвън под прозореца на кабинета на Катег, Друзила затвори сейфа, постави обратно ключа в медальона му, а самия медальон – на мястото му, върна се в леглото и се сви до дълбоко заспалия си любовник.

Дори нямаше време да помисли за невероятните разкрития, които направи, и да се зарадва на пълния успех на начинанието си, а веднага се отпусна в прегръдките на Морфей и засънува, че три елисейски ангела промушват златни нишки в халките ѝ и я издигат нагоре и тя полита към самите небеса.

17.

– Добра работа, Сертик – каза Калигула, докато чупеше печатите на свитъка, който неговият верен шестнайсетгодишен скаут получи от Друзила през прозореца на кабинета на Катег и донесе на императора малко преди зазоряване, в края на тази съдбовна нощ на иди през януари.

– Горд съм с доверието ти, цезаре! – отвърна Публий Сертик. – Мога ли да направя още нещо за теб?

Калигула седеше зад бюрото на кабинета си. Разви свитъка и бързо го прегледа.

– Колко чака, преди да го получиш? – попита императорът, докато разглеждаше изписания с почерка на сестра му по цялата му еднометрова дължина папирус.

– Принцесата отвори прозореца около три след полунощ. Предадох ѝ чантата с принадлежностите за писане и тя ми я върна след час-два. След това веднага тръгнах към двореца.

– Провери още веднъж дали не липсва нещо от чантата – заръча Калигула, докато четеше и разсъждаваше над някои от най-интересните подробности, които сестра му бе преписала от свитъците и бележките в сейфа на Катег.

Сертик взе чантата от пода и изпразни съдържанието ѝ върху бюрото, докато императорът продължаваше да чете свитъка и привидно не реагираше. Младият скаут преброи предметите:

– Желязна преносима мастилница, три пера за писана, малка кутийка с восък, две преносими маслени лампи, четири кремъка за палене на огън, две кърпи. Нищо не липсва, цезаре.

– Добра работа, Сертик – повтори императорът, все още потънал в първоначалната преценка на информацията, доставена от Друзила за зловещия план на враговете му. Не се бе съмнявал, че сестра му ще се справи безупречно, но резултатите, които постигна, бяха зашеметяващи. – Разчитам на пълната ти дискретност, Сертик – додаде Калигула, обръщайки се към младия си агент, който не знаеше какво е съдържанието на свитъците, но можеше лесно да се досети, че принцесата не си играе на криеница в дома на един от най-изявените политически опоненти на императора.

– Бъдете сигурен в нея, цезаре! – отвърна младежът и удари с юмрук гърдите си. – Никой в цялата империя никога няма да научи от мен какво съм правил, видял или чул тази нощ, докато изпълнявах мисията, която ми поверихте.

– Как обясни на Метелий Габиний отсъствието си от празненството на Зелените снощи?

– Казах му, че трябва да отида до Реата (град на 45 километра североизточно от Рим по Виа Салария), за да по помогна на семейството ми, което ще участва в търг за някаква земя.

– Има ли някаква истина в това?

– Да, цезаре. Търгът бе насрочен от пладне до полунощ вчера и семейството ми притежава земя наблизо.

– Добре – кимна Калигула и си записа нещо на малка глинена плочка. – А сега, преди да се прибереш и да си вземеш напълно заслужена вана, можеш да ми направиш още една услуга... Познаваш ли моя приятел Ирод Агрипа?

– Не лично, но съм го виждал няколко пъти с теб, цезаре.

Калигула притисна пръстена си с печат върху малката плочка и я подаде на Публий Сертик. Скаутът я прочете.

– Написах адреса на личната му резиденция – обясни Калигула. – Иди при него, покажи му моя печат и му кажи, че имам нужда веднага да дойде при мен в двореца.

– Не е ли малко рано, цезаре?

Калигула погледна през прозореца. Небето порозовяваше от първите лъчи на зората.

– Хмм прав си – каза. След това дръпна въженце, висящо на стената зад стола му. – Вземи си топла вана тук в двореца и след това отиди при Агрипа, ясно?

На вратата почука и влезе един от батавските телохранители.

– На вашите заповеди, цезаре! – извика мъжагата с тежкия си германски акцент и застана мирно.

– Заведи този младеж в някоя баня – нареди императорът.

– Коя баня, цезаре? – попита охранителят с типичната си германска нужда от точност.

– Хмм... заведи го в банята на сестра ми – отвърна Калигула. След това се обърна ухилен към скаута. – Друзила има няколко много хубави робини, които с радост ще ти прислужват, Сертик.

Младият скаут се поклони.

– А сега върви да се забавляваш. Но искам да си при Агрипа поне три часа преди пладне.

След като Публий Сертик и батавският телохранител излязоха от стаята, Калигула мълчаливо зачете свитъка. След това излезе на терасата да погледа изгрева.

– Юпитере! Юпитере! Благодаря ти! – възкликна Калигула и вдигна ръце към небето. – Благодаря ти, че ме водиш, Юпитере Оптимус Максимус, и за властта, която си ми дал! Чувам гласа ти, велики боже! Чувам всяка твоя окуражителна дума да продължа с революционните си начинания, които толкова често си ми предлагал, докато ти се моля! Знам, че си на моя страна! Знам, че си избрал мен, Гай Цезар Германик Калигула, за да поведа всички мъже и жени на империята към по-голяма свобода! Помогни ми да предам на всички хора магическите думи, които ти си създал за доброто на вселената: СВОБОДА! СВОБОДА ЗА ВСИЧКИ! Дай ми шанс да унищожа всички спирачки на свободното изразяване на идеите, личността, мечтите, независимо дали става въпрос за роби или господари, за работата на хората или за личния им живот! Дай ми сила и ясен ум, за да превърна Римската империя в люлка на най-добрите архитекти, инженери, художници, артисти, занаятчии, лекари, готвачи, проститутки, банкери, астролози, търговци, издатели, писари, дърводелци, водопроводчици и философи на човечеството! Дай ми политическа издръжливост и железен юмрук, за да премахна всички граници, създадени от корумпирани законотворци и самозвани месии, които пречат на правото на всеки човек да си живее живота както иска и да създава каквото си иска семейство или пък да не създава! Велики боже! Нека успея да дам на всички жени възможността да се радват на вродената си чувственост с който си пожелаят мъж, с бащи и съпрузи, братя и любовници, да не се отричат никога от удоволствията на Венера! Искам да дам римско гражданство на всеки, който се закълне във вярност към императора! Хиляди различни култури, религии и обичаи да споделят велико бъдеще, Пакс Романа! Помогни на славните ни легиони да романизират света! Защити мисията ми, велики боже! Накарай всички племена по света да споделят моята визия! Закриляй ме от предатели, лъжци, клеветници и... от самодоволство! Ще се отърва от предателите, Юпитере, но ме спаси от моралистите, които не могат да видят истината и пръскат лъжи, за да получат повече власт, която да използват, за да вселят идеите си в умовете на хората! Защити моята смела, прекрасна Друзила и моята чувствена влюбена Ладиса! Благодаря ти, господарю на Олимп! Благодаря ти, Юпитере Максимус, боже на Рим!

Калигула остана известно време замръзнал в божествен екстаз, чувстваше как величието на бога и блясъкът на града под него завладяват душата му. Всяка сутрин молитвата и топлата му връзка с Юпитер удвояваха физическата му енергия и запалваха великолепни идеи в мозъка му. Да изрича на глас мислите и стремежите си и да ги отправя към великата божествена сила, за императора беше не само лична необходимост, но и най-важното упражнение за укрепване на психичните му сили и усилване на решимостта му да промени света и освободи човечеството от оковите на страха и рестриктивния морал.

Върна се на бюрото си и отново се зачете в свитъка, по-точно в частта му, която Друзила бе преписала със съкращения от бележките на Катег – интригуваща и вероятно фатална информация за Ирод Агрипа: "Ирод А. отвл. Ювена М. съпр. на героя от войн. Марк Виниций, XIII легион, MB обр. в Рим, иди, февр. Съд за ИА за прелюб. Замесв./очерняне/атака К – разруш. репут. пред армията, пр. иди, март".

Освен останалите важни данни за републиканския заговор, тези, които се отнасяха за еврейския принц, изискваха най-неотложна реакция – затова изпрати Сертик да повика Ирод Агрипа в двореца веднага. Възможно ли бе приятелят му да е отвлякъл жената на герой от войната? Коя беше тази жена Ювена М.? Отличната репутация на Калигула сред римската армия беше най-здравата основа на неговата имперска власт и всеки слух за някакво прегрешение на негов приятел със съпругата на римски воин, биещ се под знака на орлите на границата на империята, трябваше да бъде възпрян и задушен без никакво отлагане.

– Ювена, Ювена... – каза на глас Калигула. Къде бе чувал това име?... Изведнъж го свърза с Ладиса. Възможно ли е бритската му съпруга да познава жената, за която се твърдеше, че е отвлечена от най-добрия му приятел?

– Лейди все още спи, ваше величество – уведоми го Аркана, когато Калигула влезе във всекидневната на жена си. Надникна в спалнята и видя Лейди в леглото под завивките. Беше толкова красива, чиста и невинна в съня си, че сърце не му даваше да я събуди.

– Кажи ми, Аркана... – попита Калигула телохранителката на Лейди, която чистеше всекидневната. – Познаваш ли жена на име Ювена?!

– Ювена? Не. Но познавам Ювения.

Ама, разбира се! – сети се Калигула, като си спомни за учителката по история на жена си, която бе купила храма на Инцитатус и прехвърлила собствеността на неговата хазна.

– Как е пълното ѝ име? – попита Калигула.

– Ювения Мароция.

Вече нямаше съмнение... Ювена М. беше Ювения Мароция. Това не беше добра новина. Ако боните успееха да направят връзката между Ювения и Ладиса, още повече и с коня Инцитатус, опитът им да го въвлекат в интригата с Ирод Агрипа можеше да бъде доста успешен и наистина да му навреди.

– Къде е тя сега?

– Вероятно при майка си – отвърна Аркана.

– Днес ще идва ли да преподава история?

– Не мисля. Ювения подаде оставка преди няколко дни.

– Хмм, ясно... Знаеш ли адреса на майка ѝ?

– Съжалявам, ваше величество, не го знам – излъга Аркана, която реши, че е по-добре да се въздържи да дава повече информация и да остави господарката си да се оправя със съпруга си във връзка с личните си дела.

Калигула се върна в кабинета си, за да се погрижи за огромното количество документи, които неговият началник на кабинета струпваше всеки ден на бюрото му. Историята с Агрипа и Ювения обаче беше доста обезпокоителна. Но как да приеме, че най-довереният му приятел, човек с висока култура и силно развито чувство за чест и справедливост, е способен да "отвлече" жена, омъжена за римски герой от войната? Герой от войната? Това звучеше толкова странно, колкото и предполагаемото "отвличане"... Калигула препрочете отново този откъс от свитъка на сестра си.

Очевидно името на съпруга на Ювения беше Марк Виниций, центурион от Тринайсети легион. Калигула, както и всички останали римляни, много добре познаваха този легион – Гемина. Под командването на Юлий Цезар славният Тринайсети легион премина реката Рубикон в първия ден след иди на декември в година DCCIII aUc (= 703 от римския календар = 50 сл. Хр.) Този ден се помнеше като най-повратния в историята, защото сложи край на разпокъсаната и неуправляема Римска република и началото на властта на цезарите над Римската империя. Сега Гемина беше разпределен в покрайнините на Колония Агрипина под командването на Тулий Помпей Руф, един от най-добрите легати на Сервий Сулпиций Галба, но Калигула никога не бе чувал за центуриона Марк Виниций и не бе виждал никакъв доклад, в който той да се споменава като герой от войната.

По негова молба началникът на кабинета донесе досието на XIII легион. Калигула го прегледа набързо и намери името на центуриона. Зачете военната му биография. Сега беше на тридесет и една години... постъпил в армията на петнайсет години... осем месеца по-късно назначен в Гемина, разположен край Опидум Убиорум, наскоро преименуван на Колония Агрипина с указ на Калигула)... над четирийсет схватки в боеве... два пъти награждаван... повишен в центурион... след това в примус пилус (най-високото центурионско звание) на двадесет и пет години... за първи път се връща в домашен отпуск на двадесет и седем... една година по-късно пристига в Рим... Аха! Тук се жени за Ювения Мароция, октомври, XIDCCLXXXVI (11 октомври, 786 aUc = 33 г. сл. Хр.)... връща се в XIII легион... четири битки в Германия... още три медала... четири месеца отпуск в Лациум (римски регион) през DCCLXXXIX (789 aUc = 36 г. сл. Хр.), после обратно на служба в Колония Агрипина.

Е, Марк Виниций все още не бе назован официално герой от войната, но отличното му военно досие показваше, че след още една славна битка с легиона си би могъл да получи и това звание. От дупките в стената на кабинета си Калигула извади последните доклади на Сервий Сулпиций Галба, главнокомандващия на римските армии на северната граница. Ситуацията около Колония Агрипина беше спокойна. Въпреки това Галба очакваше масирани нападения на хатите, огромна орда североизточни варвари, окупирали миналата есен големи територии германска земя на изток от Рейн. Докладите сочеха, че вождовете им събират двеста хиляди воини, които да опустошат римските градове по западния бряг на реката веднага след края на зимата.

Калигула прегледа още веднъж биографията на Марк Виниций и забеляза, че следващият отпуск на центуриона е насрочен за идния септември. Хмм... Върна се към свитъка на Друзила и се съсредоточи върху датите...

"МВ обр. в Рим, иди, февр. Съд за ИА за прелюб. Замесв./ очерняне/атака К. – разруш. репут. пред армията, пр. иди, март."

Защо Катег е решил, че МВ, или Марк Виниций, ще се върне в средата на февруари, въпреки че зимното пътуване през Алпите е тежко? Единственият отговор на този въпрос би бил, че след като са разбрали за връзката на Ирод и Ювения, боните са издействали от свои хора в армията да дадат на Виниций специално разрешение да напусне Гемина преди датата на насрочения отпуск. И тъй като такова специално разрешение трябва да носи печата на офицера, командващ легиона, то би могло да се издаде само от легата Тулий Помпей Руф.

Първата реакция на Калигула беше да продиктува на писаря си спешно послание до Галба, в което да изрази загрижеността си за мобилизацията на хатите, да поиска пълна бойна готовност от страна на римската армия – учения, лагери, окопи, бойни машини и т.н. – и да му предложи и подкрепление, ако му е необходимо. Накрая щеше да завърши писмото си със заповед да спре разрешителните за римските воини от всички рангове. При така създадените обстоятелства това бе единствената мярка, която Калигула можеше безопасно да наложи, като върви по йерархията и не споменава центуриона. Ако го направи, ще прозвучи много подозрително и боните биха могли да го обвинят, че прикрива заговор, щом мълвата за случая с Ирод, Ювения и Виниций се разпространи в Рим.

Провери и биографията на легата Тулий Помпей Руф, млад патриций на двадесет и осем години, който служеше в армията горе-долу от същата година, когато бе постъпил и Марк Виниций. Калигула не го познаваше лично, тъй като бе назначен за командир на Тринайсети легион от предшественика на Галба Гней Порций Арпиний, но като потомък на Руф имаше много връзки на роднинска основа в Рим. Хмм... родът Руф не бяха ли някакви братовчеди на Клавдиите? Да, чичо Клавдий с неговата ерудиция сигурно знаеше всичко за рода Руф и той можеше да се окаже идеалният човек, който да установи връзката с командира на Виниций. Калигула веднага изпрати един телохранител до покоите на Клавдий, който да вдигне стареца на крака и да го прати незабавно в императорския кабинет.

През това време цезарят бързичко прегледа досието на Гемина и направи кратък списък с имена, сред които бе и това на Марк Виниций. След това се зачете пак в свитъка, донесен му от Друзила, някъде думите бяха изцяло изписани, но в по-голямата си част бяха съкратени. Внезапно вниманието му отново бе привлечено от датата на плана за очерняне чрез Ирод и Ювения... "разруш. репут. пред армията, пр. иди, март". Преди иди през март! С цялата му историческа натовареност заради убийството на Юлий Цезар преди 82 години – загинал от ръцете на шайка проклети предатели от средите на същата коалиция на боните републиканци, които сега заговорничеха срещу него – иди на март беше очевидно най-важната дата, на която се канеха да повторят историята и да премахнат новия цезар!

С убийствена усмивка двадесет и пет годишният император бързо прегледа свитъка за още подкрепящи тезата му споменавания на зловещата дата и ги намери... "иди на март I) голям. един. предава власт., унищож. батав. гард. преди полунощ. II) Вс. реп. наръгват К. III) избир. диктат. 6."

Ето го!

Калигула се изсмя. След това започна да се смее с пълно гърло и отново излезе на терасата. Постави длани на парапета, наведе глава и погледна към пръстите на ботушите си.

– Благодаря ти, Юпитере! – прошепна. – Сега знам целия им план и копелетата нямат и представа за това. Ти си невероятен, велики боже! Даваш ми два месеца пълна свобода и време да изплета собствената си паяжина и да ги уловя в нея всичките! Vae victis! (Горко на победените!) Кълна ти се, Юпитер... няма да имам милост!

Дълбокото удовлетворение на бога изпълни белите му дробове и Калигула избухна отново в смях. Цялата му стратегия за унищожаването на боните работеше! В името на същата цел женитбата му с Ладиса Тюдор беше най-решителният му ход за създаване на достоверен мотив за Друзила да изиграе ролята си на Троянски кон в лагера на врага. Знаеше, че ще паднат в този капан! Затова беше толкова въодушевен.

Привидно сключен заради външната политика и договора с краля на Британия Тюдор, бракът с дъщерята на владетеля беше част от изобретателната схема на Калигула. Младият принц, който получи абсолютна власт от Римския сенат по силата на кръвната си връзка с Юлиите и с помощта на римската армия, беше обучен да анализира всеки свой ход от всички възможни ъгли и от всяко свое действие да получава повече от една облага. Никога не би се оженил за бритската принцеса, ако тя не бе сексуално привлекателна, защото Калигула твърдо вярваше, че сексуалното привличане е добър знак от боговете. И никога не би дал на Ладиса Тюдор името си и не би я направил Лейди Калигула само за да подсили позициите си във външната политика, с която целеше да романизира света чрез здрави съюзи с чуждоземните владетели.

За да извърши замислената от него революция за освобождаване на римското общество от всички старомодни ограничения, той трябваше да нанесе решителен удар върху опасната дясна коалиция на боните републиканци, които фанатично се противопоставяха на всяка промяна – сякаш съвременното общество можеше да остане завинаги замръзнало във времето, да мъкне тиранията на няколко овластени демагози вместо да се радва на всеобщата свобода, която само един либерален лидер може да даде на народа си. Но ако реши да действа в качеството си на такъв, Калигула не би могъл пръв да нанесе фаталния удар, ако враговете му не нападнат първи. Само нагла въоръжена атака на заговорниците би му дала основание да реагира и да ги унищожи с благословията на римляните.

Затова още от самото начало Калигула обмисляше преди всичко какви евентуални облаги може да има от брака си с Ладиса Тюдор в борбата против боните. И предвиди, че може да използва бритската си съпруга, за да заложи капан на враговете си, като ги накара да повярват, че се кани да заточи Друзила, за да угоди на новата господарка на сърцето си. Като даваше вид, че балансът на силите в двореца е нарушен, той превърна сестра си в най-неустоимата стръв, с която да привлече конспираторите в мрежите си, и сега, след първите резултати, стана ясно, че политическият хазарт, който игра, си бе струвал. Вече разполагаше с истински доказателства.

Свитъкът, донесен му от Друзила, потвърждаваше, че заговорът съществува. Тъй като Калигула нарочно бе раздразнил боните с издаването на провокативни укази, даващи необичайно големи свободи на римляните, те със сигурност щяха да се противопоставят на революционното му управление, като ударят първи, както постъпиха Брут, Касий и останалите републиканци убийци с Юлий Цезар, първия либерален управник на империята. Точно това очакваше Калигула! Но тъй като вече знаеше датата на покушението, средствата и замесените хора, нямаше да влезе в засадата им като великия си предшественик на прословутите мартенски иди, а ще ги накара да паднал в неговия капан и ще отърве Рим от интригите им веднъж завинаги!

***

Батавският телохранител въведе чичо Клавдий в кабинета на императора, докато Калигула все още се смееше и замисляше всякакви ексцентрични забавления, с които да провокира гнева на боните през следващите два месеца и да ги накара да направят още грешки.

– Щ-щ-щастлив съм да-да те ви-видя в д-д-добро настроение, дра-дра-драги племеннико! – каза Клавдий и разсмя още повече развеселения Калигула, който го прегърна и го погледна с необичайна привързаност.

– Чудя се как учиш Агрипинила на гръцки и история с това невероятно заекване.

– Ам-м-ми, след ма-ма-малко се ус-с-спокоявам и ми се раз-раз-разбира повече.

– И как те успокоява тя, стари мръснико? Със сочно фелацио?

– Т-т-ти винаги м-м-мислиш за това, а? – подхвърли Клавдий, като умело избегна темата. – Зат-т-това ли съм т-т-тук?

– В никакъв случай, чичо. Викнах те по много важна причина.

– Д-д-добре. Обичам важ-ж-ж-ж-ни п-п-причини – заекна Клавдий, седна на един стол, взе си меденка от сребърната купа на бюрото на Калигула и я заръфа.

– Познаваш ли Тулий Помпей Руф?

– Р-р-разбира се. Той е съпруг на третата м-м-ми б-б-братовчедка. Д-д-добър воин.

– Велик воин, бих казал. Съвсем млад застава начело на славния XIII легион Гемина, разположен в Колония Агрипина под висшето. Командване на Галба.

– Р-р-радвам се, че оценяв-в-в-аш с-с-службата му.

– Всъщност реших да наградя Гемина със златен венец (висше военно отличие за служба).

– Одобрявам. М-м-момчетата т-т-там очакват н-н-нападение на х-х-хати през п-п-пролетта.

– Чичо! – възкликна приятно изненадан Калигула. – Не знаех, че си толкова добре осведомен за военните ни изпитания.

– Никакво изп-п-питание, Кал. Г-г-галба ще изяде к-к-копелетата както аз сега ям т-т-тази м-м-меденка.

– Не се и съмнявам в победата ни, чичо Клавдий. Днес ще заповядам да излеят златния венец и ще го изпратя с охрана на Галба в рамките на нундиум (римска седмица от осем дни). Но искам да си по-близо до управлението ни и да изпратиш веднага писмо до твоя приятел Руф, с което поверително да му съобщиш за високата чест, която неговият легион ще получи от Галба от името на императора.

– С рад-д-дост ще го н-н-направя, Кал.

Калигула взе предварително направените бележки и ги подаде на чичо си.

– Това са имената на четирима смели воини, които избрах за германски пръстен (изсечен с длето пръстен от дъб и мед, мечта за всички храбри римски легионери, биещи се в Германските войни).

Клавдий хвърли поглед към списъка и горната му устна леко трепна, когато прочете името на Марк Виниций. Хмм... странно, че името на тайния му полубрат, истинския баща на Агрипинила и Лесбия, също бе в него.

Калигула нямаше представа, че Клавдий е реагирал така на списъка и добави:

– Кажи на Руф да не позволява на тези воини тежък физически труд, опасни мисии и отпуски, но без да ги информира за честта, с която ще бъдат удостоени, разбира се. Трябва да е изненада!

Клавдий се съгласи. След това обсъди с Калигула някои аспекти на външната политика, най-вече реорганизацията на търговията с Британия. Предложи двама благородници да поемат имперския договор, подписан от покойния Квинт Публий Сервилий. Калигула си записа двете имена, след това любезно изведе чичо си от кабинета и го помоли да изпрати писмото до Тулий Помпей Руф по императорски куриер, който тръгваше от Рим два часа след пладне.

По пътя обратно към покоите си Клавдий се замисли над странната молба на Калигула. Защо толкова настояваше да го включи в награждаването на XIII легион със златен венец и на Марк Виниций с германски пръстен? Племенникът му разбираемо бе доста потаен за политическите си ходове, но едва ли би направил нещо без съответната причина. Въпреки че Клавдий бе законен династичен наследник на императорския престол, той очевидно не проявяваше интерес към този опасен пост и насаме бе карал вече Калигула да посочи в завещанието си по-млад наследник в случай на смъртоносна болест или внезапен нещастен случай, който би прекъснал преждевременно живота му. Миналата есен младият император се разболя тежко и остана на легло няколко месеца. Пък и възможността революционен владетел като него да загине при покушение бе не само голяма, но вероятно и самият Калигула я смяташе за съвсем реална. Клавдий знаеше, че племенникът му не би пренебрегнал такъв важен въпрос като унаследяването на трона, затова молбата му да пише на Руф под претекст, че "трябва да изглежда по-ангажиран с държавните дела", не му дойде като гръм от ясно небе. Отговорът на въпросите му обаче сигурно бе свързан с Марк Виниций.

Вероятно Калигула бе разбрал, че примус пилус на Тринайсети легион всъщност е полубрат на Друз Германик – героичния му баща, загинал, когато Кал бе само на седем години. Твърде е възможно... Чрез тристата си скаути Калигула имаше уши из цял Рим. Те бяха много повече от обикновени почитатели на конните надбягвания, представляваха превъзходно организирана група от неподкупни млади римляни, фанатично предани на младия император, докладваха му за настроенията и желанията на тълпата. Носеха му и всякаква информация, чрез която би могъл да стигне до истината за Марк Виниций.

Клавдий бе единственият брат на покойния Друз Германик и полубрат на Марк Виниций, затова не виждаше нищо нелогично в това Калигула дискретно да подготви почвата за официалното припознаване на благородния произход на Виниций от страна на патер фамилиас на Клавдиевото семейство – самия Клавдий – и след това да посочи храбрия тридесет и една годишен воин за наследник на престола. И той щеше да остане такъв, докато съпругата на Калигула не роди мъжко отроче. Освен това Клавдий знаеше за предишните награди на Марк Виниций за доблестна военна служба, а с удостояването му с германски пръстен Калигула фактически го издигаше в "Герой от войната на римската империя", идеална титла за полубрата на Друз Германик, която ще му осигури същата подкрепа от страна на римската армия, върху която се крепеше и абсолютната власт на Калигула.

Твърде вероятно е, помисли си Клавдий, неговият далновиден племенник да остави удостоения с такава висока награда получичо в неведение за произхода му и да го държи на активна служба в Тринайсети легион до края на хатската офанзива. След това да го повика в Рим за постепенно запознаване с имперската администрация. И въпреки че Клавдий би бил доста доволен неговият полубрат да получи чрез Калигула признанието, което заслужаваше, без да се налага той самият да нарушава клетвата, дадена пред баща му, трябваше да признае, че това засега бяха само хипотези, които бе разумно да запази за себе си и да не казва нито дума на Агрипинила за предположенията си.

– Тя събуди ли се? – попита Клавдий стария си прислужник, когато влезе в покоите си.

– Не знам, ваше височество. Принцесата още не ме е повикала, нито пък е търсила вас.

Клавдий бавно отвори вратата на спалнята си и погледа Агрипинила, която все още кротко спеше в голямото му легло...

Естествено, четирийсет и седем годишният принц Тиберий Клавдий Друз Нерон Германик – известен още като чичо Клавдий или Клавдий Пелтека – който бе първи наследник на най-великата империя в света, си бе загубил ума от любов по невероятната си четиринайсетгодишна племенница, изключително красивата принцеса Юлия Октавия Агрипина Младата – известна още като Агрипинила, – тайната дъщеря на Марк Виниций, примус пилус на XIII легион, който скоро щеше да стане Герой от войната и вероятно новият наследник на римския императорски престол, веднага щом Клавдий обяви, че е таен син на баща му и съответно Клавдиев принц като него самия.

Предната вечер след посещението на гладиаторската битка на гота Горан в амфитеатъра на Фламиний със залепената за него Агрипинила, Клавдий се върна с нея в двореца през частния вход към неговите покои. Още докато бяха в носилката по пътя от амфитеатъра към хълма Палатин, тя демонстрира част от огромния си сексапил, като потри своите все още развиващи се гърди в лицето на получичо си. След това мина през всекидневната му и се спря пред голямото сребърно огледало в банята с намерението да направи още по-добро представление на своя роднина.

Свали прекрасната си тюркоазена роба, нагласи диамантената си тиара върху високо вдигнатата си черна коса, погледна към своя не чак толкова красив, но затова пък чаровен и аристократичен чичо, който я обливаше с любов, излъчваща се от всяка пора на кожата му. Беше се облегнал на вратата, хипнотизиран от дързостта ѝ и от стройната ѝ фигура, от елегантността, с която носеше голямата диамантена огърлица и диамантените обеци, някога принадлежали на баба му Октавия, а сега подарени от него на неустоимата му племенница. След това фокусира трескавия си поглед върху стегнатата ѝ оскъдна препаска, която преди това тя бе нарязала на тънки ивици отпред, за да се вижда по-добре издълженият ѝ венерин хълм и малкото храстче черни косми, които се провираха през цепките.

– Не си ми показвала преди тази красива нарязана препаска – каза Клавдий и облиза устни.

– Защото си оглупял от залозите си и дори не си ме докоснал цял следобед – отвърна тя с унищожителен поглед.

– О, Агри,.. Ако те бях докоснал, щях да полудея по теб.

– Ти си вече луд по мен, дърти мръснико – отговори момичето, без да го поглежда, докато подръпваше редките си косми през цепките на малката препаска и поклащаше закръглените си задни части, напълно оголени, тъй като отзад препаската ѝ бе влязла изцяло между бузите.

– На теб май ти харесва да ме подлудяваш, а? – попита Клавдий.

– Разбира се... Ела.

Той се приближи и започна да си играе с ивиците на оскъдното ѝ бельо, като преплете пръсти с нейните. Тя се обърна и го целуна страстно. Докато той се възбуждаше, двамата си шепнеха сладостни нежни думи в ушите и пред устните си.

– Трябва да пишкам, чичо – простена Агрипинила, като знаеше каква реакция ще предизвика това у него.

– О... скъпа. Да го направим – каза той, докато поглаждаше клитора ѝ.

– Мммм, толкова си лош и грозен...

– Знам, мила...

– И винаги ме преследваш, когато усетя, че малкият ми кунус е пълен с топла златна урина, нали?

– Да, права си. Не мога да се откъсна от теб... – потвърди той задъхано и я целуна отново, като прокара пръсти през цепките на препаската и напипа влагата ѝ.

– Ммм... и какво искаш да направя сега?... – попита тя, останала без дъх, докато му помагаше да се отърве от тогата и сграбчваше еректиралия член, напиращ под леката долна дреха.

– О, скъпа... да отидем във ваната.

– Защо? – простена тя. Знаеше как да го възбуди още повече, като отлага крайното му удовлетворение.

– Нима не знаеш защо? – прошепна той.

– Какво?... Искаш да ме изпиеш?

– Дааа... Нали знаеш колко ми харесва?

– Ами ако не си сваля нарязаната препаска?

– Разбира се, малка моя нимфо. Остави си и бижутата и ми позволи да те погледам...

– Кое да погледаш? Това, което пронизва душата ти ли?

– Да, това.

– Не знам дали ще мога, чичо – рече тя задъхана. – Вече съм прекалено възбудена...

Без да я пуска от прегръдките си, Клавдий я вдигна и я пренесе в бялата си мраморна вана. Помогна ѝ да седне на ръба и тя спусна голите си крака вътре. Той коленича между стройните ѝ бедра и започна да лиже прекрасната ѝ малка вулва през цепките на миниатюрната ѝ препаска като движеше двата си пръста вътре в нея по овлажнената ѝ лигавица.

– О, доста ще пишкам, да знаеш – простена тя. – Стискам се от няколко часа.

– Направи го, радост моя... Усещам го тук вътре...

– Да, така... Ммм...

Той издърпа пръстите си и златният ѝ душ потече в отворената му уста. Първо започна да изстрелва урината на откоси, после тя потече свободно в дълъг непрекъснат поток. Клавдий се стремеше да не изпуска нито капка, наслаждаваше се на вкуса, поглеждаше хубавичкото ѝ лице с диамантената тиара над него, огърлицата, покриваща пътечката между гърдите ѝ, която от време на време се плъзгаше върху щръкналите зърна. Очите им се срещнаха и си размениха неописуеми чувства, които свързваха двамата в интимната тръпка на любовта.

Той притвори очи, когато вкусната ѝ урина се разля по цялото му лице. Агрипинила притискаше долната част на корема си, за да изцеди всичко, а Клавдий се протегна към месестата мида на венериния ѝ хълм, за да застане точно срещу отвърстието на уретрата ѝ и поточето, което се лееше оттам, за да се наслади на гледката и допира на течността по лицето му. Междувременно я лижеше и изсмукваше и последната капка. Накрая отново вкара пръстите си в нея. Агри изхвърли всичката течна тежест от себе си и се почувства олекнала и освободена. Но веднага затаи дъх, когато чичо Клавдий притисна върховете на пръстите си точно в центъра на вътрешната ѝ лигавица, който през последните пет дни и нощи, през които се радваше на умелото сексуално внимание на своя зрял, но неуморим любовник, се бе превърнал в най-чувствителната ѝ точка.

Само за секунди Агрипинила усети, че под пръстите му се надига необичаен копнеж. През стенания му каза, че пак ѝ се пишка, макар усещането да бе различно и много по-силно от това преди малко. Клавдий ѝ прошепна да му се остави и да се отпусне... и я изцеди. Постави цялата си лява длан върху долната част на корема ѝ, притисна по-настоятелно същата набъбнала точка вътре в нея с пръстите на дясната си ръка и ги раздвижи бързо напред и назад. Оооо! – простена Агрипинила... толкова добре знаеше как и къде да я докосне и да я доведе до екстаз! Изведнъж затаи дъх. Затрепери и сграбчи посивялата му коса, полегна на килима зад ръба на ваната, тиарата ѝ изхвръкна от движението на главата ѝ, а краката ѝ се разтваряха и затваряха като на жабче. Юлиевата нимфа мяташе таза си между пода под задните ѝ части и ръката му, лежаща върху корема ѝ и се чувстваше все по-близо до върха, като изразяваше нарастващия си екстаз с все по-силни стонове и задъхани поредици от "да-да-да-да-да", а Клавдий не спираше да дразни с пръсти същата точка, докато потрепващата ѝ уретра не изригна. О, каква радост! Какво удовлетворение изпитваха и двамата в този миг, когато контракциите на младите ѝ гениталии се разпростряха по цялото ѝ тяло, а той поглъщаше несъзнателните ѝ изблици и така за първи път опита леещия се от нея нектар на Венера!

– Ооо! Вкарай ми го! Бързо! – извика тя, а оргазмът ѝ продължаваше.

Той си бе изгубил ума, докато вкусваше доведения до върха полов орган, но се изправи във ваната, вдигна разтворените ѝ крака към раменете и и влезе с пълна сила в нея. Тъй като вече усещаше спазмите на оргазма, които отново се засилиха, когато проникна в нея, тя искаше той незабавно да се изпразни. Заради тази неотложна нужда мяташе таза си нагоре-надолу и стенеше: "Сега, чичо! Направи го!" Клавдий обаче знаеше, че след като веднъж е влязла в спиралата на оргазъм с еякулация, всяка жена може да продължи да еякулира отново и отново, докато любовникът ѝ дразни с пръсти или с главичката на члена си най-чувствителната точка вътре във вагината ѝ, затова се наслаждаваше на акта с племенницата си по-дълго, отколкото тя очакваше. И не свърши, преди Агрипинила да осъзнае, че странната и реакция няма да престане, че тя наистина му се отдава, без да иска отдаване от него, преди да започне да се радва на трескавото им сношение с всяка фибра на младото си тяло и сред струйките, които излизаха в ритъм с новите висоти на удоволствието.

Изпълнен с енергия от силните усещания, чичо Клавдий ту влизаше в нея на бързи тласъци, които я подлудяваха, ту бавно и сластно, като я прегръщаше и целуваше с любов и се наслаждаваше на стоновете ѝ, думите ѝ, изразяващи удоволствие, като едновременно с това притискаше и хапеше подутите ѝ зърна или я караше отново да еякулира с пръсти вътре в нея, или като потриваше други чувствителни зони по тялото ѝ. Когато тя почувства, че той най-накрая се кани да свърши, бързите контракции в утробата ѝ влязоха инстинктивно в ритъм с мощните му тласъци, тя започна да вика и да хапе раменете му, сграбчи неговите движещи се задни части и ги притисна към тялото си, въртеше ханша си, за да усети по-дълбоко пениса му, който опираше в шийката на матката ѝ. И докато красивата му млада племенница правеше това импулсивно, чичо Клавдий не можеше вече да се сдържа. Нямаше мъж на света, който да успее да устои на привличането на горящия ѝ храм на Венера!

Те дишаха учестено, стенеха и се насърчаваха един друг и накрая сетивата им се сляха бурно. Той постави отворената си длан върху лицето ѝ и го притисна надолу, след това с един последен тласък свърши в нея. Агри го стискаше силно в прегръдките си, докато мощната струя сперма проникваше в отворените венчелистчета на цветето ѝ, попиващо във върха на радостта от страстта оплодителната течност на възрастния принц, който тя така искаше да бъде баща на сина ѝ.

Всъщност от деня, в който Агрипинила посети сибилата Амалтея в Кума в края на миналата година, предсказанието ѝ бе запечатано дума по дума в ума на младата принцеса:

"Ако датата на раждането ти бъде променена, след дванайсет години третият ти съпруг ще бъде император на Рим и единственият ти син също ще стане император! Но синът ти трябва да се роди преди края на идващата година!"

От този ден нататък Агрипинила мислеше само за значението на пророческите думи. Смяната на рождената ѝ дата не беше толкова належаща, най-спешната ѝ задача беше да забременее с бъдещия император на Рим! И тъй като той трябваше да се роди преди края на тази година, се налагаше доста бързо да вземе решение. Прехвърляйки имената на мъжете с достатъчно благороден произход да заченат обреченото ѝ на величие дете, Агри не намери никой достоен за нейната императорска генна мисия. Отхвърли всички от списъка, включително и годеника си Домиций Ахенобарб, който въпреки патрицианската си кръв беше прекалено помпозен и глупав за тази толкова важна задача.

След това се замисли за чичо Клавдий... Ако се съдеше по начина, по който често я зяпаше, и по спорадичните пощипвания по сладкия ѝ задник, нямаше съмнение, че той вече е привлечен от невероятната ѝ личност и след Калигула бе с най-благороден произход от всички римляни. В добавка беше много интелигентен, изключително добре образован, имаше голяма власт в школата на понтифексите и се ползваше с авторитет сред римските и александрийските историци заради безупречния си гръцки и многобройните томове за Пуническите войни и етруската история.

Страстта му към хазарта, която показваше, че е смел мъж, беше пословична. Агрипинила вече бе чела с удоволствие книгата му "Как да печелим на зарове", парадоксален трактат за отношението между късмета, и морала, пародия на Катон Цензор, неприятен човек, вече покойник от почти два века, виновен за идиотските прокламации срещу сексуално активните граждани, които все още се ценяха от боните и съставляваха сърцевината на тяхното репресивно морализаторско отношение към света. Въпреки че често се шегуваше с чичо Клавдий заради заекването, тромавата му походка и непривлекателната му външност, той беше интригуващ мъж, който вероятно криеше твърдостта на характера си и дори горещата си сексуалност.

Пристрастията на Агрипинила към Клавдий се усилиха по време на празненството, дадено десет дни след иди през януари от съсловието на конниците в чест на убития патриций Квинт Публий Сервилий. Тогава чичо Клавдий ѝ разкри тайната на нейното раждане и ѝ довери, че неговият тайнствен полубрат е неин баща. И тя реши, че Тиберий Клавдий Друз Нерон Германик – или чичо Клавдий – е най-подходящ да се намеси в съдбата на Рим и да зачене бъдещия император. От този миг нататък започна да гради план за неговото съблазняване не по-късно от овулацията ѝ през януари, като не криеше много усърдно, че иска да забременее от него. От първия път, когато правиха любов в перистилиума на неговите покои, тя знаеше, че е взела правилното решение. По-възрастният Клавдиев принц беше така обсебен от нейния дързък чар, толкова възбуден от омагьосващата ѝ чувственост и толкова привлечен от младостта ѝ, стройното ѝ тяло и възможността да прави секс с племенницата си, че се превърна в прекрасен любовник.

Влюби се безумно в нея, а тя се почувства толкова горда от успеха си, че започна да изпитва към него не само безразсъдно сексуално привличане, но и жив интерес към разнообразните му обсебващи увлечения и странностите на личността му. Денонощното ѝ висене при него, тайната на това, което правеха заедно и за което никой не подозираше, се превърнаха за огнената Агрипинила в източник на пълна еуфория, подсилвана от усещането за емоционална близост, която бе развила към любвеобилния стар развратник. Затова нямаше нужда от преструвки, за да го кара да я желае и всеки път да свършва в нея, докато тя бе на върха на оргазма си – което според нея бе съществено за забременяването ѝ.

– Би ли ми отговорила на един фундаментален въпрос, умнице? – попита Клавдий, докато си почиваха на пода на банята след края на сношението.

– Какво искаш да знаеш – какъв е смисълът на живота ли?

– Хмм... И това също, предполагам.

– Тогава какво? Защо винаги те бия на зарове ли?

– Edepol! Била си ме само три пъти! – възкликна чичо Клавдий, който бе много чувствителен по въпроса за игрите на късмета.

– А, нима? Колко пълни игри сме изиграли?

– Ами... Не помня.

– Не ме карай да се смея, дъртако! Изиграхме три игри и аз направо те разгромих и трите пъти. Дори хвърлих лицето на Венера срещу твоето Куче.

– Добре, добре... да не се отклоняваме.

– Става, но не ме занимавай с педантичните си глупости, иначе може да стана опасна – предупреди го тя и го целуна по брадичката. – Ясна ли съм?

– Кристално ясна.

– Добре, питай...

Той я погледна, когато се наклони над него и се взря в блесналите му очи. Идеше му да я покрие с целувки, но преди това бе решил да зададе фундаменталния въпрос.

– Защо не се страхуваш от забременяване?

– Елементарно, чичо, елементарно. Аз съм от Юлиите, не се страхувам от нищо!

– О, я стига...

– Защо питаш? Боиш се, че можеш да станеш баща?

– Никак даже.

– Добре. Щом и аз не се боя, ти също, защо да се тревожим? Искам да свършваш в мен, защото ми харесва. И това според мен наистина е фундаментално.

– Да няма нещо общо с онова лесно нещо, което ме помоли да обещая, че ще направя за теб, първия път, когато се любихме?

– Неее... – въздъхна тя. – Ще те помоля да си изпълниш обещанието като му дойде времето, става ли? – След това! го обсипа с нежни целувки. Смяташе тази услуга да бъде промяната на рождената ѝ дата. Убедена бе, че с неговата власт лесно можеше да получи достъп до регистъра на ражданията на римските граждани в храма на Юнона Луцина и да свърши работа.

По-късно, когато трябваше взаимно да си платят облога, който и двамата изгубиха, за изхода от гладиаторското изпитание на гота Горан, Клавдий даде на прелестната си племенница прочутата голяма перла – впечатляващ розов яйцевиден бисер с диаметър пет сантиметра – и се зарадва на удоволствието, с което тя поглади невероятната скъпоценност. Обеща ѝ да поръча да я обвият в тънка златна мрежа и да я превърнат в уникално колие, направено специално за нея.

След това Агрипинила също си плати своята част от облога. Легна на леглото му и го остави да татуира на задните части малките букви А и К в сърце. Леките убождания на острата игла, с която майсторски рисуваше по кожата ѝ, възбудиха и двамата и те не се стърпяха и отново се любиха още два пъти преди той да завърши произведението си върху нея. Оглеждайки крайния резултат в сребърното огледало в спалнята му, Агрипинила осъзна, че неизтриваемият любовен знак с двата им инициала символизираше не само сливането на сърцата им, но бе и сигурно предзнаменование за новия живот, който растеше в утробата ѝ. Беше сигурна, че по време на акта, в който я накара да еякулира в банята, бе отворила портата си за най-благородното семе в Рим.

***

На другата сутрин, когато се върна от среща с Калигула, Клавдий гледаше през отворената врата на спалнята си своята племенница, кротко заспала в леглото му. Все още не знаеше, че любовта ѝ бе предизвикана от думите на сибилата Амалтея. Ако бе наясно с истината, щеше да изпрати огромен подарък на пророчицата от Кума, защото бе дала тласък на обстоятелствата, донесли му най-голяма радост в живота, и изобщо не му пукаше за мотивите зад привързаността на племенницата му. На кого му пукаше за мотивите, когато плътта се радваше на небесни вибрации? Би ли могъл човешкият мозък да проумее намеренията на боговете и богините на любовта?

След няколко минути Клавдий бавно затвори вратата и поръча на стария си прислужник за остане на пост пред спалнята и да чака тя да го повика. След това отиде в кабинета си, за да напише писмо до Тулий Помпей Руф, което Калигула така настояваше да предаде в ранния следобед на императорския куриер, тръгващ всеки ден от Рим в един и същ час към северната граница.

През жилите му премина странна тръпка. Докато изписваше името на Марк Виниций, почувства, че съдбата на Рим всеки момент ще се обърне от неочаквани събития, и въпреки желанието си да остане второстепенна фигура в нея му се струваше, че ще се окаже в центъра на огромна династична бъркотия. От едната страна беше Марк Виниций, все още в пълно неведение, чийто Клавдиев произход той се бе заклел пред баща си да не разкрива, освен "в случай на абсолютна необходимост". От другата страна пък се намираха тайните дъщери на Марк Виниций – Агрипинила и Лесбия, – чиято майка пък го бе помолила да не обявява пред тях самоличността на баща им, докато Агри не навърши шестнайсет години. А най-отгоре на тази мозайка бе възможността любимата му Агрипинила да забременее с негово дете. Но защо ще ѝ е да го прави? Да не бе изпаднала във властта на някаква магия, която я тласкаше да зачене Юлиево-Клавдиев принц, който някой ден да разтърси династичните основи на империята?

Ако Клавдий подозираше всички бъдещи събития, мотиви, усложнения и последствия от тези паметни иди на януари, наистина щеше да повярва, че боговете играят зарове със съдбите на всички смъртни и че смисълът на живота се състои в това да хвърлиш Куче и да се надяваш, че безсмъртните няма да хвърлят лицето на Венера върху него!

18.

– Нека позная... да не си шампион по надбягвания с колесници? – попита Ретия, една от робините на Друзила, докато изливаше топла вода върху раменете на Публий Сертик и гледаше с възхита красивото тяло на шестнайсетгодишния младеж под лъчите, процеждащи се през прозорците.

– Грешка – отвърна той, седнал в мраморната вана и наслаждаващ се на къпането, което Калигула щедро му предложи в луксозната баня на сестра му като знак на благодарност за успешното нощно пренасяне на свитъка.

– Да не си преториански кадет? – попита го друга хубавичка робиня, тъй като той бе обещал да целуне първата, която успее да познае каква е точно позицията му в императорския антураж.

– Съжалявам, сладурче – отвърна той. – Как се казваш?

– Дуния – каза тя. И се изсмя заедно с другите четири робини, които го триеха със сюнгери, натопени в изисканите сирийски есенции на Друзила.

– Да не си актьор от представленията на нашата домина? – попита третата, също мечтаеща за целувка.

– Не.

– Гладиатор? – осмели се и четвъртото момиче.

– О, я стига! Императорът няма гладиаторски отбор – изсмя се той.

– Май се сещам... – каза Дуния, докато миеше слабините му.

– Какво? – попита той, докато получаваше ерекция в ръцете ѝ.

– Ти си от Зеления ескадрон – отговори хубавото момиче.

– Ооо... – усмихна се той. – Не е точно така, но въпреки това си заслужи целувката.

Лицето на Дуния светна и тя му предложи устните си. Младият скаут я целуна, като се опита да я научи как да го прави и тя, но момичето наивно стискаше устните си плътно затворени. Той я грабна, потопи я във ваната и я погали по краката.

– Моля те! – извика тя. – Пусни ме!

– Защо? Не ме ли харесваш? – поинтересува се Сертик, бръкна под водата и разтвори късия ѝ хитон.

– Харесвам те – призна тя, но продължаваше да стиска крака. – Само че не ми е позволено да правя нищо с мъжете без разрешението на господарката.

– Нея сега я няма – отбеляза младежът.

С кикот и закачки другите момичета наобиколиха хубавия римлянин и измъкнаха Дуния от ръцете му.

Междувременно влязоха две азиатски робини, загледаха се в пръскащите вода тела във ваната и се усмихнаха съвсем леко и загадъчно. Мургавата им кадифена кожа, дръпнатите очи, късите черни коси, кръглите плоски лица, широките ноздри, големите месести устни и изключително фините им тела подсказваха, че идват от Далечния изток.

Ретия, която отговаряше за банята на Сертик, им направи знак за се приближат.

– Ммм... къде ви намери Друзила, момичета? – попита новодошлите той, когато застанаха край ваната.

– Господарката ги купи преди две седмици. От много далечни земи са, близо до Китай. От Тайя.

– Говорите ли латински? – обърна се пак към тях той.

Двете тайски момичета поклатиха глави.

– Не латински – каза едната и сбърчи устни в израз на съжаление.

– Да не са близначки? – попита Сертик. Не можеше да ги различи.

– Да. Нали са сладки? – умили се Ретия.

– Да, така е... – призна скаутът, докато оглеждаше телата им. – Само дето не мога да видя никаква плът по тези кокалести, миниатюрни същества и... – Направи знак на близначките да се наведат и опипа малките им гърди през хитоните. – И нямат никакви цици.

– Знам, но са специални – обясни му Ретия. – Могат да ти направят невероятен масаж.

– Как? С тези малки ръчички?

– Не, правят го с целите си тела.

– Хмм... Интересно.

– Не е интересно, Сертик.. – каза Ретия, подаде му ръка и му помогна да се изправи във ваната. – А е много възбуждащо.

Робините се засуетиха около него и започнаха да подсушават атлетичното му тяло с ленени кърпи. Кикотеха се, когато пипаха впечатляващата му ерекция под плата и бършеха внимателно тестисите и задните му части. Ретия нареди на робините да пуснат жертвата си и заведе скаута до широка мраморна пейка. Каза му да седне на нея, а през това време тайските близначки свалиха хитоните си. Изглеждаха съвсем млади, на не повече от тринайсет-четиринайсет години. Сертик забеляза със задоволство, че краката им са леко криви, не пропусна и удължените им тазови кости, които стърчаха забележително встрани от плоските им кореми, и малките храстчета дълги копринени косми, украсяващи месестия издаден край на пубисите им.

Поставиха под мраморната пейка съдове с течности и балсами и големи сюнгери, след това се приближиха към високия мускулест римлянин и погалиха тялото му, като измяучиха по няколко думи на странния си език. Той ги помилва по гърбовете и притисна тесните им ханшове към надигащата се ерекция на члена му, който близначките избягваха да докосват и дори да поглеждат. Израженията им останаха напълно сериозни, докато го поставяха по корем на пейката и започнаха да размазват балсам по дланите си и след това да масажират стъпалата му първо с пръсти, а после като ги търкат в гърдите си. Потопиха сюнгерите в течността и добавиха балсам на гърба му. Получи се гъста бяла пяна, която размазаха по краката и задните му части чак до широките му рамене и под тялото му по мраморния плот, като нежно втриваха пяната около втвърдения му пенис.

Яхнаха краката му и започнаха да ги масажират с пубисите си, търкаха слабините си напред-назад по мускулите му в прецизен синхрон.

– Как се чувстваш? – попита го Ретия, седнала до онази част на пейката, където се намираше главата му. Тя наблюдаваше как тайските близначки масажират задните му части.

– Страхотно – отвърна скаутът на Калигула. – Точно в този миг моята верпа отчаяно търси дупка в мрамора. Приятно хлъзгаво усещане обаче...

Едната от близначките добави още пяна и я размаза по целия му гръб. Малко след това вече се движеше като делфин и разтриваше задните му части с пубиса си, ръцете му – с нейните ръце, а горната част на гръбнака и лопатките – с брадичката си. Другата тайска девойка клекна пред лицето му и започна да го масажира навсякъде с ръце – от брадичката до скулите. Сертик се опита да я целуне по устата, но тя само потри малкия си нос в устните му.

– Ммм, според мен не харесва – отбеляза Ретия.

– Защо?

– Защото за нея потриването на носа в нечие лице е много еротичен вид целувка, даже повече от целувка.

– Как се казва?

– Лактия, а сестра ѝ – Сетис.

Сертик намигна на Ретия и потри нос в шията на Лактия. На момичето отначало му хареса и се остави на ласката, но после взе инициативата, наведе нос към неговия и го потри с чувствени кръгови движения.

– Ммм, Лактия – промърмори той. Тя покри устата му с длан, сякаш не искаше гласът му да пречи на "целувката" ѝ и започна да гали и очите му с нос. След малко близначката ѝ Сетис се придвижи нагоре, както беше яхнала кръста на Сертик и даде знак на Лактия да дойде при нея. Двете момичета му направиха масаж с пяна по гърба и после го обърнаха. Сложиха пяна и на гърдите му и започнаха да я разтриват с телата си, като търкаха издадените си пубисни кости в младежа.

Разбираемо, пенисът му вече беше напълно еректирал и Лактия го покри със слабините си и започна бавно да се нанизва върху него.

– Ммм, малката развратница иска да прави любов... каза скаутът на Ретия.

– Не, Сертик. Кани се да направи масаж на пениса ти, все едно е просто част от тялото ти.

Лактия бавно се извъртя на триста и шейсет градуса, както си беше върху него, и той се почувства приятно от това триене. След това постави длани на ханша му и сви коремните си мускули.

– Охо... сега го стиска. Да няма помпа в кунуса си?

– Ами нещо такова... – отвърна Ретия. – Момичетата от Източна Азия се обучават от малки да развиват мускулите на таза си и много добре знаят как да ги използват.

– Мислиш ли, че мога да я изчукам?

– Можеш, но не забравяй, че ти правят масаж... и това няма нищо общо с нашия западен модел на сношение.

Докато Сетис галеше слабините си в гръдния му кош и по раменете му, Сертик движеше нагоре-надолу таза си и караше Лактия да подскача по цялата дължина на члена му. Тя стискаше "помпата" си около него, сякаш правеше бавни упражнения за заякване на мускулите. Беше се овлажнила доста обилно, но не показваше почти никаква емоционална реакция, като изключим блесналите ѝ очи. След това се изниза от него и със сестра ѝ си смениха местата. Сетне започна да го язди по същия начин като Лактия, а тя пък търкаше набъбналите от обилното кръвоснабдяване срамни устни по шията и цялото му лице, разтваряше влажния си орган пред носа му и се наслаждаваше на "целувката" по малкия ѝ клитор, дори го оставяше да я лиже. Той чувстваше и дори съвсем буквално виждаше съблазнителната сила на почервенялото ѝ вагинално отвърстие, което поемаше езика му в себе си, сякаш кунусът ѝ беше уста, която се опитваше да го изяде.

Тайските близначки продължиха да размазват пяна по него, като се редуваха, полягаха върху тялото му и се търкаха в него по най-разнообразни начини, нанизваха се на ерекцията му, но винаги с цел масаж, след това се изнизваха от нея, когато усещаха, че той се приближава до връхната си точка.

– Ще ме оставят ли да свърша или не? – попита задъханият Сертик Ретия. Вместо да му отговори, робинята погледна към вратата.

– Мисля, че не, младежо – отвърна Бризея, застанала на входа от другата страна на ваната.

Скаутът извъртя очи по посока на гласа. Изисканата галска робиня носеше лек хитон, подобно на другите робини, но на нейния имаше златна гръцка лента, извезана по долния ръб на късата ѝ пола. Тя даде знак на тайските близначки да спрат с масажа.

– Кое е това момиче? – попита Сертик Ретия.

– Това е началничката ми. Тя отговаря за персонала на принцесата – прошепна робинята.

– Хмм... – коментира скаутът, докато оглеждаше издължения тънък силует на Бризея, който се очертаваше от проникващите зад нея слънчеви лъчи, прозиращите през хитона ѝ дълги крака с видим луфт при чатала. Канеше се да я поздрави, но тя се обърна на голите си пети и излезе през вратата, преди той да успее да продума.

Докато Лактия и Сетис си събираха съдовете, Ретия му помогна да стане и да се върне във ваната, където останалите момичета го измиха и подсушиха тялото му с големи ленени кърпи, като избягваха нарочно гениталиите му от страх, че началничката им ще ги види.

Междувременно Бризея отиде в съседното помещение, където се помещаваше гардеробът на Друзила, за да подреди дрехите ѝ и останалото съдържание на шкафовете. Проверяваше всичко по предварително направен списък. Като свърши, оправи опашката си пред огледалото. Почувства облекчение, когато ѝ казаха, че младежът има позволение от императора да се изкъпе в банята на принцесата. Предположи, че трябва да е от скаутите на Калигула, вероятно имаше нещо общо с тайната охрана на Друзила по време на вечерята ѝ у Катег. И щом сега го възнаграждаваха с луксозна баня, сигурно е изпълнил успешно задачата си, а това означаваше, че и Друзила е добре.

– Здравей, Бризея – поздрави Сертик.

Бризея извърна глава към него. Той стоеше на вратата, ръцете му бяха подпрени на горната греда на рамката. Около бедрата му бе увита кърпа, която небрежно разкриваше атлетичната му физика.

– Казвам се Публий Сертик.

– Приятно ми е да се запознаем, Публий – отвърна дългокраката двайсет и пет годишна Бризея, без да се усмихва, но същевременно доста впечатлена от хубавото му лице, тясната талия и мощните рамене.

– Защо не остави близначките да довършат работата си? – попита той.

– Защото я бяха довършили.

– Не и според мен – възрази младежът. След това прекоси просторната гардеробна и се приближи до нея. Очите им за миг се срещнаха.

– Тайските масажистки не обичат... започна тя, но нямаше време да довърши изречението, тъй като Сертик я сграбчи през кръста и я притисна към гърдите си.

Бризея затаи дъх. Младежът я целуна по устата. Робинята започна да се гърчи в прегръдките му и да се опитва да избегне целувката. Кърпата му падна на земята. Когато усети ерекцията му върху корема си, от петите към главата ѝ премина внезапна тръпка. Той беше само пет-шест сантиметра по-висок от босата галска хубавица. Опъна надолу опашката ѝ и я принуди да си отвори устата. Езикът му си проби път през стиснатите ѝ зъби. Тя го ухапа, но нямаше достатъчно смелост да му причини болка. Сертик стана по-дързък и мушна ръка между бедрата ѝ. Потри широкия ѝ луфт, покрит плътно с препаската и постави члена си точно срещу него.

– Не! Пусни ме! – изсъска му гордата главна робиня.

– Млъквай! – изръмжа ѝ младият скаут и я целуна отново.

В ума ѝ нахлу бързо споменът за Мамерк, младежа, който я облада грубо в хазартния дом на Муций преди повече от десет дни. О, колко брутален беше с нея! И колко ѝ харесваше да бъде насилвана от противния момък! Защо? Защо искаше още един младеж да я изнасили? Завладяна от суровата сила на младостта на Сертик, тя отново почувства тръпката, която този път се съсредоточи около гениталиите ѝ и накара срамните ѝ устни да набъбнат, нахлу във вагината ѝ и предизвика внезапен прилив на влага, когато той бръкна с пръсти в нея.

– Ти ме изнасилваш! – И лицето ѝ се изкриви въпреки привличането, което чувстваше към красивия гол младеж.

– Толкова си подмокрена, че не можеш да отречеш, че ти харесва.

– Не, спри! – замоли се тя и започна да се извива в ръцете му, но това го накара да стисне пубиса ѝ между пръстите, които бяха вътре в нея, и палеца, който притискаше пубисната ѝ кост. О, тя вече гореше! Той започна да я хапе навсякъде по шията, а тя сграбчи и започна да прегръща мощните му голи мускули и да движи таза си, за да усеща как пръстите му потриват плътта ѝ. Той скъса препаската ѝ, след това я блъсна по гръб на канапето, притисна ръцете ѝ отстрани и отново я целуна. Тя не можеше да овладее импулса да разтвори крака и да остави Сертик да влезе в нея с цялата необузданост на младостта си.

– Ох! Палаво момче! – промълви задъхано Бризея и той свали рязко хитона ѝ, вдигна краката ѝ на раменете си и вкара твърдия си член в подгизналата ѝ вагина. Започна да тласка силно в зачервеното отвърстие на широкия ѝ луфт. Ммм, колко дълбоко усещаше движещия се в нея огромен пенис! Как силно блъскаше слабините си в нейните. Колко бързо възбуди сетивата ѝ! Останала без дъх, тя сграбчи задните му части и започна да му помага. Когато усети, че тя отвръща с инстинктивна страст на трескавото сношение, свали левия ѝ крак от дясното си рамо, притиска коляното ѝ надолу и настрани, за да гледа красивата ѝ вулва, безмилостно, но и неустоимо промушена от мъжествеността му. Започна да опъва и твърдите ѝ зърна, за да а подлуди напълно.

Обладана от младия римски скаут, крехката галска робиня му се отдаде напълно, свършваше като влюбена жена, казваше му да я вземе, да я убие, да я разкъса на парчета, целуваше го, прегръщаше го, драскаше потрепващите мускули на гърба му, хапеше раменете му, докато екстазът завладя цялото ѝ тяло. Едвам дишаше, но блъскаше таза си в неспиращия ритъма мъжкар, целуваше го отново, за да заглуши писъците си, въртеше ханш и задъхано го молеше "Свърши! Свърши заедно с мен!" О, колко много желаеше да я изпълни нектарът на неговото удоволствие!

Но той не го направи. Младият скаут извади мокрия си член и започна да го търка по тялото ѝ, притискаше го между себе си и нейния плосък корем, усилваше ритъма и бъркаше в потрепващите ѝ гениталии с пръсти, за да не спре оргазма ѝ. "О, да, Публий! Точно така!" Удоволствието ѝ се удвои, защото се наслаждаваше на цялата дължина на члена му, който се триеше в корема ѝ, сякаш искаше да проникне в сърцето ѝ. Извиваше се и стенеше под тласъците на пръстите му, които довеждаха вагината ѝ до екстаз. След миг той изпръхтя, дръпна косата ѝ с другата си ръка, почна да целува и хапе устните ѝ, и да се търка в нея много бързо, докато тя не усети силни потоци сперма да се изстрелват между телата им. В нов връх на удоволствието тя се плъзна под него и протегна уста към изливащата се главичка на пениса му.

Треперещ и ревящ като лъв, Сертик притисна главата ѝ и я накара да изсмуче и последните залпове течност, като проникваше на тласъци чак в гърлото ѝ. О, влезе много надълбоко! Но какво приятно усещане ѝ достави, като ѝ даде възможност да поеме и погълне такова невъздържано доказателство на напъпилата му мъжественост! Колко беше горда, че го дари с върховното удоволствие на пълната чувствена отдаденост! Колко мъжествено галеше косата ѝ, за да ѝ покаже благодарността си, докато тя лижеше потрепващия му пенис в последната фаза на оргазма! Прегърна го през бедрата в желание да удължи мига и да го запечата дълбоко в ума си.

– Почти ме задави до задушаване, Публий – каза размекнатата Бризея, все още усещайки в устата си вкусните му любовни сокове, когато двамата се отпуснаха на пода, облегнали гърбове на кушетката.

– Да, знам. Но бях така възбуден след масажа на близначките, че трябваше веднага да го направя, за да не ме болят тестисите.

– Значи би го направил с всяко момиче, така ли? – попита тя, докато го бършеше с кърпата.

– Да, но ти наистина ме възбуди, като се появи пред очите ми.

– Защо?

– Осанката ти, предполагам. И този привлекателен луфт между краката – отвърна той и я погали между бедрата.

– Мразех го, когато растях. Но се радвам, че ти харесва.

– Друзила дава ли ти отпуски?

– Да, защо? Искаш да се видим пак?

– Разбира се. Обожавам по-възрастни жени.

– Хей! Не съм възрастна! Ти си прекалено млад – възрази тя, докато си играеше с омекналия му пенис. – На колко години си?

– Навърших шестнайсет през октомври.

– Да не си зодия Скорпион?

– Да. А ти?

– Телец. Ще навърша двайсет и шест през май.

– Харесват ли ти по-младите момчета?

– Да. Много.

– Защо? – попита Сертик.

– Защото са витални и честни.

– Хареса ли ти как те насилих?

– Аха... Обичам да ме принуждават да го правя.

– Повече ли се възбуждаш?

– Да – призна тя, стисна пениса му и усети, че леко набъбва.

– Следващия път ще се държа много по-гадно.

– Добре... – простена тя. Целунаха се и Бризея усети, че членът му се втвърдява в ръката ѝ.

– Има ли наоколо водни часовници?

– Да, защо?

– Имам работа три часа преди пладне.

– Хмм, ще проверя.

Бризея стана и както си беше гола, тръгна с походка на модел към вратата. Той я гледаше отзад – висока и добре сложена, – докато отиваше да провери водния часовник отвън. Тя затвори вратата, спря се за миг пред огледалото и прокара пръсти през дългите си кестеняви коси, за да ги бухне. След това му демонстрира голотата си отпред, като влезе обратно в стаята.

– Имаш още час... – информира го и седна срещу него като пак хвана пениса му в ръка.

– Красива си, знаещ ли – каза той.

– Е, Друзила е много по-красива от мен.

– Може, но ти си толкова секси... – отвърна той. След това се взря в очите ѝ и започна да диша тежко от възбуда Много ли са те изнасилвали?

– Не, само няколко пъти.

– Кога за последен път?

– Преди десет дни – отговори тя и усети, че пенисът му стига до пълна ерекция в ръката ѝ.

– Така ли? Тук, в двореца ли?

– Не... Заведоха ме в една къща – прошепна тя.

– Ммм... Много ли бяха? – попита младежът, постави ръка между краката ѝ е започна да гали клитора ѝ.

– Ммм, ами... Група доста груби мъже.

– И хареса ли ти?

– Ами, знаеш как е... – отвърна тя задъхано и стисна еректиралия му член. – Когато ме сграбчиха и проникнаха насилствено в мен, и ме блъскаха, и ме удряха силно, аз направо... О, не ме карай да говоря за това.

– Защо не? Възбужда ли те? – попита Сертик и усети, че сластната ѝ вулва се подмокря прекомерно.

– Да. Усещането е много силно.

– Използваха ли бич?

– Аха.. И то доста и много дълго време – отвърна тя с треперещ глас.

– Ммм, искам да гледам как те бият с камшик и те изнасилват.

– Ооо, толкова си палав... – простена тя. След това се качи върху него, наниза се на твърдия му член и започна бавно да се люлее в скута му. Сертик хвана твърдите ѝ зърна и започна да ги търка, драска и опъва, усещайки как бързо я тласка към оргазъм.

– О, харесва ми като правиш така... – простена тя.

– Дали зърната ти не са толкова големи, защото онези груби мъже са ги опъвали и наранявали?

– Да, сложиха им и щипки – отвърна тя задъхано и подпря челото си в неговото. Започна да търка шийката на матката си в главичката на пениса му с бавни чувствени движения.

– О, бих искал да видя това – прошепна той.

– Какво? Искаш да гледаш как ме изнасилват ли? – попита тя без дъх и преглътна възбудено.

– Да, искам.

– Наистина ли? Кога? – простена.

– Утре... Ще те заведа в една малка ферма на мой приятел край градските стени.

– Добре – съгласи се тя тихо. – И какво ще ми направиш?

– Ще накарам много непослушни мъже да те гонят.

– Да, хубаво... но само млади, нали?

– Разбира се, млади и противни. Няма да можеш да им се измъкнеш. И когато те докопат, искам да те гледам как се съпротивляваш, докато ти разкъсват туниката и те събличат гола.

– О, да, ще се боря и ще ги ядосвам.

– Ще те наранят силно, да знаеш. Ще те вържат, ще ти сложат щипки и ще те бият с камшик. Искам да те слушам как пищиш.

– О, Публий, ще викам много – увери го тя задъхана и започна да се клати още по-бързо и да го целува. – Закълни се, че ще ме накараш да пищя!

– Заклевам се, скъпа! Те ще те изнасилят много грубо, ще ти вкарат докрай големите си пениси! И ще те притискат към земята! И ще те скъсат от чукане!

– О, харесва ми, като говориш така! Да, чукай ме! Дълбоко! Колкото можеш по-дълбоко!

– Искам да свършваш като полудяла с тези мъже! Чуваш ли ме! – изръмжа той и започна да я блъска и да извива зърната ѝ.

– Да, ще свършвам... О, толкова си силен! – прошепна Бризея, докато се търкаше в члена му.

Потънала в своите фантазии за насилие, Бризея яздеше младия си жребец сякаш принудена от мъчителите си. Пищеше, когато я щипеше и хапеше, като че ли банда полудели младежи нараняваха чувствителните ѝ връхчета. Наслаждаваше се на прегръдките му, сякаш се прегръщаше с цяла глутница животни. И свършваше, стенейки дрезгаво, много пъти, сякаш изнасилвачите и я поругаваха един след друг, трескаво пресъздавайки атавистичния ритуал, даден на смъртните хора от бог Дионисий още в зората на времето.

И когато Сертик не можеше повече да удържа копнежа, който красивата му любовница разливаше във вените му чрез емоционалното разкриване на обсебването си, той я обърна и я облада изотзад, влезе на мощни тласъци в аналното ѝ отвърстие и я подлуди от удоволствие стотици пъти по-силно, защото този път отиде докрай и се изля в тялото ѝ, довеждайки я до бурен екстаз и взривявайки сетивата ѝ, мозъка ѝ до несравнимо удовлетворение.

Колко силно се прегръщаха, когато всичко свърши! Колко искрено се целуваха! Колко благословена се почувства, когато той обеща да се върне скоро! И колко ѝ липсваше когато тръгна! Не знаеше нищо за ролята му в плановете на императора и Друзила и разчиташе на младежката му искреност. Мислеше си, че и той иска да сподели с нея емоциите, които тя копнееше да преживее заедно с него.

***

Час преди пладне началникът на кабинета въведе Ирод Агрипа при императора.

– Изглеждаш прекрасно, приятелю! – възкликна Калигула и прегърна красивия еврейски принц.

– Ти също, скъпи Кал! – върна комплимента Агрипа и потупа Калигула по гърба. След това стисна ръката на императора и погледна с възхищение русата му коса и високата му фигура, обвита във всекидневна пурпурна тога. – Изглеждаш сякаш цялото великолепие и слава на Рим блестят край теб!

– Може да е някакво вълшебство на моя побратим Юпитер, но най-вероятно се дължи на моя майстор на стъкла – отвърна Калигула с дружелюбна усмивка. – Не виждаш ли как искрят слънчевите лъчи през прозорците ми?

– Предпочитам да вярвам във вълшебството, Кал! Майсторите стъклари са като жените – не знаят какво правят.

– Хмм, не съм сигурен, но седни, скъпи приятелю.

Ирод Агрипа седна, извади от джоба си плочката, която Калигула му бе пратил по Публий Сертик, и я сложи на бюрото му.

– Е, какво става? Да не би да влизаме във война с партанците?

– Опитай меденките ми – покани го Калигула и посоча сребърната купа на писалището си, покрито с документи и свитъци. – Партанците могат да почакат.

Докато еврейският принц дъвчеше меденката, Калигула разви два свитъка. След като разкри, че републиканския заговор за изправянето на Ирод Агрипа пред съда и обвиняването му в прелюбодейство с Ювения в качеството ѝ на съпруга на Марк Виниций, римски герой от войната, Калигула нямаше намерение да тревожи приятеля си с лична дилема, която можеше да се разреши много по-просто и без споменаването на Ювения или републиканския заговор.

– Има сериозно недоволство в Александрия. Знаеш ли нещо за това? – попита го Калигула.

– Разбира се. Гърците от Александрия изгонили еврейските учени от библиотеката и се опитват за изхвърлят всички евреи от града.

– Точно така... – потвърди Калигула, докато четеше свитъците. – Според моите доклади вече има безредици по улиците... Омразата между двата етноса ескалира с всеки следващ ден... Пожари, разрушения, мародерства по магазините... Евреите са около една четвърт от населението на Александрия... Двайсет и седем смъртни случая само за последния месец... и т.н.

– Да... Доста неприятно. Гърците, египтяните и евреите са живели и работели задружно три века, а сега целият този мир сякаш се изпарява.

– Знаеш ли, че всичко започнало от философски спор между две доктрини?

– Да, чух за това. Не беше ли заради някаква противоречива публикация на алхимик на име... Линий нещо си?...

– Линус Полинус[2].

– Точно така, Линус Полинус... Не съм запознат с теорията му, но очевидно е засегнал религиозните вярвания на евреите. Затова няколко равини изгорили копия на книгата му на площада на Клеопатра и от това настанала цялата беда.

– Както знаеш, Египет не е римска провинция, но принадлежи на римския император от времето, когато гръко-египетските власти я предали на Октавиан Август след самоубийството на Клеопатра и Марк Антоний. Затова е мой личен дълг да запазя за потомството богатствата, историята и културата, както и паметниците на тези великолепни земи и да подкрепям земеделието, търговията, религиите и научните достижения там според Пакс Романа. И безредиците в Александрия няма как да не ме наранят силно право в сърцето.

Ирод Агрипа кимна. Беше ясно, че Калигула иска и той да се ангажира с това.

– И мислиш, че мога да направя нещо по въпроса? – попита еврейският принц.

– Да. Твоето влияние и уважението, което си спечелил не само пред мен, семейството ми и всички римляни, но и пред всички разумни хора от Близкия изток, те правят ценно оръдие на външната ми политика в тази част на империята. Всички знаят, че ти си най-скъпият ми приятел, и се вслушват в теб със същото внимание, с което се вслушват в римския император.

– Трогнат съм от думите ти, Кал. И разбирам безпокойството ти за благоденствието на Египет. Какво искаш да направя?

Калигула стана и закрачи из стаята.

– Иди в Александрия като мой личен пратеник, Агрипа! Все едно аз съм там! Ще бъдеш посрещнат със същите почести и в същия лукс, които са запазени за императора на Рим! Познаваш най-влиятелните хора там. Говориш езиците им и аз ще ти дам пълна власт да уредиш противоречията и да взимаш решения, които да доведат до мир! Вземи със себе си всички роби и конкубини, които сметнеш за добре. Утре сутринта един от личните ми кораби ще те чака в пристанището на Остия...

Въодушевеният Калигула се наведе към стола на Агрипа, постави длани на облегалките за ръце и се взря в големи те черни очи на приятеля си.

– Направи това за мен, Агрипа!

– Разбира се, Кал – отвърна еврейският принц и го прегърна. Калигула го целуна по бузите с обич.

– Благодаря ти, Агри! Ти си такъв страхотен човек! – каза. След това се върна зад бюрото си и седна на креслото.

– Надявам се да оправдая доверието ти – каза Агрипа. – И ще направя всичко по силите си, за да примиря страните, но не знам много за въпросните доктрини. Ти какво знаеш за тях?

Калигула подаде на Агрипа подшита книга и отвори същата пред себе си.

– Херофан, главният александрийски библиотекар, ми изпрати тези два тома, които изясняват гледните точки. Можеш да прочетеш твоя по време на пътуването, но нека ти изложа мнението си накратко. Публикацията ни Линус Полинус, която разпалила противоречието, се нарича "Природа на алхимичната връзка"... Четвърта страница.

Ирод Агрипа взе перо от бюрото и започна да си води записки по полетата на книгата.

– Теорията на Лин разгневила еврейските равини в Александрия, защото твърди, че "в основата на живота няма други живителни сили освен алхимичните връзки". От времето на Демокрит преди повече от 400 години ние приемаме, че материята се състои от различни субстанции, които могат да се делят на минерали, дървета, животни и смъртни хора, които от своята страна също могат да се делят, но накрая всичко се оказва съставено от микроскопични невидими частици, наречени от гръцкия философ атоми, т.е. – неделими.

– Да, спомням си за Демокрит. Логично.

– Знаем, разбира се, че живителните сили държат тези частици заедно. Евреите вярват, че тези живителни сили са вдъхнати от техния единствен бог Йехова, когато е създал света. Египтяните смятат, че Ра, бога на Слънцето, прави това през деня, а мистичната лунна богиня Изида – през нощта... А гърците пък твърдят, че живителните сили са дело на Ерос през цялото време и на другите богове в някои моменти според качествата на съответните сили, в което вярват и повечето римляни. Ясно ли е?

– Съвсем. Но какви са тези алхимични връзки?

– Ами според Линус алхимичните елементи са просто различни видове материя, съществуващи самостоятелно, и образуват невидимо поле, което слепя атомите един за друг. Той смята, че елементите не се нуждаят от никакви живителни сили, за да проявяват свойствата си.

– Защо? – попита Агрипа, като продължаваше да си води бележки.

– Точно тук е ключът, Агри. Как може да се твърди, че нещо, което се движи или извършва друго действие, не е пропито с живителна сила, идваща от бог или богове, според различните култури и религиозни практики?

– Значи Линус Полинус греши, така ли?

– Хмм, не съм напълно сигурен, но най-вероятно не забелязва очевидното: ако тези алхимични връзки съществуват, то точно те са живителните сили.

– Добре казано, Кал. За някои хора е трудно да видят това, което е под носа им.

Калигула взе два малки свитъка и ги подаде на Агрипа.

– Ето тук съм накарал писарите си да препишат някои от най-интересните цитати, които лично избрах от трудовете на изтъкнати учени, работили в Александрия през последния век. Някои са доста странни, други – очевидни, но всички ще ти помогнат да организираш ползотворен дебат, чиято крайна цел трябва да бъде да накараш всички да работят по отделни проекти без обичайната нетърпимост и инатливо отричане на чуждите възгледи.

– Нали това наричаш "човешка съпротива"?

– Хмм, помниш, значи... – поклати глава Калигула впечатлен от паметта на приятеля си за философските им разговори.

– Разбира се, Кал. Обичам оригиналните ти обобщения и синтезираната ти мъдрост – отвърна Агрипа. – Помня, как веднъж каза, че тъй като всички имат у себе си човешка съпротива, ако успеем да разгадаем как, защо и кога тя се проявява в умовете и поведението им, ще можем лесно да предвидим следващите им действия...

– И ще ги държим под контрол – довърши Калигула.

Агрипа се засмя. Приятелят му бе помислил за всичко, което му даваше възможност да контролира другите. Калигула също се засмя.

– Нима не трябва да опитам всичко, което е във възможностите ми?

– Ти вършиш всичко прекрасно, Кал – каза Агрипа и разви малкия свитък. – Никой друг на света не се грижи за всяка подробност като теб.

– Добре, тук имаш някои имена на учени от миналото и настоящето и цитати и теории, които можеш да използваш, за да намалиш човешката съпротива по време на дебатите. И най-вече нашият прочут Лукреций Кар, който твърди, че "нищо не може да бъде създадено от нищо". Можеш да го използваш винаги когато спорът завие към философски безсмислици.

– Да, Лукреций има голяма тежест сред учените. И това също е хубаво: "Contraria sunt complementa" (Противоположностите се допълват) – прочете Агрипа от свитъка. – Кой е Нилсус Борус, който е написал това?

– Учен от датските земи, преместил се в Александрия преди няколко години и започнал да изследва природата. Свързал се с други учени, които изучавали атомите. Един от тях, някой си Максимус Планкус, създал теория, според която светлината не е хомогенен лъч, а се състои от малки невидими частици енергия, които нарекъл кванти.

– Хм, може и да е прав. Не ти ли се е случвало да виждаш точици, когато затвориш очи срещу светлината?

– Да, виждал съм, затова тези кванти ми се струват доста логични. Още повече че великият Борус предполага, че дори вътре в атома има някакви кванти, които дават живителните сили, като се появяват в една част на атома за много кратко време, изчезват без следа и след това прескачат в друга негова част. По този начин го държат жив.

– Датчанинът нарича това квантуване – прочете Агрипа от свитъка. – Очарователно, Кал. Ако и ние можем да се квантуваме, да се появяваме тук и там и да изчезваме без следа, можем много лесно да си решим всички проблеми.

Агрипа и Калигула започнаха да движат пръсти, за да имитират квантуването, и да се смеят като деца, представяйки си как могат да се появят до някоя прекрасна недостъпна жена, да я "квантуват" и след това да изчезнат, за да правят същото с всички други жени. Пак станаха сериозни и се върнаха съм разсъжденията си върху цитатите, които биха помогнали на Агрипа да изглежда информиран за най-новите теории на александрийските учени.

– Виж този Вернерус Хайзенбергус, млад мъж от Германия, който също отишъл в Александрия – посочи Калигула. – Твърди, че не можем да говорим за атомите с обикновени думи.

– Да! Ще се позова на това, ако някой се опита да профанизира живителните сили на атомите с обикновени думи – въодушеви се Агрипа. – Хм, какъв е този принцип на неопределеност, за който говори?

– Според мен става въпрос най-вече за следното: квантите са едновременно вълни и частици, но не могат да се определят със сигурност, защото се движат прекалено бързо. Всичко, разбира се, са хипотези, но след като мнозинството местни учени са съгласни с Хайзенбергус, можеш да използваш този "принцип на неопределеност", когато някоя твърда глава поиска доказателство за действието на живителните сили.

– Да, би имало голям ефект върху дебата, предполагам – съгласи се Агрипа и си записа. След това продължи да преглежда свитъка.

– Не забравяй, че питагорейците и последователите на Евклид ще изискват особено настоятелно стриктни и неоспорими резултати, тъй като техните геометрични и математически теореми изглеждат доста добре – продължи Калигула. – Но можеш да им отвърнеш, като използваш твърденията на един друг учен, Куртус Гьоделус, който е създал така наречената "теорема за непълнота" и с нея показва, че колкото по-елегантна е една теорема, толкова по-вероятно е да се използват нейните принципи, за да се докаже, че е непълна.

– Доста засукана теория.

– Да, но ако се срещнеш с Гьоделус, той вероятно ще ти даде пълни обяснения. О, не забравяй да се видиш и с един човек, когото всички смятат за истински гений.

– Албертус Айнщайний? – прочете Агрипа името му от свитъка.

– Точно той. Написал е Теория на относителността, която изглежда трудна за разбиране, но в общи линии твърди, че пространството и времето са единни и неделими като двете страни на една монета. Същевременно не са абсолютни, тъй като движещ се наблюдател може да измерва пространствено-времевата компонента по различен начин от неподвижния.

– А това означава, че ако времето и пространството са относителни, то значи всички неща и дори идеите са също относителни. Нали?

– Разбира се, но най-любопитният цитат от този гений е, че "въображението е по-важно от знанието".

– Страхотно! Ще използвам този цитат винаги когато някой се усъмни в знанията ми.

– Ободряваща мисъл, а, Агрипа? Но внимавай... Айнщайний не казва, че знанието не е важно. Просто вярва, че въображението е по-важно, но съвсем малко. Всъщност, ако го видиш, го помоли да ти обясни точното съотношение между двете.

– Добре, непременно. Кои пък са тези двамата Уотсоний и Крикус?

– А, да – отвърна Калигула. – Уотсоний е от Атлантида – нали се сещаш, големият остров отвъд Херкулесовите стълбове. А Крикус бил дете, когато отишъл да живее от Британия в Александрия[3].

– Ммм, от страната на красивата ти съпруга, а? – подхвърли Агрипа, без да спира да чете.

– Да. Както виждаш, от някакви мистични източници са разбрали, че всички живи същества са направени изцяло от малки частички, наречени клетки. И че в тези клетки има невидима субстанция, наречена ДНК...

– ДНК? Какво означава това?

– Някаква киселина. Както и да е, открили, че ДНК е като двойна спирала, която записва всичко, което виждаме, правим и чувстваме, и предава тази информация на поколенията.

– Значи затова приличаме на майките и бащите си?

– Важи не само за хората, но и за животните и растенията. Те също имат клетки с ДНК.

– Невероятно, нали?

– Да, но чети по-нататък... Във всеки организъм, независимо дали е човек, животно или растение, двойната спирала е идентична. Има известни разлики между индивидите от един и същи вид, а разликите между отделните породи са много големи. Всички двойни спирали обаче се репродуцират с висока скорост и съдържат информация от началото на времето. И никога няма да умрат. Целта е да се достави енергия и калъп, по който организмите да еволюират.

– Хм, има ли някакви доказателства за тази теория?

– Не знам. Разработили са я в Атлантида със специални инструменти, но ти ги питай – отвърна Калигула. – Все пак теорията им много добре се връзва с тази на Карлус Дарвиний, публикувана точно след тяхната, макар че Дарвиний я е измислил години преди Уотсоний и Крикус.

– Ха, Дарвиний също е роден в Британия!

– Да... Правил е доста проучвания в Египет, за да докаже своята еволюционна теория, която твърди, че всички форми на живот са се развили от по-нисши към по-висши животни и хората са произлезли от маймуните.

– Ама че глупост, не мислиш ли?

– Ами... вероятно Прометей вместо да направи човека от глина, го е създал от маймуна и е вдъхнал живителен дух в това животно, което е възможно да има двойна спирала, много близка до тази на хората, въпреки козината и смешното лице с голяма уста и без устни.

– Хм, защо пък не? – съгласи се Агрипа. – Прометей може да е намерил спящо шимпанзе и да е променил неговото ДНК, да му е дал устни, за да се целува и ето – готово!

– Твърде е вероятно. Забелязал ли си, че никое животно няма устни като нас? – попита Калигула.

– Да, освен това правим любов много повече и по всяко време, когато поискаме, и то с много повече гаудиум от животните.

– Разбира се! Ние сме създадени да славим Ерос и Венера, Изида, Ищар и Дионисий, както и всички други богове на любовта и секса! Ето това е задвижило еволюцията!

– Всъщност теорията на Дарвиний много прилича на тази на Хераклит, който твърди, че нищо не е по-постоянно от промяната – отбеляза Ирод Агрипа, докато продължаваше да чете от свитъците.

– И щом panta rei (всичко тече), защо да не приемем, че и ние вървим от по-нисши към по-висши състояния на любовта и секса? Макар че всичко, което се издига нагоре, в един момент слиза надолу, няма причина да вярваме, че формирането на идеалния съюз с Майката Земя не е по-висше състояние от един мираж.

– Какъв мираж? – попита Агрипа и се намръщи.

– Животът, предметите, дори това, което възприемаме като природа, може да е само мираж, който боговете предлагат на сетивата ни, за да видят дали смело ще поемем по пътя на обновлението и дали ще направим всичко, което очакват от нас, за да ги забавляваме.

– Твърде е възможно, Кал... Е, каква е позицията ни по конфликта в Александрия?

– Всички тези учени и техните предположения са само наблюдения и хипотези за различните страни на едно и също явление, което се развива от само себе си – като двойната спирала – или пък се движи от външни фактори. Нещо, което оживява и след това преминава в нежива материя, като в този процес произвежда положителна енергия – каза Калигула.

– Хмм... Можеш ли да обобщиш? – помоли Агрипа и се приготви да си води записки. – Ръката ми се умори.

– Помниш ли ДСС? Това означава Движение, и то във всички възможни посоки в търсене на по-висша хармония и задоволство. Създаване, за да довършим мисията, възложена ни от боговете. И Свобода, за да разширим хоризонтите си без ограничения и да се радваме на миража си.

– Добре, това са интересни принципи, но безредиците са започнали заради еврейските равини, които се обидили от книгата на Линус Полинус и изгорили публично няколко екземпляра от нея, нали?

– Вижданията на Линус, които изключват живителните сили, са прекалено крайни. Останалите учени в Александрия, дори най-напредничавите, чиито основни теории съм изброил на свитъка, не могат да докажат, че живителните сили не играят фундаментална роля в нито един от моделите им на вселената. Затова въпросът не е дали има една или четири живителни сили, а откъде идват те? Дали някой или нещо е създало цялата вселена? Или тя е възникнала от нищото, от сингулярността.

– Какво е ... сингулярност?

– О, забравих Стефанус Хокингус... Вземи книгата от главния библиотекар – каза Калигула и прелисти своята. – Ето... страница 170.

– Добре. Моля те, прочети и обобщи. – Агрипа ставаше нетърпелив.

– Като изследва постулатите на Теорията на относителността на Айнщайний, Хокингус заключава, че вселената е възникнала след гигантски взрив преди 15 еона. И тъй като това е станало при много прости обстоятелства, той нарича това сингулярност.

– Тук има имена и на други учени... – отбеляза Агрипа, докато преглеждаше откъса.

– Е, може някой и преди него да е стигнал до същите заключения – допусна Калигула.

– Разбирам... Тук го наричат Големия взрив. Запомнящо се, нали?

– Да, но тъй като всички сме съгласни с Лукреций (Нищо не може да бъде създадено от нищо), въпреки че мнозинството от учените подкрепят теорията за Големия взрив, въпросът за произхода и същността на живителните сили остава същият. От какво и къде е възникнал този взрив?

– От вулкан, предполагам – замисли се Агрипа.

– Възможно е, но вулканът си има много живителни сили в търбуха, които го карат да изригва. Затова тези сили трябва да са съществували преди Големия взрив. И какво друго освен тях е взривило всички звезди, слънцето, луната, земята и съзвездията, запратило ги е на правилните им места и не позволява на лавата да се разпилява?

– Съгласен съм, Кал. Никой не е създал модел на вселената, в който тя да си съществува от само себе си, без това да е предизвикано от живителните сили.

– И дори да твърдят, че Големият взрив е създал живителните сили, не могат да убедят никого, че такава гигантска експлозия е възникнала от нищото. Следователно живителните сили трябва да са дело на свръхестествени богове, които са сътворили космоса.

– Така е, няма друга алтернатива – кимна Агрипа. – Независимо под каква форма – като един-единствен бог или множество нисши и висши богове, някаква свръхестествена сили или група от свръхестествени сили са създали огромния вулкан и са предизвикали взрива. Страхотно! Без проблеми ще убедя дори най-големите кретени сред учените, че...

– По-кротко, Агри. Ще трябва да убедиш равините.

– Защо? Те вече го знаят.

– Не точно. Те твърдят, че само техният бог е създал вселената.

Еврейският принц стисна челюсти и притвори очи. Всичко, което някога бе мислил за ограниченията, налагани върху умовете на израилтянските потомци, изплува в паметта му. Трябваше да покаже на приятеля си каква опасност крие презрението към другите богове, разпространявано от религиозните фанатици на еврейската общност.

– Прав си, Кал. Нека се възползвам от възможността да ти кажа колко съжалявам еврейския народ, принуден от детство да вярва в един-единствен бог. Особено бог като Йехова, толкова жесток, заплашителен и суров. Той раздава заповеди на хората като истински тиранин, отрежда им жестоки наказания по най-глупави причини и дори заповядва да се убиват с камъни жени, които се наслаждават на правенето на любов. Не е ли откачено?

Ирод Агрипа бе разгневен както от самодоволството на еврейските равини, така и от нещастието на народа, на който не се позволяваше да се прекланя пред никой друг бог освен този, за когото старите легенди твърдяха, че пророкът Мойсей срещнал в планината и получил от него десетте божи заповеди, с които да спаси еврейските племена от "идолопоклонничеството".

– И знаеш ли какви са тези заповеди? – изсъска благородният потомък на Ирод.

– Никаква представа нямам – отвърна римският император.

– Те се основават на същите твърди принципи, на които почиват законите и обичаите на Египет, Вавилон, Гърция и Рим с едно ужасно изключение: опитват се да контролират начина, по който хората се радват на плътските удоволствия, и налагат тежки наказания за всички любовни пориви, всички еротични преживявания извън брака и дори върху содомията, кунилингуса, фелациото, проституцията и мастурбацията! Можеш ли да си представиш?

– Наистина ли? – попита Калигула с усмивка. – Много забавно.

– Никак даже не е забавно, приятелю. Знаеш ли, че според тях родителите са длъжни на обрязват синовете си, когато те са само на няколко дена?

– Да, чух за обрязването. Сигурно е болезнено.

– Разбира се, че е, Кал. Но е превърнато отдавна в ритуал и всички възрастни са щастливи, когато синовете им преминават през него, както и те са сторили в детството си.

– Това една от заповедите на техния бог ли е?

– Не... Содомията, проституцията, фелациото, кунилингуса, мастурбацията и обрязването изобщо не се споменават в десетте заповеди. А сред еврейските скрижали дори се пази една от най-откровено еротичните поеми, писани някога, "Песен на песните". В нея има доста от споменатите любовни техники.

– Е, ѝ?

– Тук според мен възниква проблемът... Разбираш ли, Мойсей наложил заповедите, за да обедини номадските израилтянски племена с една проста монотеистична религия, коренно различна от всички останали. Целта му е била да мотивира народа си да се установи на мястото, което наричали Обетованата земя.

– Палестина?

– Точно така. Но след него много евреи, обикновени като мен, но които твърдели, че са божии месии, са изкривили значението на заповедите, за да ограничат сексуалността на сънародниците си. Можеш ли да повярваш, че са заповядали всички подрастващи да се въздържат от сексуални контакти точно в този етап от развитието им, когато природните импулси са най-силни?

– Хмм, много лошо... И как успяват да го правят?

– Получава се верижна реакция. Векове наред еврейските религиозни учители – равините – внушават на малките деца идеята, че техният единствен бог иска от тях да останат непорочни до брака. И тъй като израилтяните нямат друг бог, към когото да се обърнат за някаква алтернатива, те израстват с тази неестествена вяра и я предават на своите деца, и така нататък, докато целият еврейски народ не се зарази и не приеме, че непорочността е не само религиозен императив на техния всемогъщ бог, но и съвсем естествен инстинкт за момчетата и момичетата.

– Какво имаш предвид под "непорочност"? Опазване на девствеността като при нашите шест весталки ли?

– Да, но не става въпрос само за шест жени. Всички еврейски момичета са принудени да останат девствени до сватбата си. И тъй като са дълбоко убедени, че непорочността е естествен инстинкт, те презират хората с други вероизповедания, които смятат, че хименът е досадна пречка и трябва внимателно да се премахне, без травми, когато падат млечните зъби или малко след това.

– Хмм... правят точно обратното на нас.

– Именно... Травмират момчетата, като отрязват чувствителната им кожа, а като принуждават момичетата да запазят химена си непокътнат до брака, им навличат травма от дефлорацията, която е дори още по-болезнена, тъй като често бракът се сключва години след първата менструация.

Калигула се замисли върху разказа на Агрипа.

– Защо според теб еврейските религиозни лидери са така обсебени от потискането на сексуалността? – попита.

– Власт, приятелю. Като в името на бога контролират израза на естествените пориви, които никоя цивилизована нация не потиска по такъв малоумен начин, те създават сред евреите силно чувство за расова идентичност, което е пряко свързано с уникалната им религия и с подчинението им на единствения бог. И тъй като пророците и висшите духовници са единствените посредници между единствения бог и народа, те могат да им кажат каквото си поискат, да им забраняват каквото си поискат и да карат всички да изпълняват предписанията им безропотно.

– Ами доста са хитри... Но не си ли ми споменавал, че еврейската религия е разпокъсана от много секти с различни гледни точки?

– Но те не подлагат на съмнение фундаменталната монотеистична вяра и средствата, чрез които тя живее. Искат само своя дял от властта.

Калигула кимна. Знаеше по-добре от всеки друг, че силната власт поражда и силна завист в кръговете непосредствено около нейното съсредоточие.

– Много интересен поглед върху странните практики на еврейската религия – каза той. – Но след като тази вяра не провокира сериозно напрежение и сблъсъци с другите религиозни и социални групи, империята не бива да се намесва. Рим уважава всички религии. Колкото и да са необичайни някои от тях, те всички допринасят за културното разнообразие, в което е силата на римската цивилизация, съставена от акведукти, пътища, мостове, сгради, безпристрастни закони, обществен ред и стабилност и никакъв интерес към разгорещени религиозни диспути.

– Знам, знам... – въздъхна Ирод Агрипа. – Просто съм отвратен от силната хватка на тази рестриктивна монотеистична вяра, която държи изкъсо толкова невинни хора.

– Виж, Агри... Съчувствам ти, защото искам всички в империята да се радват на секса без задръжки, но нищо не мога да направя, за да спася някого от собствената му съдба. Евреите са прекалено незначително малцинство, за да мотивират поврат в римската политика на толерантност. Доколкото ми е известно, дори не се опитват да разпространяват схващанията си извън своя народ или да привличат неевреи към юдаизма и да ухажват нови последователи сред съседните им религиозни общности. Това ми подсказва, че си служат с доста интелигентен политически подход към империята и затова имаме отлични взаимно изгодни връзки с първосвещениците в Йерусалим. Не забравяй, че моят прадядо Август и прачичо ми Тиберий платиха изцяло от собствените си джобове пълното преустройство на Соломоновия храм преди 40 години. Първосвещениците са много благодарни на Юлиевия род, както и на семейството на Ирод, който помоли Август да финансира реконструкцията. Докато вярата им е ограничена в малки групи последователи, ние ще ги оставим да живеят, да просперират, да се плодят и да умират по техните собствени правила.

– Надявам се да си прав, Кал... Засега политиката им почива на максимата: "Божието – Богу, кесаревото – кесарю"...

– Много умно от тяхна страна! – възкликна Калигула, който не бе чувал преди тази фраза. – Каква работа имаме с единствения бог на техните небеса, след като зачитат римския авторитет и си плащат данъците на земята?

– Нещо не ми е спокойно... Те презират похотливите богове, хилядите велики храмове на империята, неизчерпаемия избор от ритуали и нравите, защитаващи свободната любов. Рано или късно ще се появи някой, може би нов пророк, ще изникне от някоя от многобройните им секти и ще се опита да проповядва монотеизма и сексуалното въздържание сред римляните, и...

Калигула зяпна, след това избухна в смях.

– Ха-ха-ха! Сигурно си забравил да си измиеш днес топките! Затова не ти е спокойно... Ха-ха-ха! Умирам да видя как римляните, гърците, а и другите народи на империята ще се редят на опашка, за да им режат кожичките на любимите им ментули някакви си равини! Ха-ха-ха! И как ще избият всички курви! Ще затворят бордеите! Ще разпуснат гилдията на проститутките! Ха-ха-ха! И ще отрежат ръцете на младите и старите, за да не се пипат! И след това ще се опитат да убедят римските момичета да останат девствени и да вярват в... как го нарече?

– Ха-ха! Въздържанието – отвърна му Агрипа, който не можеше да устои на заразителния смях на приятеля си и вече се превиваше надве и търкаше топките си в тон с шегата му.

– Ха-ха-ха! Не... ха-ха-ха... другата дума... непо...

– Непорочност... Ха-ха-ха!

Калигула скочи на крака и се замята из стаята, като си държеше пениса през тогата, танцуваше и от очите му течаха сълзи от смях.

– Ха-ха-ха! Не... непорочност! Непорочност! Непорочност! Ще накарам Друзила да напише песен и Агрипинила да измисли танц... Не... непорочност! И на следващите игри ще накарам боните да го танцуват пред хиляда и двестата момичета от гилдията на проститутките. И ще броя колко развалени яйца ще хвърли тълпата по самодоволните им лица!

След като се посмяха и потанцуваха на воля и се пошегуваха с "големия обрат" в цялата история на човечеството, красивият еврейски принц и младият римски император избърсаха сълзите си, пиха малко вино, разредено с вода, и излязоха на терасата да подишат чист въздух и да се успокоят, като погледат прелестите на Рим.

Би ли могъл някой дори да си представи, че най-великата империя на земята би предала всичките си славни културни традиции, би гледала безучастно как всичките ѝ чудесни и бляскави богове, техните храмове и най-разкошните паметници на човечеството се изхвърлят на бунището на историята от пророците на някаква идиотска и безсмислена вяра в един-единствен наказващ бог? Кой би могъл да убеди народите на Пакс Романа да се отрекат от всичко най-хубаво в живота си в името на някаква нова религия, превръщаща се в най-страшния кошмар, какъвто дори кучи син като Катон Цензор не е сънувал и с най-гадните киселини от развален ябълков пай в дебелия си търбух? Ирод се съгласи... Никой в целия класически свят на великите богове не би могъл да си представи, че "големият обрат" на историята някога би успял... но все пак безпокойството му не изчезваше.

– Колко дълго според теб трябва да остана в Александрия? – попита Агрипа, когато станаха отново сериозни.

– Вероятно няколко месеца, но от теб зависи – отвърна Калигула. – Египет е прекрасен през зимата. Дръж се на положение, както аз бих се държал. Организирай игри, културни надпревари, дебати с всички гении на научните кръгове. Укори равините, които са изгорили книгите на Линус Полинус, но не ги превръщай в посмешище. Кажи им, че империята принадлежи отчасти и на тях. Уважи формално кристалния гроб на Александър Велики. Взирай се в лицето му и му говори така, както е правил Юлий Цезар, когато е бил там с Клеопатра. Посети пирамидите. Пътувай по Нил и остани няколко дни в храмовете в Луксор. Похвали египетските жреци. Те са събрали много велика мъдрост. Предложи им сто златни таланта от мое име, за да продължат да вършат безценната си работа. Ако можеш, върни се за малко в Рим за отбелязване на иди през март. А, и между другото, писа ли на Саломе?

– Разбира се, Кал. Пратих ѝ писмо на другия ден след императорския банкет – увери го Агрипа. – Вече минаха двайсетина дни и скоро отговорът ѝ трябва да пристигне. Ще кажа на домакина си да ти го предаде веднага щом куриерът го донесе в дома ми.

Калигула кимна. Планът му да изпрати приятеля си далеч от Рим с престижна официална задача, за да отклони обвиненията в прелюбодейство със съпругата на римски герой от войната, сполучи. Агрипа нямаше никакви подозрения относно мотивите на императора да го изпрати в Египет.

– Ще вземеш ли Ювения със себе си? – попита Калигула.

Еврейският принц го погледна в очите и се усмихна.

– Всичко знаеш, а?

– Аха... Това е част от работата ми, Агри.

Агрипа си поигра с черните къдрици на косата си. Как би могъл да тръгне от Рим без Ювения? Безусловната ѝ любов и емоциите, които предизвикваше у него, когато обладаваше гъвкавото ѝ тяло, когато споделяха мислите си, плановете и шегите си, бяха завладели напълно ума му.

– Да, ще я взема с мен – каза той с твърд глас, сякаш за да срази някакво предполагаемо възражение от страна на Калигула.

– Добре... – отвърна Калигула и освободи приятеля си от неприятното подозрение, което нямаше никакви други основания освен любовните трепети. – Предлагам ти да вземеш и Нимфиада заедно с още други конкубини, за политическа коректност. Но ми върни Пиралис. Имам нужда от астрологичните ѝ познания за предстоящите месеци. – И прегърна приятеля си. – Ще ми липсваш много.

– Знам... И ти ще ми липсваш – отвърна Агрипа.

Калигула отвори сейфа си и даде на Агрипа купчина документи, завързани с панделка.

– Това са всички документи и акредитиви за твоята мисия, включително и пълномощно за отпускане на средства от римската хазна на египетските жреци и Александрийската библиотека.

– Приготвил си всичко още преди да дойда, така ли?

– Естествено – отвърна Калигула с широка усмивка. – Тръгни утре сутринта за Остия, но не говори много за пътуването. Не казвай на никого къде отиваш и каква е целта на заминаването ти. Обясни, че се прибираш в Палестина. В Остия иди в южната част на пристанището да се срещнеш с един от доверените ми морски капитани, дребен мъж на име Тибурций Фулканелий. Той ще те чака с частната ми трирема "Златното платно", луксозен кораб за теб и свитата ти. Капитанът е уведомен, че пътуваш за Палестина, но няколко часа след началото на плаването два съда от римския флот ще се присъединят към вас, за да ви ескортират до Александрия.

– Какво да ти кажа, Кал? Винаги съм се възхищавал на вниманието ти към детайлите.

– Обичам да изпилвам операциите си. Какво друго мога да направя до утре за теб и Ювения? – попита Калигула със закачлива усмивка.

Еврейският принц поглади късата си черна брада. Калигула се усмихваше доста палаво. Дали не искаше да му предложи някоя от игричките, които разиграваше на вечеря? Не... Беше прекалено интелигентен, за да предизвиква чувствата му към Ювения. Агрипа се усмихна.

– Може ли да пропуснеш да ме каниш на вечеря заедно с нея? – попита и повдигна едната си гъста вежда.

Калигула се засмя на глас, след това го целуна прощално по двете бузи.

– Не се тревожи, Агри... Обожавам да чукам жените на враговете си, но никога любовниците на приятелите си.

– Освен ако не си го изпросят, нали? – подметна еврейският принц със съблазнителка усмивка.

– Е... нима владетелят на великата империя може да откаже на момиче, което идва при него с вдигнати поли и лъснала препаска?

И двамата се засмяха.

– Да се надяваме, че копелетата, които налагат този извратен морал, няма да се опитат някой ден да те свалят поради тази причина.

– По-добре първо да научим момичетата да си показват препаските в името на величието на империята!

– Страхотна идея, Кал! Ще накарам александрийските учени да напишат трактат по показването на препаски и ти ще го въведеш в задължителната програма на римските училища. Какво ще кажеш?

– Ще кажа, че всички учени ще се влюбят в теб, приятелю!

Първо се посмяха и се потупаха дружески по гърбовете, след това се прегърнаха и се сбогуваха, твърдо вярващи в силата на идеите им и бляскавото бъдеще на Рим. Ирод Агрипа си тръгна, а Калигула се натъжи от заминаването му и прокле боните за това.

19.

Рано същия ден на Катег му трябваше много повече от обичайното време, за да се събуди. Все още сънен, той усети опияняващия аромат на младата жена, която спеше до него. Бавно отвори очи и започна да фокусира красивата извивка на гърба ѝ.

Друзила лежеше настрани. Завивката покриваше раменете и краката ѝ, но задните ѝ части бяха привлекателно разголени. Той надвеси главата си над нейната, за да провери дали още спи.

– Толкова си красива – въздъхна едвам чуто до ухото ѝ. След това бавно размаха ръка пред очите ѝ, но без резултат. Не даваше никакви признаци, че е будна.

Въздържа се да я прегърне, както му се искаше. Изкъпа се, набързо изпи литър вода (както обикновено са правели римляните преди закуска) и вдигна бродираната си туника от пода на атриума. Водният часовник показваше, че остават два часа до пладне, очевидно прекалено ранен час за младата принцеса да стане след нощ на бурен секс и невероятни удоволствия. Катег се върна в спалнята и надяна чиста туника, след това отвори последното чекмедже на нощното си шкафче и провери медальона. Не изглеждаше да е местен и закопчалката си беше затворена. Отиде в кабинета си.

Перспективата да привлече Друзила на страната на републиканците беше много привлекателна. Тя трябваше да осъзнае, че даването на абсолютна власт в ръцете на един-единствен човек е опасно, още повече след като вече понасяше на собствен гръб последствията от неконтролируемата лична власт на императора. От изключително надежден източник младият сенатор знаеше, че Калигула драстично е променил отношението към сестра си. Сблъсъците между нея и бритската му съпруга бяха неизбежни и Друзила рискуваше да бъде заточена за нула време, само защото императорът си е паднал по новата си булка. Не знаеше ли, че на пръсти се брояха мъжете, които не биха поставили прищевките на жените, които обичат, над чувствата на сестрите си?

Катег се размечта как ще спаси заточената си любима от позора и ще се ожени за нея. Но бързо се върна към заговора за убийството, което бе насрочено за иди през март и реши, че Друзила ще му е много по-полезна като техен агент в двореца, отколкото прогонена на Липарианските острови и превърната в курва. Дори да успееше да я избави преди да стигне там, спасителната операция щеше да разстрои цялата организация на заговора, която той така прецизно бе започнал да сглобява още отпреди десет месеца, от деня на смъртта на Тиберий.

Накрая обобщи. Първо, да направи всичко възможно, за да не позволи на Калигула да заточи сестра си; и второ – да не дава никаква информация на Друзила за конспирацията. Макар със сърцето си да усещаше, че тя се влюбва в него – отразявайки неговата влюбеност в нея, – той също така бе наясно, че жените са способни внезапно да си променят настроенията.

– Не ѝ споменавай нито дума за нито един аспект от заговора – каза си Катег. След като го изрече, се почувства като предател. Не срещу империята, защото нямаше съмнения в правотата на републиканската кауза, а срещу очарователната самоуверена млада принцеса, която му позволи да ѝ обръсне пубиса и да прониже зърната и клитора ѝ с халки. Това не беше ли категорична декларация за любов? Нима тя не му предложи най-ценния трофей, който една жена можеше да поднесе на мъж? Не беше ли естествено и прекрасно да споделяш мислите и намеренията си с любимата?

Но сега... сега... сега трябваше да крие много от мислите си, за да защити начинанието и съмишлениците си, които се бяха заклели да пазят тайна също като него. Нима вече не рискуваха живота си, като заговорничеха да свалят от власт тирана? Би ли могъл да застраши живота на други хора, като прояви честност към сестрата на човека, когото те не биха се поколебали да пронижат двадесет и три пъти както техните предшественици републиканци пронизаха Юлий Цезар в сенатската зала под статуята на Помпей Велики на иди през март на 709 година след основаването на Рим?

О, какво мъчение му устройваше съдбата, за да изпита решителността му, емоциите и чувството за чест! Как можа да пренебрегне стоическите напътствия на баща си: "Никога не предпочитай нещо, което е в твоя полза, но ще те принуди да не удържиш на думата си или да загубиш самоуважението си"? О, как се разкъсваше младият сенатор между лоялността и любовта! Между честта и лъжите! Дали ще може да държи любимата си в прегръдките си, когато сърцето му прелива от страст, а мозъкът му се пръска от измамата?

– Успокой се, Катег – заповяда си и направи злобна гримаса. – Бъди мъж! Забрави за любовта! Никога повече не изричай пред нея тази безсмислена дума! Само я чукай! Използвай я като най-обикновена курва! Лъжи! Лъжи без угризения! Да... Няма да скършиш думата си, защото това, което казваш на една курва, не се брои пред клетвата, която си дал на баща си.

След като потуши вътрешния си конфликт, страстта на Катег по Друзила нахлу във вакуума и унищожи и последните остатъци от здрав разум. Той влетя в малката баня зад кушетката в трапезарията и грабна мраморната кутия с инструментите за пробождане заедно с малката ленена торбичка с космите на Друзила. Целуна торбата, потри я в лицето си и отиде в кухнята, за да направи отвара. По пладне домакинът му се върна заедно със слугите. Катег им нареди бързо да почистят къщата с изключение на спалнята му и веднага пак да си тръгнат. След това изпи отварата, взе мраморната кутия и на пръсти се върна в спалнята, като се опитваше да успокои сърцебиенето си. Друзила все още спеше. Постави кутийката на нощното си шкафче, седна и загледа жената в леглото. Не след дълго се запита:

– Защо ще чакам тази мръсница да се буди? – И се наведе над нея. Болеше... О, как го болеше сърцето, когато наричаше деветнайсетгодишната принцеса мръсница! Сякаш сблъсъкът на емоциите в душата му отекна силно в стаята, Друзила отвори очи и го видя надвесен над нея.

През ума ѝ като светкавица премина опасна мисъл. Дали не му бе зле от опиата, който пусна снощи в бокала му? Да не би да е разбрал какво е направила, след като заспа? Може би знаеше, че Троянският кон вече е нанесъл първия удар, като е отворил сейфа? Погали топазения си пръстен, който стоеше все още здраво на лявата ѝ ръка, и почувства облекчение.

– Да не ти е лошо, скъпи Катег? – попита тя, като се правеше на невинна със завидно актьорско майсторство. Забеляза, че на шията му има златна верижка, която много приличаше на тази на медальона.

– Не... Просто съм нервен – каза той.

– Ела...

Катег се приближи към леглото. Тя леко раздвижи тялото си, за да разтвори ръце и усети дразненето на трите пръстена, които докосваха най-чувствителните ѝ зони.

– Ооо, Катег... – прошепна тя.

– Какво, любов моя? – попита той и седна до нея. Целуна я по устните с очевиден вътрешен конфликт.

– И аз съм нервна като теб... – отвърна младата жена и го погали по гърдите. В този миг почувства медальона под туниката му.

– Халките? – попита той и затаи дъх.

– Да, гъделичкат ме – простена тя. След това отметна завивката и се опъна на леглото. Раздвижи рамене и бедра, за да му демонстрира трите малки бижута, които правеха голото ѝ тяло уникално привлекателно. – О, докосни ги веднага... – примоли се.

Омагьосан от гледката и красотата ѝ и пълен с копнеж по чувствеността, която се излъчваше от тялото ѝ, Катег я целуна по устата и усети прекрасния вкус на езика ѝ, погали гладкия ѝ пубис и си поигра с малката халкичка, пронизала плътта близо до корена на клитора, откъдето се разклоняваха хиляди нерви. Ефектът от нежната му ласка беше невероятен. Тя пламна от чиста сласт, защото той премести целувката си към голите ѝ слабини.

– О, да, точно така – прошепна и вдигна дългите си крака. Отдаде му се напълно, когато той започна да гризе месестия ѝ венерин хълм и да го разтяга със зъби... Всички мисли излетяха от главата ѝ. Знаеше, че мъжът, който така се бе задълбочил да изследва прелестите ѝ, същевременно участваше в заговор за убийството на брат ѝ, но това не оказваше никакво влияние върху реакцията на сетивата ѝ. Защо реалността трябваше да се намесва в непосредствените желания? Защо да отказва ласките му и да си забранява удоволствията, доставяни ѝ от мъж с чисто плътски намерения?

– Ммм, мястото около халката започна да изтръпва... – простена неустоимата Юлиева принцеса и разлюля таз. Катег знаеше какво усеща тя, посегна с езика си към пръстена и започна да го премята напред-назад. О, да... Как затрептяха от спазми слабините ѝ под устните му и непослушния му език! Колко силно бе разтърсена, когато той промуши пръсти в мократа ѝ вагина и започна да трие нежното място под халката! Когато почувства, че гаудиумът ѝ вече не подлежи на контрол, тя започна да си играе с халките на зърната си и да изпраща нови вълни на възбуда из цялото си тяло.

– Хайде, Катег! Вземи ме сега! – помоли го задъхано. – Искам да свърша, докато си в мен!

– Не, Друзила... Искам да привикнеш сетивата си да достигаш до оргазъм само като размърдваш пръстенчетата.

– Защо? Защо? – прошепна тя. – Аз го правя... О, аз вече свършвам по този начин, не усещаш ли?

На Катег му трябваха няколко секунди да си поиграе с халките и екстазът ѝ стигна връхната си точка. Трепереше като пламък на свещ на вятъра, мяташе се и стенеше, понесена от бурята на емоциите си, изливаше страстта си и не можеше да укроти копнежите си. Катег държа Друзила в прегръдките си повече от час, наслаждавайки се на оргазмичните ѝ реакции, предизвикани само от играта с халките.

– А сега ще ти сложа още една обеца – каза той, когато тя изглеждаше готова за нов етап в обучението си.

– Добре... Къде ще ме прободеш този път?

– Ще сложа една много стегната халка на перинеума ти.

– Ааа, това ще ме кара да потръпвам всеки път, когато сядам – измърка тя малко притеснена, но въпреки това възбудена от предчувствието.

– Разбира се, като я притискаш, можеш да стигнеш до бурен гаудиум без помощта на ръцете си. Но ефектът ѝ по време на сношение е невероятен, особено ако го правиш по гръцки, с двама мъже едновременно.

– И какво те кара да мислиш, че бих го направила?

– Защото си мръсница, нали?

– Ммм, това ми харесва – прошепна тя. – Няма да приема бижутата ти, но можеш да ми платиш с една златна монета и да ме накараш да се правя на проститутка.

– Добре... – съгласи се той. След това извади златна монета от чекмеджето на нощното шкафче и ѝ я подаде. Тя поклати глава и погледна към халките си.

– Там... – предложи красивата принцеса.

С иронична усмивка той поглади пръстенчетата на зърната ѝ с монетата, след това я прокара и по това на клитора ѝ и се спря точно преди тя да стигне до нов оргазъм. Потри монетата в подутите ѝ срамни устни и я пъхна във вагината ѝ.

– Ммм, много ми харесва, Катег. Наречи ме пак мръсница – поиска тя и погали пръстена си с топаз с палеца на същата ръка.

– Мръсница... – прошепна той. – Ти си такава, нали?

– Да... Какво искаш да направя за теб?

– Обърни се.

Катег постави две големи възглавници под корема ѝ и разтвори бедрата ѝ. След това заприготвя новата ѝ халка като намаза обезкосмения перинеум, намиращ се между долния край на овлажнените ѝ срамни устни и първите гънки на розетата ѝ. Тази нейна зона, естествено, беше много чувствителна, набъбнала и вибрираща от нерви, които щяха да бъдат заобиколени отдолу от халката, без да бъдат наранени. Процедурата се вършеше с абсолютна точност.

Друзила стисна края на възглавницата със зъби, докато той намери точното място, което да прободе с инструмента си. Трепна, когато я прониза, но само след миг двете малки топчета на четвъртата ѝ халка се докоснаха във въздуха над кожата на перинеума ѝ.

Докато балсамът за бързо заздравяване подейства, те се заеха с лекия обяд, който домакинът приготви, преди да тръгне. Въпреки пулсирането около новата ѝ халка, тя успя да отпусне тазовите си мускули, като се впусна в политически разговор със сенатора. За нейна радост той се възползва от това време, за да ѝ обясни, че републиката трябва да бъде възстановена – но без кръвопролития, излъга той, – а чрез поредица от декрети на Сената, които да ограничат властта на императора.

Предната нощ, докато преписваше набързо свитъците на Катег, Друзила нямаше време да мисли върху огромното количество информация в тях, но ѝ стана ясно, че Катег и останалите бони заговорничат да убият брат ѝ и вече са направили дълъг списък с поддръжниците на Калигула, като са отбелязали кои от тях трябва да бъдат убити веднага и кои да бъдат пощадени. Колко искрено звучеше сенаторът, докато проповядваше ненасилетвения си подход към политиката! Колко лесно можеше да я заблуди, ако не знаеше, че лъже като дърто магаре! Но тя бе наясно с намеренията му и с това, че той не подозираше за нейната информираност, а това ѝ даваше предимство.

– Ще убия това чудовище с голи ръце, ако се осмели да ме заточи! – изсъска принцесата, като се вживя в ролята си на изпаднала в немилост сестра на автократичен император с лоши намерения.

– О, не, моля те! – възкликна сенаторът републиканец, загрижен, че гневът срещу брат ѝ може да застраши собствената му сигурност и да изтръгне изпод пръстите му безценния залог, който се канеше да изиграе в конспиративната стратегия. – Не показвай омразата си към него. Прави се на добричката сестра и бъди мила, дружелюбна и ласкава към Ладиса. Скоро ще прокараме закон, изискващ одобрението на Сената при издаването на декрет за заточение, подписан от императора.

– О, Катег! Това е чудесна идея! – възкликна Друзила и го прегърна. – Кога ще го направите?

– Преди иди през март. Но ако брат ти те прогони, ще го гласуваме моментално. И ще спечелим!

– О, да! Ние ще спечелим, Катег! Няма ли да е страхотно републиката да бъде възстановена заради нашата любов?

Опиянен от целувките ѝ, Катег почувства, че сърцето му ще се пръсне от страст, но веднага след това усети как то се свива като изсушена смокиня от срама, който изпитваше, когато получаваше толкова много любов и се чувстваше длъжен да крие, че се кани да я употреби за политически цели. Но пък тя говореше като истинска републиканка и затова му се налагаше да държи ума си хладен като ледовете в Алпите, за да не издаде тайната си.

– Би било фантастично, Друзила! – каза той и ѝ върна целувките.

– Не, не е фантазия, сенаторе! Защото изминалата нощ беше истинска повратна точка на живота ни и ние ще отдадем остатъка му на връщането на империята в правия път – заяви тя, съвсем наясно, че сърцето му се бори с разума му.

– О, скъпа – прошепна той. – Един ден ще ти разкажа...

– Какво? – попита го тя окуражаващо.

– Ти значиш много за мен – каза той и я прегърна.

– Ти също, сенаторе – въздъхна тя. След това го целуна и придърпа ръцете му към халките си. Истинска Юлиева потомка, Друзила знаеше как да разделя политическите различия от интимните отношения. С врагове или с приятели, чувствените прегръдки винаги носеха удоволствие, но по някакви странни причини опасните афери с политическите врагове ги правеха още по-възбуждащи и пълнокръвни.

Друзила и Катег се потопиха в чувствата и желанията си за още два часа. Едвам сдържаше виковете си и се наслаждаваше на феноменалния ефект на халката на перинеума си всеки път, когато той я довеждаше до оргазъм, граничещ с малката смърт, като връзваше шал около шията ѝ, докато тласкаше твърдия си член в нея, или пък я лижеше и си играеше с пръстенчетата ѝ. Наричаше я курва и я караше да признае, че проституира, за да увеличи възбудата и на двамата, обладаваше сластното ѝ тяло без задръжки, накара я да си загуби ума няколко пъти, радваше се на гладкия ѝ пубис и на ненаситността ѝ.

Когато слънчевите лъчи, проникващи в стаята през замрежените прозорци, почервеняха и показаха, че залезът наближава, Катег също стигна до оргазъм, като изстреля странния си бистър еякулат в устата ѝ и я обля по гърдите, после проникна в нея отзад и след бурно анално сношение двамата стигнаха до върха отново и той я напълни с всепроникващата си течност. Също като предишната нощ тя бе напълно отворена и готова да се подложи на необичайните му изблици. Така екстазът им се превърна в лагуна, където любовниците нямаха имена, не съществуваха физически граници, а двамата се рееха като бели водни лилии над вечните вълни на емоционалното удовлетворение.

– Благодаря за вечерята, сенаторе – каза тя с онзи сластен глас, който така добре владееше, след като се наслади напълно на удоволствието.

– Тръгваш ли си?

– Да, трябва. Нали искаш да се преструвам на доброто момиче сред интригантите в двореца? – каза тя и погали халките си.

– Нима това не е най-мъдрото решение, което можем да вземем? – попита той.

– Разбира се. Как ще поддържаме връзка?

– Имаш ли доверен пратеник?

– Не бих казала – излъга тя. – В моето положение всеки, на когото преди съм имала доверие, може да се обърне против мен, без да се бои или да изпитва угризения.

– Аз ще измисля нещо.

– Добре. Прати някой да доведе носилка на повикване, докато се изкъпя набързо.

– Не искаш ли моята? – предложи той.

– Не. Не искам никой да разбира къде съм била цял ден – отвърна тя, и по този начин обви връзката им в ореол на опасност.

Като стана и тръгна към банята, Друзила осъзна, че перинеумът ѝ се дразни при всяка крачка и триенето на халката предизвиква потръпване в нежната зона, което се разнася по целия ѝ гръбначен стълб. Погледна се в огледалото, след като се изкъпа, и се усмихна. Как щеше да се изненада брат ѝ, като си свали туниката и му покаже гладкия си обръснат пубис и трите пръстенчета на предната част на тялото ѝ, формиращи магически триъгълник!

– Имам доверен републиканец в двореца, който може да предава съобщенията ти до мен – съобщи Катег на Друзила, докато тя се обличаше.

– О, идеално – отвърна тя, едвам скривайки изненадата си. – Кой е този човек?

– Тапицер на име Хорея. Тръгва си от двореца след работа по залез слънце. Тази вечер ще му кажа да се свързва с теб всеки ден. Ще ме информира дали се канят да те заточат. Ако искаш да ми съобщиш нещо, напиши ми кратко съобщение на гръцки.

– Предполагам, че този човек не знае и дума гръцки, нали?

– Точно така. Така ще поддържаме връзка, без да се срещаме.

– Страхотно! – съгласи се Друзила. Тайната ѝ мисия не можеше да бъде по-успешна! Не само, че накара Катег да се влюби в нея, но той дори повярва на републиканските ѝ преструвки и ѝ се довери до такава степен, че издаде един от шпионите си в двореца.

– Трябва да внимаваме, Друди. Ще измисля как да се срещаме, но не трябва да е в дома ми.

– Разбирам. Искам да вземеш това – каза тя и му даде черните си гащички за спомен. Целунаха се. Според указанията на брат ѝ тя го остави да погали голото ѝ тяло под роклята, като неопровержимо доказателство, че не е взела нищо от къщата му.

– Четирите халки, които ми постави толкова внимателно, ще ме държат свързана с теб завинаги – прошепна му тя нежно като дебнеща лисица. – Дори още по-силно, след като ще ни е необходимо доста време преди пак да можем да се срещнем. Вярваш ли ми?

О, колко красива и чиста бе тя в очите му! Когато си тръгна, той потри гащичките по лицето си, целуна набръчкания чатал, който все още пазеше аромата ѝ. Колко много прекрасни неща му се случиха за последните двадесет и четири часа! Не само че накара прекрасната принцеса да се влюби в него, но и спечели безценен съюзник в борбата си против императорската власт!

В пълно неведение, че ситуацията е точно обратната, Катег се върна в спалнята и прибра гащичките в горното чекмедже на нощното си шкафче, за да са му подръка всеки път, когато мисли за нея. След това се приготви да се срещне с най-важните хора, участващи в заговора за убийство.

***

Същата вечер Бризея посрещна Друзила с въздишка на облекчение.

– Толкова се тревожех за вас, домина – въздъхна галската робиня и целуна ръцете ѝ. – да не ви се е случило нещо лошо, че се прибирате толкова късно?

– Успокой се – отвърна Друзила, докато влизаше в гардеробната си, а Бризея поемаше от раменете ѝ наситеносинята наметка. Принцесата махна брошката от косата си и бухна червените си къдрици пред малкото огледало. – Бях толкова палава, че не успях да напусна бърлогата на вълка, докато не го изтощих напълно и утолих дивия му глад за мен.

Бризея погледна дългата ѝ черна роба, но не забеляза малките халкички, скрити измежду тънките златни верижки, покриващи гърдите ѝ.

– Утолихте ли и вашия? – попита тя с очи, пълни с желание.

Принцесата седна на един стол.

– Ела, свали ми ботушите – нареди ѝ и усети дразненето на пръстена на перинеума си.

Бризея коленичи и започна да гали ботушите с високи токове на Друзила. Принцесата бавно разтвори полите си и ги вдигна към ханша си. Докато Бризея съзерцаваше красивите ѝ дълги крака, тя ги разтвори.

Изпълнената с достойнство галска робиня затаи дъх при вида на напълно обръснатия пубис на Друзила.

– О, домина... – промърмори тя. След това очите ѝ се разшириха от учудване, когато забеляза златната халка на клитора ѝ. – Какво е това тук?...

Друзила повдигна таза си и постави ботушите на раменете на робинята си, за да ѝ демонстрира гладките си слабини и халката на перинеума.

– О, имате още една там... – отбеляза задъхано Бризея.

– Да, сладурче, заедно вършат чудеса.

– Но са забити в плътта ви.

– Аха...

– Кой го направи?

– Лошият вълк.

– Сигурно е било болезнено!

– Не чак толкова много. Той беше много внимателен.

– И защо го направи?

– За да не секват никога копнежите ми.

– Но как?

– Халките преминават близо до най-чувствителните ми нерви и непрекъснато ме дразнят – отвърна Друзила. След това се изправи и свали робата си и златните верижки, покриващи гърдите ѝ. – Виж...

Бризея вдигна поглед към зърната ѝ.

– Ооо... Още две? Колко халки ви е сложил?

– Само четири. Две на зърната и две отдолу.

Галската робиня се изправи.

– Може ли да ги докосна?

Гола, само по ботуши с високи токове, Друзила застана пред голямото огледало. Бризея бе облечена в къс хитон и с равни сандали. Последва господарката си и започна да гали раменете ѝ отзад, като се взираше в отражението на великолепното ѝ тяло. Друзила вдигна ръце и показа обръснатите си подмишници. –

– Ммм, толкова са гладки – одобри достолепната робиня, докато потриваше подмишниците на господарката си. Друзила не откъсваше очи от себе си, за да свикне с новия си обръснат вид, а Бризея завря нос в подмишниците ѝ, за да се наслади на чистия аромат. След това нежно се заигра с пръстенчетата на зърната ѝ.

– Какво е усещането? – попита тя, затаила дъх.

– Хубаво ми е...

Така си беше, на деветнайсетгодишната принцеса ѝ ставаше даже повече от хубаво, докато стройната галска робиня, само пет сантиметра по-ниска от качената на токчета своя господарка, галеше гладкия ѝ пубис и си играеше с халката на клитора ѝ. Друзила я побиха тръпки, най-вече по прекрасните задни части, които Бризея поглаждаше с другата си ръка, докато принцесата полюляваше ханша си и се усмихваше на приятното гъделичкане, причинено от робинята в тази част на тялото.

– Какво ще стане, ако докосна и другата? – прошепна Бризея и прокара пръсти между задните ѝ бузи.

– Да не се опитваш да ме възбудиш? – попита принцесата и леко разтвори бедра.

– Разбира се, домина – прошепна Бризея в ухото на Друзила и издиша топлия си дъх в него. – Вие сте толкова великолепна, когато това се случи.

Мммм... Колко нежна и емоционална ставаше Друзила, когато копнееше за женска ласка! И колко деликатно бе желанието на Бризея, готова да дава, без да иска нещо в замяна!

Едновременното дразнене на халките на клитора и перинеума предизвика взрив от усещания, които Друзила нито можеше, нито искаше да потиска. Стимулирани и в двата края, срамните и устни набъбнаха, а приятните спазми на тазовите ѝ мускули накараха вагината ѝ да се овлажни.

Бризея свали хитона си и потърка малките си гърди в гърба на господарката си. Прегърна я изотзад и започна да си играе с халкичките ѝ, като я караше да описва точно как са поставени. От отговорите ѝ разбра, че "лошият вълк" е измислил цял план, за да държи прекрасната принцеса в състояние на непрекъсната възбуда.

Двете се галеха и целуваха със страст, обсипваха се с искрени чувства пред огледалото. Бризея разказа на Друзила какво е правила с Публий Сертик рано тази сутрин на кушетката.

– Бих могла да те накажа, че си правила любов без мое разрешение, нали знаеш? – напомни ѝ задъхано Друзила и целуна робинята си, за да отговори на чувствените ѝ ласки.

– Не исках да го правя – прошепна Бризея. – Той ме изнасили.

– Ммм... сигурно е било доста хубаво, а? – простена принцесата.

– Да, обичам да ме принуждават да правя секс. Но има нещо, което обичам още повече.

– И кое е то?

– Да правя любов с вас, прекрасна моя домина.

– Защо? Защото съм красива ли?

– Не само заради това... Обичам куража ви.

– Заради пръстените ли?

– Да... затова, че сте се обръснала, заради пръстените и заради палавия ви ум.

Отново се целунаха. Друзила заведе галската си робиня в спалнята и ѝ позволи да се възползва от възбудата ѝ.

***

Рано на другата сутрин Макрон пристигна в двореца в униформа на преториански префект, придружен от четирима преторианци.

Преминаха през главната порта, но после ги спряха батавците. Пазачите доста грубо поискаха от Макрон да нареди на ескорта си да остане извън охранявания периметър при останалите преторианци, които се грижеха за сигурността на стените.

Херберт, суровият началник на батавските телохранители, се присъедини към групата. Обясни на Макрон, че императорските заповеди за допускане на въоръжени лица отвъд портата важат за всички без абсолютно никакви изключения. Макрон забеляза няколко строители и дърводелци, които носеха материали към дясното крило на двореца. Докато вървеше след Херберт по мраморното стълбище и по коридорите, водещи към покоите на Калигула, Макрон преброи поне стотина германски телохранители, застанали до стените на не повече от десет крачки един от друг.

– Аве, цезаре! – поздрави Макрон, когато началникът на кабинета го въведе в работната стая на императора. Калигула седеше зад бюрото, четеше доклади и сводки и си водеше бележки. Накара началника на щаба си да го почака малко, после го погледна и се намръщи.

– Здравей, Макрон. Защо днес си с униформа?

– След около час ще имаме умилостивителен ритуал за нашите пенсионирани ветерани в Свещеното отделение на фестивала в чест на Марс. Би ли дошъл?

– Прекалено съм зает, приятелю. Кажи на старците, че мисля за тях и високо ценя това, което са направили за величието на империята. Седни сега и ми разкажи новините.

– Наредих да наемат сто нови писари за документите, засягащи обещаното от Тиберий за воините. Десетина от тях вече работят. Ще започна с XIII и XIV легион, разположени в Колония Агрипа. Одобряваш ли, цезаре?

Интересно, помисли си Калигула, докато се правеше, че чете сводки, а всъщност разсъждаваше над причините Макрон да избере да започне плащането точно с тези два легиона. В Тринайсети Марк Виниций служеше като примус пилус. Може да е случайно съвпадение... помисли си той, но винаги беше подозрителен към странните съвпадения.

– Предпочитам да започнеш с легионите, разположени в Капуа (военен град близо до Неапол). Може да се наложи един-два от тях да бъдат преместени в Армения, за да отблъскват партанците. Защо реши да започнеш с легионите от Северната армия?

– Хатите ще нападнат градовете по Рейн през пролетта и исках да повдигна духа на войската, която ще се бие с тях.

– Хмм... разбирам. Но има поне още четири месеца до нападението и офанзивата сигурно ще продължи през цялото лято. Прати съобщение на Галба, че императорът ще изплаща възнагражденията на тези два легиона на иди през март, за да поменем убийството на Цезар. Така ще имаш достатъчно време, за да дадеш дължимото на легионите в Капуа.

– Ще направя всичко по силите ми, цезаре – заяви Макрон.

– А какво стана с хиляда и двестата леопардови кожи за гилдията на проститутките?

– Досега съм купил осемстотин от работилниците за кожи в Южна Италия. Пратих няколко агенти до провинция Африка и Мавритания. Смятам, че ще се върнат с останалите четиристотин до календи през февруари.

– Купи няколко десетки повече от необходимото. Искам да съм сигурен, че кожите, които ще даря на гилдията, са от най-високо качество. Накарай да ги проверят и отберат най-добрите и се погрижи да са доставени навреме за Луперкалиите. Как вписа цената им в бюджета?

– Засега съм отбелязал този разход като спешни провизии, за да избегна разследване от страна на Сената, но според мен ще трябва да прехвърлиш тези харчове към личната си хазна.

– Защо? Нима тези прекрасни жени не служат на нашите граждани? Нима те не даряват с чудесните си прегръдки и така необходимото сексуално разнообразие млади и стари?

– Ами те получават пари за това.

– Макрон, Макрон... Какво са няколко златни монети за цяла нощ любов? Това, което взимат, е нищо в сравнение с удоволствието, което доставят. Не разбираш ли колко е важна работата им? Не трябва ли римската държава да ги компенсира за времето в школите по проституция, където получават дипломи и се учат на различни нови еротични техники, идващи от чужди земи или от фантазиите на римляните?

– Знам, цезаре. Но винаги съм се притеснявал от опозицията на боните. Те мразят всяко разпускане на морала.

– Морала, морала... Те по-добре да мислят за духа на гражданите ни, за онзи вътрешен пламък, който им дава сили да завладяват и цивилизоват света. Не знаят ли, че когато моралът запада, духът укрепва?

– Аз го разбирам, но те – не. Вече печелят подкрепа от школата на понтифексите в кампанията си за намаляване на броя на бордеите и освен това искат да се определи минимална възраст, под която момичетата няма да имат достъп до професията и патроните им няма да имат право да ги ползват.

– Какво!? – изрева разгневеният Калигула. – За каква минимална възраст говорят?

– Осемнайсет години.

Императорът присви очи и направи гримаса на отвращение.

– От какво са мозъците им? От конски фъшкии ли? От крокодилски лайна? Тези глупави бони не знаят ли, че телата и душите на всички млади мъже и момичета започват да преливат от желание веднага щом влязат в пубертета, и всеки ден и нощ от там нататък? Нима това не е възрастта, в която имат най-голяма нужда да утолят апетита си и да се наслаждават на удоволствията, дадени на всички смъртни от вечните ни богове и богини на любовта?

– Да, предполагам... но те твърдят, че прекалено многото сношения с проститутките намаляват влечението към собствените им съпруги.

– Кажи им да запишат жените си в школите за проститутки! Там ще научат как да възбудят и най-заспалия пенис и да възпламенят умовете на преситените си партньори.

Макрон се усмихна на предизвикателното предложение на Калигула.

– Да не мислиш, че се шегувам, Макрон?

– Не, не, цезаре. Много добре знам, че вярваш във всяка дума, която произнасяш. Просто се опитвам да държа опозицията под контрол.

За миг Калигула се замисли дали да не каже на своя началник-щаб какво е наредил да се направи в дясното крило на двореца, но след това реши да изчака.

– Какво става с проблемите ти с Друзила? – попита Макрон.

Тъй като цяла нощ бе правил любов с Лейди в малкия храм, Калигула не бе разбрал кога сестра му се е върнала от мисията си у Катег, но преди Макрон да дойде, го информираха, че се е прибрала след залез и сега спи в спалнята си.

– Не ми говори за тази кучка – каза Калигула, за да поддържа легендата и да обърква Макрон с фалшива информация. – Не знам какво прави навън всяка нощ, но знам какво аз ще направя с нея. Ще пратя тъпата крава на заточение...

– О, цезаре! Не го прави, моля те. Ще изглежда много зле, ако предприемеш такива строги мерки срещу сестра си. Римляните я обичат. Винаги е била до теб при официални случаи и огромният ѝ интелект е помогнал доста за провеждането на политиката ти. Ще ти липсва.

Хмм, помисли си Калигула, защо Макрон така горещо защитава Друзила?

– Да не си влюбен в нея? – попита.

– Не. Е... – започна Макрон. – Просто съм добронамерен. Разбирам, че се изнервяш от битките на жените около теб, но Друзила винаги е била най-довереният ти човек още от детството и може да навреди на политиката ти, като почне да разпространява слухове за теб.

– Не ми пука за слуховете. Само малоумните надават ухо за клеветите.

– Успокой се, цезаре. Дай ѝ малко време да свикне с новата ти съпруга. Знаеш ги какви са жените... Говори ѝ с любов и ѝ помогни да се научи да бъде мила с Ладиса. Сигурен съм, че Друзила ще се промени и отново ще застане на твоя страна, ще бъде твой верен поддръжник както винаги.

Калигула се взря в очите на Макрон. Трябваше да има някаква причина да говори по този начин. Реши да смекчи тона и вдигна показалец.

– Ще ѝ дам още един шанс, Макрон. Но само още един. Ако пак се държи лошо или говори грубо със съпругата ми – изчезва!

– Добре, цезаре. Сигурен съм, че ще успееш да овладееш изблиците на сестра си с обичайния си финес.

Калигула кимна, след това прочете записките си от последната си среща със своя началник на щаба.

– Имаш ли някакъв напредък с преброяването на гражданите в подходящите градове във връзка с новия ми закон за свободния брак?

– Да. Предлагам да започнем с Мазака, Кападокия.

– Мазака? Малкото градче в средата на Малоазийския полуостров (днешна Турция), където Цезар лагерува преди битката при Зела?

– Да. Населението му е в добър баланс между римляни и азиатци.

– Не, не, Макрон... Прекалено малък и незначителен град е. Опитай с Tapс и Антиохия.

– Цезаре! Това са големи градове с установени от векове традиции!

– Ние няма да се месим в традициите им. Всички граждани пак ще имат пълната свобода да се женят според традициите си, но империята ще даде същата юридическа закрила и на тези, които искат да се оженят по свой личен избор. Цезар Калигула не налага нищо на никого. Той е освободител! Иска свобода за народа си! Не разбираш ли?

– Жреците на Магна Матер (азиатската Велика богиня майка) ще се разпищят, че това е светотатство! Сватбите винаги са били отпразнувани с религиозни церемонии, свързващи мъжа и жената.

– Знам! Затова създадох нов култ към богинята Матер Либертас (Майката освободителка). Двайсет и четири жреци вече пишат свещените му закони. Ще ги изпратя в Tapс и Антиохия до месец с достатъчно средства за закупуването на два храма във всеки от двата града и декорирането им с пищни статуи на богинята. Всеки ще може да се жени за когото си иска, по какъвто начин си пожелае под егидата на Майка Свобода и затова ще има достъп до огромно множество от религиозни сватбени ритуали.

Макрон слушаше Калигула изумен. Откъде младият император бе намерил време да организира този нов революционен култ? Докъде щеше да стигне в своята треска за реформи? Кой си е представял, че чрез този нов култ ще проведе такава драматична промяна в живота на мъжете и жените в империята?

– Изненадан ли си? – попита Калигула своя началник-щаб.

– Ами бърз си...

– Бързината е съществена за победата, Макрон. Уведоми губернаторите на Галиция и Сирия да подкрепят жреците в службата им на старата богиня.

– Матер Либертас стара богиня ли е?

– Разбира се. Тя е стара колкото Юпитер.

Макрон никога не бе чувал за богиня, наречена Майка Свобода, но се съгласи да изпрати послание до губернаторите, както му нареди императорът.

– Нещо друго, цезаре?

Калигула погледна записките си. Името на Ения беше най-отдолу в списъка му. Метелий Габиний го бе информирал най-подробно за шегата, която по негово предложение си бяха направили с нея на празненството на Зелените в залата на Херкулес Инвиктус преди две вечери и той беше любопитен да разбере какво знае Макрон за това.

– Хмм, как е прекрасната ти съпруга? – попита.

– Видях я за малко снощи – отвърна Макрон незаинтересовано. – За няколко дни гостува при майка си. Познаваш ли Фулвия Сабина?

– Дебелината, която винаги се кичи като кукла?

– Да, много е смешна, но винаги е доволна и щастлива. Ения ми каза, че са ходили заедно на голямо празненство предната вечер и много са се забавлявали.

– Да не би да става въпрос случайно за празненството на Зелените?

– Не знам, не е упоменавала нищо за празненство на Зелените. Но сподели, че много мисли за теб – отговори Макрон, намеквайки, че Ения още си пада по Калигула.

– О, много мило. Ще я поканя в двореца скоро някой ден – с теб, разбира се.

– Е, ако я поканиш сама, ще ми направиш услуга. Имам толкова много работа, а и предпочитам компанията на моето гръцко момче – отвърна Макрон с усмивка.

Когато той си тръгна, Калигула се замисли за Ения. Беше доволен, че не е казала нищо на съпруга. Беше такова сладко секси коте, а майка ѝ... О, Метелий му разказа всичко за случилото се във ваната и въпреки предпочитанията си към стройни момичета, Калигула усети известен копнеж по дебелата сабинянка и цялата тази нейна плът.

След това прочете бележките си от срещата си с Макрон. Едно нещо се открояваше силно: "боните, школата на понтифексите, намаляване на броя на бордеите, осемнайсет години минимална възраст за проститутките... и патроните им."

Възможно ли беше боните да са спечелили подкрепата на школата на понтифексите в опит да прокарат такъв непопулярен закон? Как се осмеляваха непрекъснато да налагат своя морал на другите, като приемат рестрикции, които противоречаха на естествените желания на младите момчета и момичета да правят секс както си искат? Защо боните бяха така обсебени от сексуалните връзки на другите хора?

Докато Калигула слушаше как боговете го карат да се отърве от копелетата веднъж завинаги, Ладиса влезе през високия прозорец към терасата, облечена в семпъл бритски кожен тоалет, състоящ се от корсет, къса пола и високи ботуши от животинска кожа.

– Пак ли работиш усърдно, любов моя? – попита тя със сладкия си келтски акцент. Калигула се изправи, прегърна осемнайсетгодишната си невеста и погали русата, вързана на опашка коса.

– В империята непрекъснато се случват изумителни неща – прошепна той в ухото ѝ и после го целуна. – Но нищо не е по-изумително от това, което ни се случва на нас всяка нощ.

– Защото те обичам, Кал.

Целунаха се сякаш не се бяха целували много дълго време. Той я погали между краката под късата пола.

– Как се чувства малкото ми съкровище днес? – попита я.

– Ммм... Чувства се страхотно, но не ме изкушавай. Трябва да изведа Инцитатус.

Калигула извади средния си пръст от навлажнената и вагина и го постави между устните на двамата. Облизаха го заедно и той го остави между тях, докато се целуваха с младежка жар.

– Сама ли ще ходиш да яздиш? – попита Калигула.

– Не, ще взема Аркана и Кардикса с мен.

– А ще се отбиете ли да пазарувате на връщане?

– Ммм... палавнико! Май искаш да правя инкогнито разни неща с непознати, а?

– Защо не? Щом ще те накарат да се чувстваш привлекателна и желана.

– Може би, но само ако обещаеш да ревнуваш силно.

– Ще ревнувам невероятно много, скъпа.

– Ами ако не ти кажа нищо и те накарам да познаеш дали съм правила нещо, или не съм?

– О, Лейди... Не понасям игрите с гатанки.

– Тогава няма да ходя да пазарувам.

– Не ставаш ли прекалено твърда с мен? – прошепна Калигула в ухото ѝ.

– Нееее... Ще станеш много по-твърд там долу, ако не си сигурен какво ще направя, когато съм сама – каза тя и стисна члена му през меката пурпурна тога.

– Нима наистина ме познаваш толкова добре?

– Да, познавам те. Затова съм влюбена в теб.

– Ела... – повика я той и се опита да я сложи да легне на бюрото му.

– Не, Кал! Моля те... – отвърна тя и му хвана ръцете. – Трябва веднага да тръгвам.

– И нямаш малко време за един бърз секс?

– Не!

– Рррррр... Големият лъв е много гладен!

– Знам – кимна Лейди и го целуна нежно. – Но лъвът ще трябва да почака или да си намери друга лъвица, но да остави за мен лъвския пай, както най-много обичам.

– Ще ревнуваш ли, ако друга лъвица ми даде на мен лъвския си пай?

– Може би да, може би не – отвърна тя. След това го целуна многократно по устните, дори ги гризна.

20.

Друзила надникна в кабинета на императора.

Калигула бе все още с гръб към вратата и притискаше съпругата си към писалището, затова не видя сестра си, но Ладиса я забеляза и ѝ направи знак да се приближи към тях.

– Какво ще кажеш, ако направя магия и ти доведа най-прекрасната лъвица в цялата империя? – прошепна Лейди в ухото на Калигула и го прегърна, за да не му даде възможност да се обърне към Друзила, която се приближаваше зад него в бяла трипластова копринена туника със златна бродерия и колан. Червените ѝ къдрици бях прибрани със златна панделка.

– Направи магия, скъпа – насърчи я Калигула. – Но ако не успееш до няколко секунди, никога повече няма да ме караш да отгатвам. Става ли?

Лейди намигна на Друзила и погали шията на Калигула, като ѝ даде знак и тя направи същото. Друзила плъзна пръстите си до тези на Лейди.

– Как се чувстваш? – попита Лейди съпруга си, който все още не бе наясно, че повече от пет пръста драскат и милват шията му.

– Не виждам никаква магия в действие – отвърна той.

Ладиса сграбчи еректиралия му член с една ръка и продължи да го гали по шията с другата заедно с Друзила. Ласките на двете млади жени ставаха все по-интензивни, накрая Калигула погледна към ръката на Лейди милваща слабините му, осъзна, че прекалено много пръсти драскат шията му и замръзна.

– Боя се, че трябва много, много дълго да играеш с мен играта на отгатвания, Кал – каза Лейди с иронична усмивка, измъкна пръстите си от тези на Друзила и двете започнаха да рошат косата му.

Без да се обръща, Калигула затвори очи и вдъхна аромата на Друзила.

– Вече вярваш ли в друидските ми магии? – попита Лейди и се усмихна на своята зълва. Той кимна. После се обърна и застана очи в очи със сестра си.

– Друзила! Друзила! Да не заговорничиш с палавата бритка как да ме побъркате?

– Заговор ли? – учуди се Друзила. – Няма нужда от заговор, Кал!

– Ти вече си побъркан! – добави Ладиса и прегърна брата и сестрата, като целуна Друзила по бузата.

Калигула притисна към себе си и двете си жени с еднаква страст и тримата сляха устните и езиците си в целувка.

– Прекрасна туника, Друди! – възкликна Лейди и така накара принцесата да раздвижи и леко да повдигне ръба на дрехата си, за да покаже позлатените си сандали с високи токчета.

– А ти си като Артемида, тръгнала на лов в гората – каза Друзила, искрено привлечена от варварския вид на Лейди.

– Точно това се канех да правя, но лудият император се оказа в настроение за гатанки.

– Не слушай лудата невеста на лудия император, Друди. Мразя гатанки! – заяви Калигула.

– Мрази ги, защото винаги губи – отбеляза Лейди и направи физиономия на Калигула. След това целуна с любов зълва си и я помоли за извинение, че се налага да тръгне веднага. Прегърна набързо и съпруга си. После се изниза през вратата, но преди да излезе, се обърна към императорските потомци и им прати въздушна целувка.

– Толкова е красива, Кал! – изтъкна Друзила, когато Ладиса излезе. – И изглежда толкова влюбена в теб, та започвам да си мисля, че наистина си голям късметлия, скъпи братко.

– Щом съм късметлия, че съм открил Ладиса, какъв ли щастливец трябва да съм бил, когато ти си се родила като моя сестра? Осъзнаваш ли какво си преписала от документите на Катег? – попита Калигула и се втурна към бюрото си, за да вземе от чекмеджето свитъка, който Друзила му бе донесла. Тя отиде при него зад бюрото.

– Знам, че преписах много имена, дати, източници на средства и задачи, но нямах време да запомня информацията и даже повечето вече я забравих. Но съм напълно наясно, че си имаме работа с шайка предатели, които се опитват да те убият, и това ме отвращава.

– Не се безпокой, Друди. Тук пред нас е целият план на конспирацията им до най-малките подробности. Знаем какво са замислили и дори ни е известен денят на опита им за убийство. Разбра ли коя дата са избрали, за да нанесат фаталния удар?

– Да... Това май ми стана ясно – мартенските иди, нали?

– Точно така! И знаеш ли какво означава това?

– Ще ги чакаме в засада да видим как ще паднат в собствения си капан!

– Точно така, умна ми сестрице! И не само това... Имаме почти два цели месеца свобода! Пълна свобода без грижи за внезапни атаки! И през това време ще се забавляваме много и ще подготвим голямата брадва, с която да им отрежем главите веднъж завинаги!

– Чудесно, Кал! Веднъж завинаги!

– Е, моят план се оказа доста успешен, а?

– О, да. Сипах кристалите във виното му, до четвърт час бе заспал, както бяхме планирали. Прецизно като капка на воден часовник. Намерих медальона на Катег с ключа за сейфа му. Скаутът ти чакаше отвън пред прозореца на кабинета и ми даде чантата с принадлежностите за писане, но ми отне почти два часа, докато прегледам документите на Катег, избера най-важните и ги препиша на свитъка. След това дадох всичко на Публий Сертик. Между другото, разбрах, че си му предложил баня с моите робини.

– Да, трябваше да го пратя до Ирод Агрипа в добра физическа форма. Това проблем ли е?

– Не, не... Постъпил си правилно. Момчето се кри в храст до прозореца на Катег повече от пет часа без прекъсване.

Преди да попита за подробности около съблазняването на сенатора, Калигула я покани да прегледа заедно с него всички съкращения на свитъка. Обясни ѝ какво е открил за скандала, който боните планираха да вдигнат заради Ирод Агрипа, който според тях бил "отвлякъл" Ювения Мароция, съпругата на Марк Виниций, награждаван многократно римски центурион от XIII легион.

– Агрипа никога не би отвлякъл жена – заяви Друзила. – Просто би я съблазнил или може би пък тя го е съблазнила първа.

– Разбира се, но повечето бони мислят, че жените, които си лягат с мъже, без да са омъжени, са жертви на мъжко насилие.

– Глупости! – възкликна тя. – Срещала съм Ювения веднъж или дваж за кратко, но ми направи впечатление. Имаше онзи строг и съсредоточен учителски вид, под който се крие страстна натура. Като прибавим към това привлекателното ѝ гъвкаво тяло и стоическото ѝ чувство за хумор, най-вероятно е подарила безусловно сърцето си на Агрипа. А за мъж като него това е безценно, защото винаги е бил заобиколен с конкубини и златотърсачки.

Калигула кимна. После каза на Друзила как е убедил най-добрия си приятел да замине за Александрия като негов личен пратеник, за да уреди спора между гръцките и еврейските учени, но без да му казва истинската причина за това свое решение.

– Мислиш ли, че знае за Марк Виниций? – попита Друзила.

– Ако Ювения е искрена, както ти предполагаш, сигурно му е казала, че е омъжена.

– Да, почти съм убедена, че знае – призна тя. – Може да ѝ е предложил да поиска развод, без да подозира, че съпругът ѝ е герой от войната и че боните ще се възползват от скандала, за да те злепоставят пред армията.

– Както и да е – каза Калигула. – Дори боните да успеят да върнат Виниций в Рим до иди през февруари, както е записал Катег в бележките си, Агрипа и Ювения няма да са тук и ще се радват на чудесата на Египет за сметка на римската хазна и без ни най-малка представа каква бъркотия са предизвикали.

– Не мисля, че връзката на Агрипа и Ювения е нещо сериозно, но си постъпил правилно, като си се опитал да задържиш Виниций в Колония, а тях си пратил в Египет.

– Писмата до Руф и Галба имат двойна цел. Задържането на Виниций далеч от Рим е по-маловажната. По-съществената е да получа възможност да преценя влиянието на боните върху армията. Ако Виниций въпреки двете ми писма все пак напусне XIII легион, ще имам претекст да поръчам разследване и в края на краищата да се отърва от военачалниците, които са му позволили отпуск, защото това ще значи, че са замесени в републиканската конспирация на боните.

– Страхотно! Умът ти е като бръснач, както винаги, а начинът, по който комбинираш повече от една цел във всеки свой ход, е направо велик! Какво друго, гений?

Калигула се съсредоточи върху онази част от свитъка, в която Друзила бе написала: "иди през март I) голям. един. предава власт., унищож. батав. гард. преди полунощ. II) Вс. реп. наръгват К. III) избир. диктат. 6", и я помоли за коментар.

– Напълно ми е ясно – отвърна тя. – На иди през март Голямата единица ще осигури необходимата сила, за да се завладеят и обезвредят батавските гардове преди полунощ. Републиканците ще те наръгат като Цезар и ще изберат Голямата единица за диктатор за шест месеца според законите на републиката.

– В такъв случай мистериозната Голяма единица е човек, а не военна единица, не мислиш ли така?

– Хмм, прав си. Не могат да изберат военна единица за диктатор... Кой би могъл да бъде?

Калигула се ухили.

– Не ми казвай, че си мислиш за... – поде Друзила с невярващ поглед.

– Ами... той със сигурност би могъл да осигури необходимата сила.

– Но щом боните възнамеряват да го изберат за диктатор след убийството ти, това означава, че той е начело на конспирацията. Възможно ли е?

– Всичко е възможно. Неограничената диктаторска власт е много съблазнителна перспектива за всеки амбициозен мъж.

– Хмм... Друг заподозрян? – попита тя.

– Има само един човек, който може да осигури необходимата сила, но това е доста необосновано предположение.

– Хайде, кажи ми.

– Легатът Гай Емилий Павел, командирът на каструма на юг от Анциум.

Друзила се намръщи и поклати глава.

– Никога не съм го чувала – каза тя. – Има ли някакви причини да заговорничи срещу теб?

– Би могъл... Преди няколко месеца ме помоли да го назнача за губернатор на Витания, но му отказах и предпочетох Вителий Консулат. След това поиска да бъде преназначен за командир на боен легион на границата с Дакия, на юг от река Дунав. Но нямаше свободни места и му казах, че обучението, което провежда в каструма, е много успешно, и затова го помолих да остане там още една година.

– Колко мъже командва?

– Малоброен легион от около три хиляди души, включително петстотин конници, триста воини, отговарящи за артилерията, и сто души, помагащи на стрелците с лъкове.

– Искаш ли да го проверя?

– Не, би било неразумно... Чух, че Месалина посетила каструма точно преди Нова година и спала с него. Да знаеш нещо за това?

– Не. Месалина замина на пътешествие в Източните провинции и ще се върне след месец или два. Защо мислиш, че е неразумно да ходя там?

– Трябва да съсредоточиш усилията си върху Катег. Той повярва ли на историята със заточението ти?

– Напълно. Убеден е, че Ладиса те настройва срещу мен, а аз съм ти толкова сърдита, че ще им помогна да възстановят републиката.

– Много добре, Друди. Кога си мисли, че ще те прогоня?

Друзила се ухили.

– Не се тревожи, Кал. Катег ме помоли да се правя на добро и послушно момиче с теб и Лейди, за да не ме заточите, докато те не гласуват закон, с който ще те задължат да искаш одобрението на Сената за всяка своя заповед за заточение на основанието на абсолютната ти власт.

Калигула поклати глава.

– Те са се побъркали. Моята абсолютна власт ми е дадена от Сената за вечни времена и не може да бъде ограничавана. Освен това боните са малцинство и нямат достатъчно гласове дори да накарат боклукчиите на едила да изчистят конските фъшкии от улиците на Рим.

– О, между другото, Катег има шпионин в двореца!

– Боя се, че може би има повече от един.

– Но на този му знам името... – каза Друзила с предизвикателна усмивка.

– Нима? Кой е той?

– Хорея, работник, който ще предава съобщенията ми до него в пълна секретност. Тапицер е.

Калигула пое дълбоко дъх. Нямаше представа кой е Хорея, но беше отвратен от мисълта, че шайката предатели са му подхвърлили змии в пазвата.

– Нали не мислиш да се отървеш от него? – попита Друзила като забеляза гримасата на брат си.

– Разбира се, че не. Ще го използваме да предава точните съобщения в точното време.

– Страхотно! Точно това си помислих и аз, когато Катег ми каза за Хорея.

– Сигурно напълно си подлудила сенатора от любов, щом ти е разкрил такава важна тайна като самоличността на информатор.

Друзила пусна една съблазнителна усмивка към брат си. След това отиде в центъра на стаята, а Калигула остана седнал зад бюрото си.

– Искаш ли да ти покажа каква важна тайна игричка му позволих да си играе с мен? – попита тя и се погали от двете страни на тялото през бялата туника.

– Добре... покажи ми.

Друзила заключи вратата. Калигула преглътна от очакване. "Какво ли е намислила?", запита се.

– Наведи глава и затвори очи – каза тя.

Когато се увери, че не гледа тайно през миглите, свали туниката, както си бе в центъра на кабинета. Покри халките на зърната си с дясната, си ръка и пубиса си с лявата.

– Вече можеш да погледнеш.

Калигула вдигна глава и отвори очи. Идеално изваяното ѝ тяло грееше в цялото си великолепие, приличаше на статуя.

– Прекрасна си... Това ли е играта, на която играхте?

Друзила бавно свали дясната си ръка. Халките на зърната ѝ блеснаха под слънчевите лъчи, идващи от терасата през стъклената врата.

– Ааа... Имаш две пръстенчета там.

– Харесват ли ти? – попита тя и постави дясната си ръка до лявата върху пубиса си.

– Да, сладки са... Залепени ли са за зърната ти?

– Не са залепени, Кал – каза тя и разклати гърдите си, за да покаже, че халките няма да паднат. – Те пробождат плътта ми.

Вече възбуден, но все още не напълно убеден, Калигула понечи да стане, но Друзила го спря.

– Не мърдай от мястото си, братко – нареди му тя. – Още нищо не си видял.

Впила очи в него, тя чувствено плъзна ръце нагоре и показа обръснатия си пубис, но продължаваше да държи върха на средния си пръст върху халката на клитора си, за да я крие от погледа му.

– О, обръснала си прекрасните си червени косми... – установи той с учудено изражение.

– Не... той го направи – уточни Друзила и потри халката. Той погледна към пръста ѝ и забеляза, че под него нещо блести.

– Какво има там? – попита.

– Познай.

– Още една халка?

– Ммм... Ставаш все по-добър ви играта на гатанки – похвали го тя. След това вдигна ръката си нагоре към корема и показа пръстенчето, пробило кожата над клитора ѝ.

– Охо.. И ти му позволи да го направи?

– Аха... – промърмори Друзила и вдигна ръце, поглеждайки го гордо.

Калигула се изправи и отиде при нея. Огледа отблизо обръснатия ѝ пубис. След това започна да я гали около халката и да притиска пръсти в пубисната ѝ кост.

– Ммм, мека е като коприна. Трябва ли да се бръснеш всеки ден, за да поддържаш кожата толкова гладка?

– Да. Тази сутрин накарах Бризея да ме обръсне – потвърди тя и разлюля бедра.

– Утре трябва да ме оставиш аз да го направя – каза той и облиза устни.

– Не мисли за утрешния ден – прошепна тя.

– Права си. Може ли да потъркам халката.

– Да, но не я дърпай.

Въодушевен от пълното притежание на обръснатия ѝ пубис, който триеше с длан, той притисна доста силно халката на клитора ѝ. Тя простена.

– Харесва ли ти, а? Кажи ми... – попита Калигула.

– О, да! Подлудява ме, защото стимулира нервите наоколо – промълви тя, останала без дъх.

– Ммм, я се погледни... Вече си подмокрена, нали? – промърмори той и погали пръстенчето и плътта под него, разтвори срамните ѝ устни и започна да търка клитора ѝ.

– Да, кара ме да се овлажнявам много... Но бъди нежен – насърчи го тя задъхано и леко приклекна. – Толкова много ми е търкан клитора през последните две нощи, че всяко докосване ме кара да свършвам веднага.

Те се взряха в очите си, хипнотизирани от любовните вибрации.

– Ти си такава мръсница, Друди – каза Калигула и вкара пръстите си в нея.

– Да, и Катег ме наричаше така през цялото време.

– Изчука ли го, а?

– О, да... Не можеше да ми се насити – простена тя и притисна главата му към гърдите си, приканвайки го да я захапе за зърната.

– Накара ли те да крещиш? – попита той.

– Ооо, Кал... Да, накара ме! – отвърна задъхана. Вече беше близо до оргазъм. – Трябваше да викам, защото ме караше да свършвам наистина много силно! Чукаше ме, чукаше ме, чукаше ме! През цялото време! И аз му се отдадох, докато не ме подлуди...

– Без граници, а? – каза той с похотлива усмивка и погали с длан копринения ѝ венерин хълм.

– Не... никаква граници, Кал! Както винаги си ми казвал.

Опиянен от аромата и думите ѝ, той си представяше как е преминала отвъд границите си, как е загубила представа, че мъжът, който е изливал в нея потентността на безсмъртните богове, всъщност е най-опасният им враг. А това възпламени Калигула, защото показваше, че в мига на истината статусът и личните пристрастия се стопяват и телата на любовниците стават плътски проводници на вселенската енергия.

Докато опъваше халките на зърната ѝ със зъби, тя настръхна и гърдите ѝ се втвърдиха в устата му, а това усили копнежа ѝ и я накара да му разкаже всички подробности за странното си сношение с Катег. Стенейки, се облегна на стената и плъзна ръце по гърдите му под туниката, започна да стиска неговите зърна, защото знаеше, че това го възбужда, докато той прави същото с нея. Приклекна още малко. Той продължи да я гали по гладките слабини и да размазва соковете ѝ. Когато се пресегна към аналното ѝ отвърстие, напипа и халката на перинеума ѝ.

– О, я виж... Оставила си го да те продупчи навсякъде, а? – попита той и разклати пръстенчето с треперещи пръсти.

– Да, да... О, през тази все едно ме пронизва огнен стълб от слабините до мозъка – простена Друзила, докато сваляше туниката му, прегръщаше голото му тяло и притискаше еректиралия му член между бедрата си, като триеше халката в него.

Обладан от експлозивната чувственост на сестра си, Калигула започна да я целува като обезумял по устата и двамата се изгубиха един в друг. Нищо край тях вече нямаше значение, освен обсебването и пълната възбуда на сетивата им! Целите им същества бяха обладани от вълшебните импулси на Ерос, движеха ги същите онези неустоими сили, които преди години превърнаха детските им игри в страстна любовна история.

Калигула заведе Друзила в спалнята си и двамата останаха там заключени няколко часа, забравили за интригите в двореца и лукавите врагове на императорската власт, които на друго място във Вечния град заговорничеха да убият владетеля си. Императорът от доста време не се бе наслаждавал на сексуалната енергия, излъчваща се от прекрасното тяло на Друзила, а тя беше на върха на страстта си в този ден с обръснатите си гениталии, демонстративно изложени на страстните му целувки, и с четирите си халки, които трябваше само малко да бъдат потрити, за да предизвикат в нея нов прилив на похотливи желания.

И, разбира се, в света нямаше друга жена, която да стене, да се задъхва, да говори за интимните си чувства, развратните си деяния и изумителните си фантазии с такава агресивна самоувереност, както правеше неговата невероятна червенокоса сестра, докато мърсуваше с него в леглото. Брилянтният ѝ ум, огромната ѝ дързост и искрената ѝ любов наелектризираха стаята. Благородните ѝ качества бяха въплътени във всяка нейна чувствена дума. И дори когато се устреми към върха, благодарение на усилията на полуделия от желание неин брат, реакциите ѝ подсказваха за същите божествени качества, които са характеризирали и Юлиевите принцеси от миналото, още от времето, когато са се пръкнали от утробата на богинята Венера.

***

На следващия ден Муций Регулат се появи в двореца, за да се срещне с освободения роб на Друзила Домиций Лабон и да научи новини за лиценза си за вавилонския тематичен парк, чието строителство се планираше да започне на Ватиканския хълм до иди на февруари.

Дебелият византийски сводник беше загрижен и за Друзила, тъй като не бе имал възможност да я види насаме цял нундиум. Всъщност предната вечер разузнавателната му мрежа, състояща се от проститутки и куртизанки от неговото обкръжение, улови слуха, че имперската принцеса е в лоши отношения с бритската съпруга на императора, а мълвата твърдеше, че Калигула се кани да заточи сестра си, за да угоди на жена си.

Докато Муций чакаше във величествения атриум, облечен в дългата си византийска горна дреха и с голяма кръгла шапка на главата, бъбреше с познати и се смесваше с обичайната тълпа от конници, банкери, клиенти, доставчици, матрони, сенатори, актьори и комедианти, към него се приближи Калист Примус, много богат четиридесет и пет годишен освободен роб. Беше баща на Нимфиада, чаровно момиче на около седемнайсет години, което бе дадено за конкубина на Калигула от баща си, след като се влюбило в младия император по време на празненство на конническото съсловие през април миналата година в чест на придобиването на абсолютна власт.

Калист попита Муций дали има новини за дъщеря му.

– Мисля, че императорът я даде на приятеля си Ирод Агрипа – отговори сводникът.

– Знам това – каза Калист с тъжен вид. – Но преди два дни ми изпрати съобщение, че заминава извън града за месец или два и ме помоли да не се тревожа да нея.

– И ти си мислиш, че е дошла в моята общност от куртизанки?

– Разбира се, че не, Муций! Сигурен съм, че щеше да ми кажеш веднага, ако те бе помолила за помощ.

– За съжаление не е, но не подценявай уменията на прекрасната си дъщеря за съблазняване – отбеляза Муций. – Сладкият ѝ задник заслужава няколко нежни ухапвания, преди да я пусна.

– Откъде знаеш, че има сладък задник? – попита Калист и се изчерви от неудобство. – Срещал ли си я?

– Не и насаме, за съжаление.

– Е? Тогава как можеш да го твърдиш?

– Набито професионално око, приятелю. Само един поглед към жената ми е достатъчен, за да си я представя гола, дори да съм наясно как ще реагира по време на секс.

Калист пое дълбоко дъх.

– Разбирам... Както и да е, вчера сутринта, след като получих съобщението, разбрах, че Агрипа е напуснал Рим със свитата си, но домакинът му не каза нищо за Нимфиада, нито къде са отпътували. Та ето какъв е въпросът ми: случайно да знаеш или пък дали не би могъл да разбереш къде е отишъл Агрипа и дали е взел Нимфиада със себе си?

– Нямам ни най-малка представа.

– Ще ти дам хиляда златни монети, ако проучиш.

Това бяха доста пари за такава незначителна информация. Макар Калист да бе неизмеримо богат, не се славеше с разточителство, а и бе известно, че бащинските му чувства към Нимфиада не бяха много топли. Византийският мозък на Муций стигна до заключението, че Калист крие нещо, отправяйки му това предложение.

– Много щедро, приятелю – каза той, сложи ръка на рамото му и го поведе към по-тих ъгъл. – И кой според теб би могъл да ми даде такава информация?

– Може би Друзила. Нали се познавате добре?

Хмм, имаше нещо гнило тук. Откъде пък Калист знае, че се познава толкова добре с Друзила?

– Не знам кой ти го е казал, но съм се виждал с принцесата само веднъж, и то за малко, и не мисля, че ме помни – отвърна Муций, който нямаше желание да признае връзките си с принцесата.

– Нея ли помоли да ти помогне с лиценза за тематичния парк? – попита Калист, като му даде да разбере, че знае и за деловите му начинания.

– Никога не съм я молил за нищо. А и се съмнявам, че може да ми помогне с лиценза.

Калист разбираше и дори одобряваше дискретността на Муций. От своя страна пък Муций бе наясно с клюката, че Друзила е изпаднала в немилост пред императора, и подозираше, че Калист е агент на Калигула и прави списък с доверените хора на сестра му за по-нататъшни санкции.

– Добре, Муций. Предложението ми важи до утре по пладне. Ако научиш нещо за местонахождението на дъщеря ми, ела в дома ми на хълма Авентин на уличката до храма на Луната.

Муций не даде на Калист много надежди и си тръгна, като си мислеше, че хилядата златни монети са опит да го въвлече в опасна интрига. Започна да гледа подозрително всички в атриума, не бе сигурен, че е добра идея да се среща с Домиций Лабон. Възможно ли бе Калист да знаеше за лиценза му директно от освободения роб на Друзила? "А от кого другиго?", запита се Муций. Това не означаваше, че Домиций не е лоялен към Друзила. Може да имаше лични делови причини да информира един богаташ като Калист Примус за строителния лиценз, в който бе заложена огромна сума пари.

Но Муций трябваше да намери начин да се срещне с Друзила, за да я попита дали има нещо вярно в слуховете за прогонването ѝ. Тръгна разсеяно към вестибулума. Възрастна прислужница му помогна да си свали шапката и червената кадифена връхна дреха. Като остана само по къса бяла гръцка туника, той приглади тъмната си коса и тръгна. Излезе и бързо сви в обратна посока към личните покои. Но до арката стояха четирима германски телохранители и той се приближи към полуотворения прозорец между две големи колони към един от перистилиумите на двореца. Спря там и надникна през него към строителите, които работеха в дясното крило, но продължи да държи под око арката с надеждата да зърне някоя от робините на Друзила.

В отсрещната страна на перистилиума слънчевият часовник показваше, че остават два часа до пладне. Различни слуги въведоха и изведоха няколко души от частните покои, но Муций не се осмели да последва никого от тях през арката от страх, че пазачите ще го спрат. Половин час по-късно той още се криеше между прозореца и едната колона и точно тогава щастието му се усмихна. С типичната си походка на модел през арката мина Бризея по къс хитон, който подсилваше красотата на дългите ѝ крака. На рамото ѝ висеше чанта. Когато се изравни с Муций, той я повика по име. Тя го позна и се приближи към него.

– Аве, Муций. Какво правиш тук така неглиже? – попита го тя, като забеляза, че дебелият сводник е по къса гръцка туника и гологлав.

– Трябва да се видя с принцесата насаме.

– Имаш ли уговорка?

– Не, но е спешно. Защо не ме заведеш при нея?

– Не мога. Имам свободен ден и няколко приятели ме чакат пред двореца.

– Хайде, Бризея. Не помниш ли колко добре си прекара в моя дом за хазарт?

– Помня, но сега бързам.

– Все още ли си падаш по груб секс? – попита той с хипнотичен поглед и пъхна ръка под хитона ѝ да опипа възбуждащия ѝ широк луфт между краката, който бе напълно покрит от чифт гащички.

– Не, не съвсем... – прошепна тя, без да отмества ръката му. Не можеше да устои на погледа му, а в ума ѝ се втурнаха образи и картини от бурното сексуално преживяване в дома за хазарт на Муций.

– Какво значи "не съвсем"? – попита той и плъзна обсипаните си с пръстени пръсти под бельото ѝ към влажната ѝ вулва.

– Е, мисля си за това... – призна тя задъхано, докато той внимателно я притисна между колоната и прозореца.

– Добре! Това е истинската ти природа, не разбираш ли? – каза той на високата галска робиня, взирайки се в очите ѝ от почти две педи разстояние под темето ѝ и притискайки шкембето си в горната част на бедрата ѝ.

– О, Муций, моля те! Чакат ме – простена тя и разтвори крака.

– Кой те чака? Някои груби младежи като Мамерк?

– Да – отвърна тя, свали таза си надолу и притисна пубисната си кост в сводника.

– И какво ще правят с теб? – попита я Муций, като проникваше безмилостно в нея под гащичките ѝ.

– Ммм... не знам.

– Да свалим това, преди те да са го разкъсали.

– Добре... – съгласи се тя задъхано и му помогна да свали бельото ѝ по краката и през ниските ѝ сандали.

– Не ти ли е по-добре да си гола тук? – прошепна той, вкара пак пръстите си в нея и усети внезапен прилив на вагинални сокове около тях.

– Да... вкарай си цялата ръка.

– Падаш си по грубия секс, а? – отбеляза той и вкара петте си пръста във вагината ѝ.

– Не знам защо ми харесва, но... о, вкарай си юмрука!

Цялата му ръка до косматата китка потъна в нея.

– Ммм, усещаш ли го? – попита я.

– Да – прошепна тя. – Сега ме потрий с пръсти.

– Кога ще дойдеш пак в моя хазартен дом?

– Скоро... ооо!

– Днес?

– Нее, не днес. Трябва да съм се върнала до залез слънце.

– Тогава кога? – настоя Муций и натисна юмрука си навътре.

– За Луперкалиите. –

– Обещаваш ли?

– Да, да, обещавам... – каза тя задъхано.

Прегърна го и започна да клати таза си към ръката му, да хапе раменете му и да стене.

– Искам да ме заведеш при Друзила, ясно ли ти е?

– Добре, но не спирай сега – замоли се тя. След това целуна византийския сводник по устата като вампир. Въпреки неизбежния оргазъм, той започна бавно да вади ръката си.

– Нееее... Защо го направи? – простена тя и стисна бедра, за да задържи ръката му.

– Не искам да свършваш сега. Искам приятелите ти да ти вкарват юмруци и да те подлудят, и да те накарат да крещиш от удоволствие.

– О, да, те ще го направят – прошепна тя и потръпна от усилието да потисне спазмите на оргазма, докато Муций извади цялата си ръка.

– Сега се отпусни – каза той и започна силно да драска срамните ѝ устни, за да накара тазовите ѝ мускули да се свият и да съберат вагиналния ѝ канал. – Откъде познаваш мъжете, които те чакат? – попита сводникът, когато усети, че тя е преодоляла спазмите.

– Познавам само единия от двореца – отвърна Бризея, вдигна гащичките си и си ги обу. Муций бе застанал пред нея и я криеше от случайни минувачи.

– И той е взел и приятели, за да те изнасилят групово?

– Да, но не се пали много, ясно? – каза тя със студен поглед. След това го поведе е обичайното си достойнство покрай батавските пазачи и през арката. По средата на мраморното стълбище му каза довиждане и го остави сам да стигне до покоите на Друзила. Обърна се и елегантно заслиза по стълбите, като с гордата си осанка се опитваше да скрие възбудата от това, което се канеше да направи с Публий Сертик и неговите млади приятели.

***

Друзила погледна развеселена необичайното облекло на Муций, когато секретарката ѝ го въведе в кабинета. Докато сводникът ѝ се покланяше и я поздравяваше, тя избухна в смях.

– Хахаха! В тази смешна гръцка туника приличаш на Диоген, който преследвал красиви куртизанки по агората на Атина, подвиквал им, че няма пари, за да си позволи услугите им, и мастурбирал, докато вървял след тях!

– Това е прословутото твърдение на философа циник за истинската власт, която красивите жени имат над мъжете. А като ви гледам вас, ваше благородие, трябва да отбележа, че Диоген е бил напълно прав.

– Знаеш ли защо го наричаме циник? – попита Друзила.

– Разбира се. Философите циници вярват, че кучетата (на гръцки cynos) са по-интелигентни от хората.

– Много добре, Муций. Чудя се дали смятат същото и за жените.

– Жените са прекрасна мистерия, която по-добре да не закачаме.

Принцесата се изправи и прегърна топло Муций.

– Ако Диоген те познаваше, сигурно щеше да има по-високо мнение за хорската интелигентност – отсъди тя.

– Радвам се да ви заваря в отлична форма, ваше височество – каза Муций. Беше възхитен от елегантната ѝ синя туника и златните сандали с високи токчета, които я правеха с поне осем сантиметра по-висока, а тя и без тях имаше внушителен ръст.

– Не ти ли позволих да ме наричаш по име?

– Не бях сигурен, че още важи – отвърна сводникът и ѝ целуна ръка.

– Ти ще си винаги в сърцето ми, византийска жабо. Как така ми се изгуби от погледа за толкова дълго?

– Приличие, Друзила. Трябва да внимаваме посещенията ми в двореца да не са толкова чести и да не се набиват на очи.

– Някаква специална причина?

– Ами след смъртта на Сервилий ме следят агенти на градската кохорта, а сега са плъзнали странни слухове за сериозни сблъсъци между теб и Лейди Калигула.

– Нима? И откъде идват тези слухове?

– Куртизанки, проститутки, клиенти... Вярно ли е?

– Е, имахме известни спречквания... – призна Друзила в тон с планираната от нея и брат ѝ игра. – Не отричам. Но вчера с Лейди имахме дълга среща с императора и мога да ти заявя, че днес отново в двореца се е възцарил мир, също както преди.

– Чудесно, Друзила! Слуховете бяха доста гадни и дори някои се обзалагаха, че ще те пратят на Липарианските острови преди Луперкалиите.

– Сигурно тези, които искат да работя в долнопробни бордеи, в каквито ти прати братовчедка ми Месалина, а? – подхвърли тя и го щипна по бузата.

– Е, Миси специално ме помоли да ѝ уредя ангажименти в най-гадните бардаци за няколко дни, но в Липарис мога да ти намеря работа в много по-добри – подразни я Муций, като облиза горната си устна. – Сепарета с плюш и прекрасни стенописи, прислужници.

– Имаш ли публичен дом на тези острови?

– Аха... два. Най-добрият и най-долнопробният.

– И какво ще направиш, ако брат ми ме заточи? – попита Друзила, за да продължи закачката, без да му казва, че Лесбия е вече изпратена на Липарианските острови и вероятно вече работи инкогнито в неговия бордей под името Марилила.

– Ще преплувам морето, за да те пробвам – заяви той и я погали по бедрата.

– И как ще го направиш? – предизвика го тя, усещайки потръпване под халките си.

– Ще вдигна туниката ти – каза византиецът и го направи – колкото да мушна ръце под нея и да те погаля по краката.

– Такава свиня си, Муций – прошепна тя, докато той плъзгаше длани под туниката ѝ и драскаше бедрата ѝ с нокти, карайки цялата ѝ кожа да настръхне.

– Това е, защото ти си въплъщение на магьосницата Цирцея, която превърнала Одисей и моряците му в свине – обясни той и продължи да я драска по голите бедра и по заоблените задни части, от което я побиваха тръпки.

– Не е ли това доказателство за истинската власт на красивите жени над всички мъже, хубави като Адонис или грозни като крастави жаби? – попита тя с дрезгав глас, докато той я драскаше по ханша и завираше глава в деколтето ѝ.

Тя приклекна. Той поглади вътрешната страна на бедрата ѝ под туниката и след това посегна към гладките ѝ слабини.

– Ммм, обръснала си се...

– Аха... Виждаш ли колко е меко и чувствено тук?

– О, да, харесва ми така... о, имаш и халки – отбеляза сводникът.

– Изненадан ли си?

Муций преглътна, след това започна да си играе с халката на клитора ѝ.

– Докосвай и другата едновременно с тази – прошепна тя.

Той разтвори палеца и малкото си пръстче и започна да трие и двете пръстенчета с една ръка и да гали гладките ѝ срамни устни с трите пръста между тях.

– О, Друзила! Усещам ефекта им върху теб.

– Да, тръпките отиват право в мозъка ми – простена тя, пресегна се към слабините му с дясната си ръка и стисна еректиралия му член. – Не трябва ли да ме пробваш?

Той бързо свали туниката ѝ и отстъпи, за да погледа великолепното ѝ голо тяло. Друзила вдигна ръце, за да му покаже обръснатите си подмишници.

– О, Юпитере! – промърмори Муций, хипнотизиран от гладкия ѝ пубис и златните халки. – Ако великият бог можеше да те види, щеше да се превърне в октопод, за да те прегърне с осем пипала и да обладае всеки сантиметър от тялото ти.

Друзила грациозно се понесе към вратата и я заключи.

– Щом е така, поне да осигуря интимност на атмосферата – каза тя и тръгна към вратата на терасата, за да дръпне пердетата. Муций я гледаше все едно е видение от небесата. На света нямаше друга жена, която да се чувства така удобно, разхождайки се гола. Поведението ѝ излъчваше божествена аура, а ароматът на възбудата ѝ бе заразителен като песента на сирените, подлудили Одисей от желание. Той поискал да го вържат за мачтата на кораба, за да чуе любовните им послания, докато преминава протока между Сцила и Харибда. А днес Друзила беше още по-съблазнителна заради обръснатите си слабини и симетрично поставените халки. Те подчертаваха красотата ѝ и намекваха, че е добре подготвена да играе игричките, които всички велики жени научаваха директно от чувствените богове и богини на приказната гръко-римска митология.

Муций нямаше нужда да се възползва от хипнотичния си поглед. На Друзила не ѝ трябваше омайване. Не ѝ се налагаше да преодолява някакви задръжки, защото нямаше такива. Истинската ѝ същност беше безпристрастна и недокосната от мненията на другите хора. Във всеки миг от живота си тя бе господар на себе си, стремеше се към собствените си цели по свои собствени правила. И въпреки че сърцето и лоялността ѝ бяха отдадени изцяло и единствено на брат ѝ, бе винаги готова да се отдаде в пълна забрава на всеки любовник, щом изникнеше случай и повикът на сетивата ѝ я предизвикаше – усещане, което новите ѝ халки сега правеха на практика постоянно.

И тя не откъсваше очи от своята дебела крастава жаба, когато той се приближи и потри пръстенчетата на зърната и и разгледа как пронизват основата на връхчетата. Разпита я какви усещания пораждат в нея, докато ги разтрива, върти и дърпа, и се наслаждава на тръпките ѝ в отговор на тези му действия.

След това облиза и захапа лекичко току-що обръснатите ѝ подмишници, прегърна я, целуваше, гризеше и си играеше с четирите халки и всяка част от тялото ѝ, която тя му предлагаше, докато я въртеше в ръцете си. Полудяла от желание, Друзила развърза шнура му на кръста, хвърли туниката му и сграбчи големите му космати тестиси, за да почувства източника на потентността му. Стисна силно дебелия и твърд като желязо пенис под дебелата покриваща го кожа. Муций затаи дъх.

Ооо... Колко силен бе захватът на ръцете ѝ върху мъжествеността му! Колко всепроникваща беше енергията, която вливаше в тялото и ума му! Колко неустоимо ставаше сексуалното напрежение помежду им, когато той потриваше с пръсти великолепната ѝ влажна вагина, за да ѝ достави същото феноменално удоволствие, което тя даваше на члена му! По стоновете ѝ усети, че цялото ѝ същество е завладяно от копнежа ѝ по мъжкия му орган. Муций сграбчи гъстите ѝ червени къдрици и натисна главата ѝ надолу, след това завря пениса си в трескаво отворената ѝ уста. Държеше се с принцесата като с проститутка и пъхаше главичката на члена си дълбоко в гърлото ѝ.

Заслепени от страст, Муций и Друзила се нахвърлиха агресивно един върху друг. Византийският сводник легна на пода и я качи върху себе си обърната, след това разтвори бедрата ѝ пред лицето си. Използваше и двете си ръце, за да разтвори задните ѝ бузи и срамните ѝ устни, да си играе с двата пръстена, като междувременно изяждаше гладките ѝ гениталии, наслаждаваше се на ерекцията на клитора ѝ хапеше избръснатата ѝ цепка. Трескав като гръцки сатир, правеше кунилингус на трепкащия източник на копнежите ѝ. Беше опиянен от бурната ѝ реакция на удоволствие и умът му се разтопи в плътта ѝ... О, Друзила! Нали по този начин боговете обладаваха душите на най-красивите жени в цялото мироздание? Нима това не е най-ценната награда на любовта?

Проникната от неизтощимата му виталност, изпадналата в екстаз принцеса натискаше твърдия му инструмент в гърлото си и увеличаваше силата на своя гаудиум, като заглушаваше виковете си, предизвикани от ухапванията му около халките, които я подлудяваха. Драскаше скротума му и вдигаше скоростта на фелациото, докато той вдъхваше аромата ѝ или езикът му облизваше любовните ѝ сокове със завладяващо чувство.

Накрая, когато той вече не можеше да контролира прилива на чувственост, се плъзна под нея между краката ѝ, клекна зад повдигнатите ѝ задни части, сграбчи и разтвори бузите ѝ и завря члена си в хлъзгавите ѝ гладки слабини, като продължи да потрива пръстенчетата и да се наслаждава на стоновете и думите ѝ на подчинение.

– Хайде, Муций! Вземи ме – простена тя, обърна се и го погледна. – Ще се постарая специално заради теб!

– О, толкова много те желая, Друзила... – прошепна той и потри главичката на пениса си в ануса ѝ.

– Искаш ли да ми го вкараш отзад? – попита задъхано принцесата.

– Да, искам! – изрева той.

– Неистово го искаш, нали?

– Да! Искам да отмъстя за Диоген!

– Добре, направи го заради него!

Лицето му се изкриви от желание, плесна я и задните ѝ части се зачервиха, след това я наниза отзад и посвети писъците ѝ на паметта на гръцкия философ, който не бе имал този късмет. Призова духа му да стане свидетел на пълното подчинение на прекрасната римска принцеса. О, колко пълно бе отмъщението в името на Диоген! С каква сила изля той гнева си върху задния ѝ отвор! Колко много пъти тя стигна връхната точка под мощните тласъци на Диоген! Откри как да потрива и дърпа халките ѝ, за да я държи на върха на удоволствието. Сводникът и философът сляха душите си вътре в нея и впръскаха страстта си в кладенеца на гладкото ѝ добре поддържано тяло.

– Беше невероятно, Муций – каза тя, след като се успокоиха. – Духът на Диоген ще ти бъде много признателен.

– Защо на мен? – попита сводникът. – Ти беше тази, която го призова, когато влязох в кабинета ти, и ти му достави удоволствието да прегръща красивата ти фигура и да се радва на уникалните вибрации на сетивата ти.

– Добре – съгласи се Друзила, докато се обличаше. – Ще потърся помощта му, когато искам да разбера какво заговорничат враговете ми срещу мен.

– Като стана въпрос за заговор, познаваш ли Калист Примус?

– Бащата на Нимфиада?

– Да. Докато чаках в атриума да се видя с Домиций Лабон, Калист се приближи към мен. Очевидно знае, че принц Ирод Агрипа е напуснал града, и ме попита дали знам къде е отишъл и дали Нимфиада е с него.

– И ти какво му каза? – попита Друзила, прикривайки изненадата си от питането на Калист за местонахождението на Агрипа, за което Калигула ѝ бе казал, че е пълна тайна.

– Тъй като не знам нищо, му казах, че не мога да му помогна. Но след това той ми предложи хиляда златни монети, ако успея да му донеса някаква информация до утре по пладне.

– Доста пари са това. Да не би да е загубил връзка с Нимфиада? – попита Друзила.

– Преди два дни тя пратила на баща си кратко съобщение, че напуска града за около месец-два, без никакви други подробности.

– Сигурно иска да разбере къде е отишла.

– Вероятно. Но като му заявих, че нямам почти никаква възможност да му помогна, той ми предложи да питам теб.

– Хм, а откъде знае, че сме приятели? – попита принцесата.

– Със сигурност не от мен. Не споделям личните си работи с никого, дори и със сестра си. Затова казах на Калист, че съм те виждал за кратко само веднъж и нямам възможност да се срещна с теб и да ти задавам неподходящи въпроси за приятелите на императорското семейство.

– И той какво отговори?

– Знаел, че съм те молил за помощ във връзка с лиценза на моя тематичен вавилонски парк.

– О, това е интересно. Ти потвърди ли?

– Не, разбира се. Казах, че не е вярно, и си тръгнах. Но тъй като е вярно, си помислих, че трябва да ти кажа.

– Ами... Домиций Лабон е завел молбата ти за лиценз при едила преди няколко дни и вероятно информацията е изтекла.

– Разбирам... Но Калист я използва, за да ме накара да дойда при теб и да те питам за Агрипа и Нимфиада. Прозвуча ми подозрително, защото останах с впечатлението, че ме изпитва така. Искаше да разбере какви са отношенията ми с теб и дали мога да получа вътрешна информация.

Друзила отиде до прозореца и разтвори пердетата. Доколкото си спомняше, името на Калист Примус не бе споменато по никакъв начин сред конспираторите или тайните поддръжници в документите на Катег. Богатият освободен роб би могъл да таи злоба срещу брат ѝ задето даде Нимфиада на Агрипа, но тъй като официално Калигула го бе освободил от робство, тя бе сигурна, че е задължен на новия император и е предоставил младата си дъщеря за негова конкубина в знак на благодарност. Като се има предвид всичко това, Муций не би сбъркал, ако покаже, че има достъп до тайна информация, особено когато Агрипа вече пътуваше за Александрия и новината скоро щеше да бъде известна официално.

– Не виждам нищо подозрително в желанието на Калист да научи къде е отишла дъщеря му – каза Друзила и седна зад бюрото си. – Смятам, че освен от хилядата златни монети, като същевременно се възползваш и от благоволението на един богат човек, можеш да се сдобиеш с информация за делата ни, която би била полезна и за двама ни.

– Добре, Друзила, Какво предлагаш да направя?

– Иди и намери Калист веднага, Кажи му, че Агрипа плава за Палестина и Нимфиада е с него.

– Добре! – отвърна Муций с въздишка на облекчение.

– Също така го уведоми, че вероятно ще спре за няколко дни в Александрия и ще заведе Нимфиада на пътешествие по Нил.

– Отлично! Това ще зарадва много баща ѝ!

– Но... Не разкривай източника си на информация и дари хилядата златни монети на гилдията на проститутките за целите на образователната им програма. Това ще направи добро впечатление и ще подобри кармата ти.

Муций се усмихна.

– Какво да кажа, Друзила? Освен че си такава ослепителна красавица, която би накарала Диоген да се гътне отново, ти си и невероятен политик.

– Добре, стари блюдолизецо. Сега върви. Ще получиш лиценза си след няколко дни.

Византиецът я погледна с възхищение, събра обсипаните си с пръстени ръце, поклони се и тръгна заднешком към вратата.

– Между другото, Муций – додаде Друзила, докато той отключваше бравата. Прати писмо на Миси и се погрижи да се върне в Рим до нони през март.

– Миси? Не знам...

Друзила го прекъсна с усмивка.

– Знаеш, Муций, сигурна съм, че знаеш.

Той също ѝ се усмихна широко.

– Ще се постарая, ваше сиятелство. – И пак се поклони, отвори вратата и излезе.

***

По-късно същия ден, придружена от двама батавски телохранители, Друзила направи изненадваща инспекция на декораторската работилница в зоната за поддръжка на двореца. Дузина работници, мъже и жени, шиеха пердета, пълнеха дюшеци и възглавници, тапицираха легла и столове с платове и кожи, поправяха килими, бродираха гоблени и вършеха и други подобни дейности. Началникът на работилницата, лицензиран декоратор на име Латерций Рубирион, показа на принцесата какво се правеше за новото обзавеждане на дясното крило на двореца, което в момента се ремонтираше. Друзила го похвали за прекрасния избор на тъкани и за типичната му римска загриженост изработките да са солидни и здрави, но в същото време естетически интригуващи. След това поиска да ѝ представи работниците и работничките, които се трудеха на заплата в работилницата.

Каза по няколко ободряващи думи на всеки наемник, накрая Латерций я запозна с Хорея, мъжа, когото тя всъщност търсеше.

– Каква е специалността ти, Хорея? – попита го със същия тон и думи, с който бе разговаряла и с другите работници преди това.

– Тапициране на столове, пейки и дивани, ваше височество – отвърна Хорея. Беше невзрачен римлянин на около четиридесет и пет години.

– О, точно това ми трябва, Латерций – обърна се тя към началника на работилницата. – Диванчето в гардеробната ми има нужда от нова тапицерия.

Друзила помоли Латерций да прати тапицера в покоите ѝ да ѝ покаже мостри преди залез, след това завърши инспекцията, като насърчи всички да продължават все така добре да си вършат работата.

Така и така вече беше в зоната, осигуряваща поддръжката, затова принцесата надникна и в други работилници. В тях имаше дърводелци, зидари, резачи на мрамор, майстори на мозайки и фрески, бояджии, водопроводчици, майстори на покриви, ковачи, грънчари и керамици, шивачи, бояджии на кожи, бижутери и други. Всичките се трудеха под строг надзор за новото дясно крило на двореца.

После посети и дизайнерското отделение. Марий Фортунат, главният архитект, отговарящ за строителството и ремонтите, беше поласкан да посрещне имперската принцеса. Представи я на главния си дизайнер Гарбий Манилий, висок млад мъж, който я погледна, без да крие колко е очарован от съблазнителното ѝ поведение.

Заедно с дузина също така развълнувани от нея асистенти, Манилий я заведе до голяма ниска маса и вдигна черния плат, който покриваше плота ѝ.

– О, прекрасно е, Манилий! – ахна тя и стисна ръката му, като видя върху масата впечатляващия висок два лакътя макет от боядисан мрамор и дърво на новото триетажно дясно крило на двореца. Беше одобрен с печатите на императора, единият – поставен на иди през декември миналата година, а другият – на календи през януари. Тя пофлиртува с красивия главен дизайнер и се възхити на миниатюрните мебели, статуи, килими, пердета и дори растения, фонтани и изрисувани глинени кукли на мъже и жени, които придаваха на модела съвършено усещане за пропорция и пълна представа как ще изглежда довършеното крило.

– Всичките ни работилници работят на две смени – уведоми я главният архитект. – И ще продължат с това тежко работно време и през следващите десет дни, но с гордост мога да кажа, че новото крило ще бъде предадено на императора навреме и в рамките на бюджета. Така е, защото всичко е направено от нас, с изключение на тъканите, килимите, статуите и произведенията на изкуството. Те са купени от обичайните ни императорски доставчици.

Манилий искаше да ѝ покаже макета в подробности, но Друзила любезно отказа. Калигула не ѝ бе разкрил за какво смяташе да ползва новите помещения, не поради страх от критика, а защото искаше да е изненада.

– Надявам се да те видя, когато императорът открива новото крило – каза тя на Манилий и му подаде ръка за целувка.

– Стопляте сърцето ми, принцесо – отвърна той с блеснали очи.

Когато Друзила се върна в покоите си, Хорея вече я чакаше там. Тя го заведе в гардеробната и му показа кушетката.

– Имаш ли съобщения за мен? – попита, докато избираше светлосиня материя от мострите с дамаски, които той и подаде.

– Да, имам, ваше височество.

Хорея бръкна в джоба си и извади малко парче пергамент, сгънато на четири и подпечатано в средата с пръстена на Катег.

Освен няколкото любовни думи на гръцки, Катег я питаше дали знае къде е отишъл Ирод Агрипа и колко дълго ще отсъства от града.

Нареди на Хорея да изчака и веднага отиде в кабинета на брат си. Императорът имаше среща и тя помоли началника на канцеларията му да влезе и да му каже, че сестра му го чака на терасата по много спешен въпрос.

Оставаше около час до залез слънце. Небето на Рим гореше в червено и с всяка минута все повече пламваше. Друзила пое дълбоко дъх. Републиканската конспирация идваше все по-близо до тях и ставаше все по-осезаема. След като се срещна с човек на врага във вътрешния периметър на императорската властова структура, тя се изпълни с отвращение и гняв.

– Свързах се с шпионина – каза Друзила, когато Калигула излезе на терасата.

– Добре. Как изглежда?

– Невзрачен, вонящ и мълчалив, най-обикновено копеле – отвърна и му предаде бележката на Катег. Докато Калигула я четеше, му съобщи, че същият въпрос за местонахождението на Агрипа и Нимфиада е зададен и на Муций от Калист тази сутрин.

– И какво ти говори това? – попита я императорът.

– Че боните са изненадани от хода ти с Агрипа и са полудели в опитите си да спасяват своя план, според който Виниций трябва да разбуни духовете заради отвличането и прелюбодейството – каза Друзила, докато Калигула бързо осмисляше ситуацията.

– Добре. Нека потвърдим лошата новина. Напиши отговор веднага – предложи Калигула. – Кажи на Катег, че Агрипа пътува за Палестина и ще остане там два-три месеца, като спре и в Александрия. Така ще изглеждаш доброжелателна и лоялна към Катег, ще подкрепиш версията на Муций и ще го направиш достоверен източник пред Калист.

– Мислиш ли, че Калист е във връзка с боните?

Калигула погледна червения залез, сякаш се опитваше да намери правилния отговор в духовете, витаещи в римското небе.

– Вероятно има някакви общи дела с тях – каза. – Но не подкрепя морализаторските им глупости за женското поведение. Той е интелигентен мъж. Мисля, че просто иска новини за дъщеря си.

– Да, тази версия ми изглежда най-реалистична.

– Доколко имаш доверие на твоя византиец?

– Напълно му вярвам. Но не съм му казала нищо за нашите проблеми.

– Показа ли му халките си?

– Разбира се. Той е грозна крастава жаба, но има остър и изискан ум, освен това ме обича повече от всичко на света.

– Да не би да намекваш, че аз не те обичам повече от всичко на света? – попита Калигула с нежна усмивка.

– Кал... Знам колко много ме обичаше още като бях малко кльощаво момиченце, но никога не съм искала да ме обичаш повече от всичко на света. Ти си император на Рим. Ти трябва да обичаш него, най-великия град на земята, с неговите спиращи дъха паметници, респектираща история, великолепни герои, прекрасни богове и невероятна цивилизация, на която ще се възхищават и на която ще подражават, но никога няма да бъде достигната от никоя друга нация и за сто еона. Трябва да обичаш народа на Рим, жените му, мощните му легиони и твоята бритска съпруга, толкова красива и толкова необикновена. Аз бих била най-щастливата млада жена в империята, ако запазиш малко парченце от сърцето си специално за мен.

Очите на Калигула се наляха със сълзи и той се взря в града под тях, опитвайки се да потисне емоциите, които думите на сестра му направиха почти непоносими. Но гърдите му се свиваха и едвам си поемаше въздух. Друзила го прегърна през раменете и прислони лице до шията му.

– Винаги ще съм на твоя страна, Кал.

Той се обърна и я целуна с дива страст.

– Моля те, грижи се за себе си през следващите два месеца – прошепна в ухото ѝ.

– Така ще направя, Кал, така ще направя – отвърна тя задъхана, докато целуваше лицето му. – Но бих те защитила със собственото си тяло, ако някой се опита да те нарани.

– Не, Друди, моля те! Няма да мога да живея без теб

– Спокойно, братко! Стига с този песимизъм, имай повече вяра в късмета на Юлиите.

Калигула преглътна и овладя чувствата си и притвори очи.

– Хайде, храбрецо! Покажи ми как реве африканския лъв!

– Рррррррр! – изръмжа Калигула и се опита да хване в шепи гърдите ѝ. Тя отблъсна атаката му и се затича по терасата. Той хукна след нея, като ревеше и я плашеше, караше я да плаче и да се смее, и започна да я гъделичка, когато я докопа. Престори се, че я изнасилва, както бе правил много пъти още преди тя да достигне пубертета, и когато харесваше всичко, което палавият ѝ по-голям брат правеше с нея. Но тази вечер, въпреки халките, които дразнеха плътта ѝ, Друзила се контролираше достатъчно, за да напомни на Калигула, че Хорея я чака и че трябва да пише съобщение на Катег, за да увери нетърпеливия сенатор в любовта си и в отдадеността си на републиканските идеали.

***

Същата вечер Хорея предаде на Катег отговора на Друзила, написан на сгънат и подпечатан пергамент, в същия вид, в който сенаторът ѝ бе пратил съобщението си. Само че нейното беше малко по-дълго.

Отначало Катег бе толкова въодушевен от бързия ѝ отговор, че прочете само встъплението, в което му описваше своите копнежи и отчаянието си, че не може да избяга от "лудия" си брат и за бъде с него завинаги. Каза на Хорея да дойде пак рано сутринта на следващия ден, за да отнесе ново съобщение на принцесата. И след това дочете до края написаната на гръцки бележка. В изпълнение на неговия план тя се подложила на огромно унижение от страна на Ладиса и Калигула и успешно ги заблудила, че е укротена. Смятала, че за момента ще успее да избегне заточението и обещаваше на Катег да му бъде таен информатор и помощник и да съдейства на неговите хора да възстановят републиката.

Любовникът ѝ целуна в екстаз написаните думи, зарадван, че тя е прегърнала каузата му със същата страст, каквато изпитваше, когато прегръщаше тялото му в онази повратна за живота им нощ. Но колко глупав е мъжът, когато вярва на думите на една жена само защото тя му е дала това, от което е имал нужда в любовната нощ! Колко неприлично бе от страна на сенатора да си мисли, че една принцеса от Юлиевия род би предала някога собственото си потекло, за да помогне на абсолютен непознат да извърши чудовищно престъпление срещу собствената ѝ кръв и плът!

Но противоотровите за глупостта и самозабравата не действаха в ума на влюбения, отдал се на екстаза, преди да дочете цялата бележка. Повече от час той прегръща и дори прониква във възглавницата на леглото си, като си представяше, че това е великолепното тяло на имперската принцеса. Катег мастурбира по доста изобретателни начини. Разпалваше лъстта си с фантазии за доминация, търкаше зърната на гърдите си, сякаш бяха нейните, щипеше скротума и кожата на пениса си, сякаш бяха срамните ѝ устни, и галеше френулума си, сякаш беше нейния клитор. Достигна до оргазъм след интензивни ръчни занимания с ерекцията си, дишаше тежко и викаше името ѝ, докато мощните спазми на члена му изстрелваха поредица от освобождаващи залпове.

След като временно облекчи сексуалното си напрежение, Катег се отпусна на леглото и почисти с кърпа това, което с такова удоволствие бе изстрелял по цялото си тяло, на възглавницата и по чаршафите. След това осъзна, че не е дочел целия отговор на Друзила, и то по най-важния му въпрос. Грабна папируса и се съсредоточи върху думите и по този проблем... и лицето му се изкриви.

Edepol! Новините никак не бяха добри! Агрипа щеше да отсъства два или три месеца, което беше тежък удар върху плана им да замесят императора в скандала с принца, Ювения и Виниций преди иди на март. Проклинайки боговете, той отиде в кабинета си и стовари юмрук върху сейфа! Съвпадение ли беше, че еврейският благородник е решил да напусне Рим точно в такъв критичен момент? Възможно ли е Агрипа да е предприел подобен ход без одобрението на най-добрия си приятел? И дали пък императорът не му бе предложил да замине набързо, преди да го изправят пред римския военен съд с ужасно обвинение в отвличане и изнасилване на съпругата на римски герой от войната?

Катег седна зад бюрото си. Не вярваше в съвпаденията, още по-малко в тези, които се случваха навреме, за да спасят нечия кожа. Разбира се, че Калигула може да е научил от самата Ювения или от гадната си бритска невеста, че учителката по история е съпруга на удостояван с високи награди центурион. Но при всичките монументални проекти, с които се занимаваше, защо ще му е на императора да си губи времето с разрешаването на този проблем и с предвиждането на неговите последствия? Затърси трескаво причините и виновниците. Изпрати свой човек да повика двамата агенти, които разкриха връзката между Ювения и Виниций, като проследиха учителката до дома на свекърва ѝ и говориха със старицата, след като младата жена се изнесе.

Докато чакаше двамата агенти, Катег се разтърси из досиетата им в своя вграден шкаф. Това, което откри, беше обезпокоително. Двамата съгледвачи бяха работили няколко години за цензора Публикола Тудитаний. Той бе подписал препоръките им за Катег, когато се оттегли от официалните задължения на магистрат и разпусна персонала си. Беше освободил с почести двамата си служители.

По-късно разпита съгледвачите поотделно за вероятно изтичане на информация. Тогава забеляза няколко разминавания между версиите им за връзката им с Публикола. Това беше достатъчно за сенатора да реши, че и двамата лъжат. Помисли си, че прикриват някакъв неудобен разговор за Ювения с Публикола, за когото се говореше, че търси добър учител по история за двамата си синове, живеещи в момента в Етрурия с баба си.

– Още едно съвпадение? – запита се Катег. Защо Публикола търси учител по история точно когато Ювения има връзка с Агрипа? Какво бе намислил цензорът? Ако двамата агенти са казали на Публикола какво са разбрали за Марк Виниций, той вероятно си е представил цялата интрига. Възможно ли бе без да иска или пък съвсем нарочно да е споделил с някой друг за нея и така историята да е стигнала до ушите на Калигула през скаутската му мрежа? Всъщност цензорът беше доста близък с двореца заради изявите му като актьор в пиесите на Калигула. Освен това имаше любовна връзка с Октавия, хубавичката робиня, изпълняваща главната женска роля в "Невинност срещу зло". Хмм, Октавия принадлежеше на Друзила... Ако робинята е споделяла нещо с някого в двореца, това със сигурност е била господарката ѝ, нали? Ох, какви проблеми!

Рано на следващата сутрин Катег написа бележка на гръцки до Друзила и я даде на Хорея, за да ѝ я достави. Молеше я да разбере дали Публикола е казал на някого от антуража на Калигула за Марк Виниций, центурион от Тринайсети легион, разположен в Колония Агрипина. Не даваше повече подробности, остави на Друзила да се досети защо пита за Виниций и евентуално да открие нещо ново за него.

След това Катег изпрати съобщение на Катон Непос и Фабий Лентул, двамата лидери, които заедно с него образуваха триумвирата начело на републиканската коалиция на боните. Викаше ги в дома си в Карина за спешно съвещание. Трябваше да се направи пълно разследване на Публикола Тудитаний, за да се разбере дали все още е верен на Старата партия или от него се носи воня на предателство като от мъртъв плъх.

21.

– Вие ли сте ме търсили, домина? – попита Бризея, като влезе в частния кабинет на Друзила и се облегна на стената до вратата.

Друзила беше зад бюрото си и четеше доклад от капитана на кораба, отвел Лесбия на Липарианските острови. Въпреки бурното море Лесбия и останалите момичета понесли люлеенето на кораба в добро разположение на духа. Молили се на Нептун да ги спаси и богът на морето ги чул и оставил боцмана да изведе кораба от опасните води и да го откара до пристанището на Липарис, където капитанът предал Лесбия на млад мъж, дошъл да я вземе.

Друзила отмести свитъка, протегна ръце и се облегна на стола си. След това се вгледа в Бризея. В дългата си туника галската робиня изглеждаше сдържана и горда, както винаги.

– Хмм, изглеждащ доста добре – установи Друзила. – Как мина свободният ти ден?

– Много диво – отвърна Бризея и леко се усмихна.

– Някакви синини?

– Само малко, но снощи ги намазах с византийския балсам и скоро ще изчезнат.

Друзила стана и се приближи към нея.

– Дай да видя.

Бризея разкопча брошката на туниката си и я остави да падне в краката ѝ. Носеше копринени гащички и лека превръзка през гърдите, която не можеше да прикрие щръкналите и зърна, опънали тъканта на върха на малките ѝ гърди. Друзила разгледа синините по раменете ѝ и другите части на тялото, особено тези по горната част на бедрата.

– Защо носиш тази превръзка през гърдите? – попита принцесата. –

– За да задържи балсама върху зърната ми.

– Груби ли бяха с теб? ;

– Да, но нищо необичайно.

– О, нищо необичайно, така ли? Толкова ли си пристрастена към грубия секс, че не изпитваш нищо, ако не те... пребият като животно?

– Не, домина. Не съм пристрастена. Просто исках да кажа, че не са ме наранили много.

– Ами синините?

– От ухапвания... и здраво стискане на крайниците ми.

– Не те ли вързаха?

– Не. Само ме сграбчиха за ръцете и краката, за да не мърдам, докато останалите ме обладаваха.

– Колко бяха?

– Двайсет или трийсет.

– Всичките младоци?

– Да. –

– Хареса ти, нали?

– Аха... Трябваше да вложат цялата си примитивна мъжка енергия.

– И ти им позволи да го направят, така ли?

– Да. Усещането е много силно.

– Пляскаха ли те?

– Малко.

– Вдигни се ръцете.

Бризея се подчини. Друзила смъкна превръзката през гърдите ѝ и огледа подутите ѝ зърна.

– Колко дълго те хапаха и смукаха тук? – попита тя и пипна връхчетата ѝ.

– Много дълго... Също така ги извиваха и дърпаха.

Друзила свали гащичките на Бризея и забеляза няколко синини по задните ѝ части.

– Изглежда са те пляскали повече от малко – отбеляза принцесата и погали бузите ѝ. Бризея разтвори ръце. Дишането ѝ се учести, когато Друзила облиза подмишниците ѝ, прокара пръсти по луфта между краката ѝ и потри зачервените ѝ срамни устни

– Оооо, това място все още ми е много чувствително... – простена галската робиня и постави ръце на раменете на Друзила.

– Харесва ми, когато си много чувствителна – отвърна принцесата и се заигра с клитора ѝ. Бризея нежно прегърна господарката си и докосна с устните си шията ѝ. Друзила я целуна страстно по устата.

– Хайде, викай ми Друзила – прошепна тя и се зарадва на реакцията ѝ.

– О, Друзила, Друзила... галската ми душа се вълнува безкрайно, когато си толкова внимателна – промълви задъхано робинята, обзета от любов – Наистина ли ти харесва, когато излизам и върша тези неща с мъжете?

– Разбира се, скъпа. Приятно ми е да си мисля, че ти давам свободата да откриваш истинската си същност.

– О, така е, така е... – промърмори Бризея, докато господарката галеше нежно клитора ѝ. – Но сега чувствам истинската си същност по-завършена, защото съм близо до теб.

– Защото ме обичаш ли?

– Да... усещам специална тръпка в сърцето си.

– Това е хубаво, Бризи... Значи, че имаш две същности. Една нежна за любов и една дива за разюздани страсти.

– Права си... Сякаш са две отделни личности. Когато ме обладават агресивни мъже, все едно не съм аз.

– Знам... това е животното вътре в теб.

– О, Друзила... – пророни робинята и я целуна. Погали я по бедрата, прокара ръка към пубиса ѝ и напипа халката на клитора през тънката материя на туниката. – И ти ли имаш две същности?

– Повече от две... Няколко степени на любов и много импулси на чисто сладострастие.

– Както когато позволи на вълка да те продупчи и да остави знака си върху теб?

– Да. Харесва ми да експериментирам.

– Обичаше ли го?

– Може би за кратко, когато изглеждаше като дете и ме молеше.

– А аз не обичам никой от мъжете, когато ми причиняват болка. Мисля си, че ги мразя, и искам и те да ме мразят, да се държат гадно и грубо. И колкото по-гадно го правят, толкова повече им се отдавам... и това кара сетивата ми да избухват. Не знам защо, но усещанията ми са по-силни, когато сърцето ми не участва. Това грешно ли е?

– В никакъв случай – отвърна Друзила. – Щеше да е ужасно, ако правехме секс само когато сме влюбени... Щеше да е страхотно ограничение. Любовта върви с много мислене и копнежи и когато се превърне в обсебване, става твърде дразнеща и натъжаваща. Затова боговете са ни дали тръпката да го правим винаги когато усетим повика на сетивата си и без нуждата от любов.

– Възможно ли е да го правим, за да не разбием сърцата си от силните чувства? – попита Бризея.

– Разбира се! Това е начин да се почувстваме свободни като красивите животни в природата – каза Друзила и помогна на Бризея да свали гащичките си. След това започна да я гали по вулвата.

– О, Друзила... Объркана съм – призна задъхано влюбената робиня, прегърна принцесата и погали пръстена ѝ.

– Ще те заведа в спалнята ми... Ще ми разкажеш ли всичко, което си правила вчера с младежите?

– О, да! Всичко... – простена Бризея. – Толкова те обичам, Друзила. – Те се целунаха отново, Друзила я хвана за ръка и я поведе към спалнята си.

***

Същата сутрин Ения се облече в сабинския си зимен ездачески костюм: панталони от кожа на глиган, стесняващи се под коленете, меки кожени ботуши с ниски токчета, плетен вълнен пуловер и жилетка от вълча кожа.

Фулвия влезе в гардеробната на дъщеря си по розов халат и с бяла плетена шапка в ръка, която отиваше на пуловера.

– Сложи я – заръча дебеланата.

– Не, мамо... Предпочитам косата ми да се вее свободно.

– Тя ще се вее по раменете ти и под шапката – настоя Фулвия и я сложи на главата на Ения. – Така изглеждаш много по-елегантна, отколкото гологлава като селянка, подгонила сабински бикове.

– Добре, добре... – предаде се Ения и се огледа в овалното сребърна огледало, висящо на стената.

– Вече всеки ден ли ще яздиш? – попита Фулвия с критична нотка в гласа.

– Моля те, майко. Остави ме да си живея живота, става ли?

– Защо искаш да се срещнеш с варварската принцеса в парка?

– Защото не искам да ходя в двореца, където има толкова психопати.

– Макрон ли ти каза да стоиш далеч от него?

– Не. Не говоря с Макрон и не знам защо искам да се срещна със съпругата на Калигула. Просто съм любопитна що за жена е.

– Много добре, скъпа. Ти не си по-лоша ездачка от нея. Сигурна съм, че двете ще намерите общи теми за разговор за коне и ще научите нещо една от друга.

Ения яздеше за втори ден в големия парк край храма на Фортуна в компанията на приятен сабински младеж с къдрава черна коса на име Секст. Беше подочула, че Ладиса отива там на кон почти всеки ден, понякога се отбива да почете богиня Фортуна в храма, в който се бе омъжила за императора. Тогава Ения беше сред гостите на императорската сватба и там Метелий Габиний я прилъга да отиде на празненството на Зелените, за да се срещне с Калигула, а накрая се превърна в посмешище на "цезарите" – спомен, който искаше да изтрие, въпреки че трябваше да признае, че те и осигуриха най-ръзтърсващото преживяване в живота ѝ.

В този ден, докато яздеше далеч от храма, Ения забеляза неподражаемия силует на русата бритска съпруга на Калигула, която галопираше върху бял жребец, следвана от още две ездачки. Ения и Секст веднага тръгнаха след трите, накрая бритските жени спряха на една полянка. Ения дръпна поводите на коня си и го насочи към Ладиса и компанията ѝ.

– Аве, Лейди Калигула – поздрави тя, свали бялата си шапка и разлюля дългите си гарвановочерни коси. – Жребецът ти е прекрасен. Да не е един от бритските ти шампиони?

– Не, етруски е – отвърна Ладиса. Аркана и Кардикса се мотаеха наоколо, готови да защитят принцесата, защото забелязаха, че тя не познава латинската брюнетка.

– Май не ме помниш – усмихна се Ения.

– Боя се, че не – отговори Ладиса.

– Аз съм съпругата на Макрон.

Лейди се намръщи.

– Макрион?

– Не, Макрон. Невий Суторий Макрон. Той е началник-щаб на императора. Аз съм съпругата му Ения.

– О, извинявай, Ения... Разбира се, че те помня от сватбата си. Как си?

– Много добре, благодаря, Ладиса. А ти изглеждаш като най-щастливата жена на земята. Как е името на коня?

– Инцитатус. Той е силен и красив, прекрасно животно. Радвам се, че и ти обичаш ездата. Не съм забелязала други римлянки да яздят.

– Аз не съм римлянка. Сабинянка съм.

– О, сабинянка! Момичетата, които били похитени от римляните, когато...

– Моля те, Ладиса – прекъсна я Ения. – Сабинянките не са били похитени... Те с готовност се предали в плен, най-вече защото са флиртаджийки, и скачали с римските ергени в храстите по празненства много време преди това, само няколко месеца след основаването на Рим. И всички се омъжили за римските си любовници.

Лейди се намръщи и покри с длан устата си, за да скрие смущението си. Спомни си, че Ювения ѝ бе разказала същата история за отвличане, но без изнасилване.

– Моля за извинение, Ения. Все още съм доста невежа относно римските традиции, но се радвам, че сабинянките яздят също като мъжете. Нали?

– Някои от тях. Не е ли прекрасно тук, макар че няма листа по дърветата?

– О, да! Изглежда тайнствено като в горите на Южна Британия по време на мека зима.

Пъргавата Ения скочи от коня си.

– Ела – каза тя и простря ръце, за да помогне на Лейди да слезе от Инцитатус. – Разкажи ми за твоята страна.

Ладиса се радваше да се сприятели с римлянка от висок сан. Аркана и Кардикса се приближиха до Секст, като държаха под око принцесата и новата ѝ дружка. Ения взе одеяло от седлото си и го постла на земята. Високата руса бритска принцеса и дребничката чернокоса сабинянка бяха пълни противоположности като външен вид, но бързо намериха нещо общо помежду си, като започнаха да мерят и сравняват дължините на косите си, а те бяха почти равни. Лейди разказа на новата си позната анекдоти от бритската история и те се посмяха, а Ения ѝ разясни глупавата страст на римляните по сабинянките заради славата им покрай прочутото "похищение", което сложило началото на римския народ. Разговорът беше удоволствие и за двете и те бързо изпитаха доверие една към друга. После Ения съобщи, че се е върнала в дома на майка си, тъй като бракът ѝ с Макрон на практика бил приключил.

– Затова ли не идваш в двореца? – попита Ладиса.

– Да. Макрон все още е вторият по власт мъж в империята и твоят съпруг императорът много държи на него. Не би било прилично да идвам на празненствата ви... имам предвид, че са доста разюздани.

– Да, но знаеш, че Кал е доста либерален. Той наистина прави разлика между публичното политическо поведение и личната екстравагантност. Насаме всичко е възможно.

– А знаеш ли, че обича да води жените на гостите си в някоя стаичка и да прави най-различни еротични неща с тях?

– Да, той ми казва – засмя се Ладиса. – И мисля, че е прав да постъпва така. По време на празненства мъжете трябва да се чувстват свободни да се задяват с чужди жени и да се наслаждават на физически удоволствия, различни от тези, които изпитват със съпругите си. Това не е ли типична римска традиция?

– Радвам се, че ти харесва, Ладиса – коментира Ения малко разочарована, че бритската принцеса е в такова съзвучие с императора.

– Ако ще сме приятелки, престани да ме наричаш Ладиса и ми викай на галено Лейди, става ли?

Ения беше много поласкана. Продължиха да си бъбрят за конни надбягвания, бритски и римски нрави, роднини, римска мода и си разказваха още анекдоти.

– Какви са отношенията ти с Друзила? – попита Ения.

– Много по-безоблачни, отколкото хората си мислят – отговори Лейди, усещайки, че събеседницата ѝ намеква за някакви проблеми между нея и зълва ѝ. – Тя работи много усърдно за политическата програма на съпруга ми. Понякога той ѝ се ядосва по незначителни поводи, но предпочитам да ги оставям сами да разрешават дрязгите си и да не им се бъркам. Колко добре я познаваш?

– О, много малко. Но дочух някои слухове.

Лейди предпочете да сменят темата и накрая настоя Ения да я посети в двореца през следващите дни. Сабинянката обеща да намине вдругиден. Лейди с удоволствие се съгласи, след това забеляза, че Секст се е отдалечил от Аркана и Кардикса и потупва Инцитатус, чиито поводи бяха вързани за дърво в края на полянката...

***

Друзила получи съобщението на Катег по-късно същия ден, когато Хорея дойде при нея в гардеробната с наново тапицираната ѝ кушетка.

Знаеше от анализа, който Калигула направи на донесения от нея свитък, че боните планират да въвлекат Агрипа и Ювения в скандал, като викнат съпруга ѝ Марк Виниций в Рим. Но връзката, която Катег направи между Публикола и центуриона, я озадачи.

– Страхотно! – възкликна Калигула, когато тя му показа бележката от Катег. – Заминаването на Агрипа ги подлудява!

– Да не би да подозират, че Публикола е издал пред някого плановете им?

– Мозъците им са пламнали, Друди. Подозират всеки във всичко.

– Но защо точно Публикола? Да не би да има някакви разногласия с тях? – попита Друзила.

– Вероятно.

– Или защото моята робиня Октавия живее при него?

– Хмм... Кога му я даде?

– Веднага след последния епизод на нашата пиеса. Двамата изведнъж се влюбиха.

– Влюбиха се, казваш? Сигурно дамгосването доста ги е повъзбудило, не мислиш ли?

– Абсолютно.

– След това Октавия връщала ли се е изобщо в двореца?

– Не. Доколкото знам, Публикола се е развел със Скрибония доста набързо още на следващия ден.

– Разбирам... Доколко добре познаваш кучката?

– Не много. Избрах я за ролята на Мегера, защото изглежда зла, но никога не сме разговаряли.

Калигула и Друзила прехвърлиха различните възможности. Боните вероятно си мислеха, че в дните преди представлението Публикола е казал на Скрибония за Виниций и след като са се развели, тя се е опитала да нарани бившия си съпруг, като издаде на някого в двореца какво е научила от него. Друзила отбеляза, че боните също така може да си мислят, че Публикола е разкрил плана с Виниций пред Октавия и че след като тя е нейна робиня, е казала на нея.

– Какъвто и да е случаят, Публикола гори – заключи Калигула.

– Дали да не говоря с него и да разбера какво става?

– Не. Съобщението на Катег може да е клопка. Публикола може да е в заговор с него и да се опитват да проверят доколко могат да ти се доверят.

– Хмм, може и да си прав, Кал. Какъв отговор да му пратя?

Калигула се замисли. След това ѝ предложи да изчака няколко дни, за да намекне така на Катег, че все още я заплашва заточение и че императорът е много подозрителен. Посъветва я да пише на сенатора, че не е открила нищо за Публикола и Марк Виниций. Друзила се съгласи. Калигула също така ѝ препоръча да провери книгата за посетители и да види дали Скрибония не е идвала в двореца след развода.

– Как върви ремонтът? – попита Друзила, като дочу чукане през прозореца към дясното крило на двореца.

– Марий Фортунат е не само велик архитект, но и човек на честта! Цялото преустройство ще е готово за календи, а празненството за откриването ще е... е, не искам да развалям изненадата, скъпа.

Тя видя искри в очите му и как покри устата си с длан, за да скрие палавата си усмивка.

– Какво имаш предвид, Кал? Да не искаш да "съм мила" с някого на това празненство?

Калигула поклати глава.

– Не просто с някого.

– Някой красив чуждоземен посланик? – попита Друзила и облиза горната си устна.

Калигула пак поклати глава.

– Какво? – настоя тя.

Той свали длан от устата си и бавно произнесе без глас:

– Всич-ки.

Дори Друзила се шокира за миг.

– О, я стига, Кал! Да не си се побъркал?

Калигула отвори широко очи и направи налудничава физиономия, после закима, за да ѝ покаже, че е съгласен с предположението ѝ.

– Да не искаш да се изфукаш с халките ми?

– Халките са само допълнение към красотата ти, Друзила. Ще им дадем пример.

– Какво имаш предвид?

– Ние, силните, младите, богатите, красивите... всички от двореца. Искаме нещата да се променят към по-добро и да възвисим човешките същества над невежеството и страха, нали?

– Да...

– Виж сега, всичко започва от първичните инстинкти на сексуалното привличане, които съществуват от зараждането на живота. Всеки мъж и всяка жена изпитват похот, съгласна ли си?

– Разбира се.

– Похотта за секс поражда жаждата за живот... Ако позволим похотта за секс да бъде ограничена, потисната и контролирана, ние задушаваме жаждата за живот, създаваме нещастие, завист, ревност, гняв, омраза и насилие сред околните и сред различните слоеве.

– Хм, но това не е ли също част от живота?

– Може би... Но ако не се опитаме да намерим причината и да предотвратим злините на сексуалното въздържание, никога няма да разберем.

– Е, каква е каузата?

– Не на прекалената власт на мъжете над жените!

– О, това е интересно...

– Искам да премахна потисничеството на мъжете над жените. И двамата знаем, че без това потисничество жените ще бъдат много по-либерални и ще имат много повече любовници.

– Не е ли така вече?

– Никак даже, скъпа моя. Ние имаме впечатления само от малък брой дръзки млади жени, куртизанки и някои специални дами, които следват светлия пример на Клеопатра и баба ни Юлия. Повечето жени се страхуват да не останат на улицата и се държат цял живот за един мъж. Някои могат да имат пет до десет любовници и това е всичко. Край на играта.

– Това е така, защото мъжете имат повече мускули, повече пари и повече умения – отбеляза Друзила. – И не им се налага да си стоят вкъщи поне три месеца с големи кореми, както се случва на всички жени, които чакат бебета.

– Какво са три месеца от време на време? Истината е, че към повечето жени се отнасят като към робини, не ги пускат от вкъщи, мъжете потискат сексуалните им желания, за да ги държат в подчинение.

– Жените са щастливи, когато имат домакинство, за което да се грижат.

– Но ако това е всичко, за което мечтаят, те никога няма да успеят да разкрият истинската си същност.

– Истинската им същност, значи? – повтори Друзила и се сети за Бризея.

– Да, истинската им същност. Кой знае какви стойностни и смели идеи могат да се родят, ако всички жени се наслаждаваха като теб на живота...

– Е, аз съм имала шанса да израстна в либерална среда и твоята любов ми е голяма опора.

– Точно така... Но спомняш ли си колко пъти е трябвало да те подтиквам да правиш секс с други любовници, когато искаше да си само с мен и да ми дадеш всичко от себе си?

– Да, дори убеди чичо Тиберий да ме заточи на Липарис, за да се отпусна. Чудя се защо така съм държала на сексуалния ексклузивитет преди това.

– Чувството за ограничение и страхът се насаждат в умовете на жените от всички, които общуват с тях, още от люлката, от ранно детство, а после и от учителите и съветниците.

– Да не би да твърдиш, че като имат много любовници, жените ще станат по-интелигентни?

– Да, скъпа моя... Всеки сексуален контакт с различен мъж увеличава способността им да разбират и да се развиват, защото всяко ново преживяване отваря някаква част в мозъка им. Нима мъжете не са по-активни, когато стане въпрос за секс? Не утоляват ли те жаждата си за различни любовници?

– И затова ли мъжете са по-предприемчиви?

– Точно така! Като намаляват броя на сексуалните контакти с различни мъже и дори с други свои посестрими, жените дават възможност на мозъците си да се свиват, вместо да растат. Помисли колко сила и виталност поглъща кожата ти от всеки любовник. Нали всеки един от тях мирише малко по-различно?

– В това няма никакво съмнение.

– Помисли колко много научаваш, когато докосваш с кожата си кожата на нов мъж или жена, когато галите телата си. Колко добре се чувстваш, когато свършвате. И дори да не свършиш и да останеш неудовлетворена, всяко ново преживяване е положително, макар на пръв поглед да изглежда отрицателно.

– Хмм... Защо?

– Защото ще те накара да потърсиш по-добро. Но тъй като понятието за по-добро е относително, ти ще продължиш да търсиш. И помни, Друди, в деня, в който спрем да търсим, сме мъртви.

– Хей, това беше хубаво изречение! Кажи ми го пак...

– В деня, в който спрем да търсим, сме мъртви.

Друзила се усмихна на брат си и кимна. Тя наистина го обичаше, когато говореше така открито и благородно.

– Искаш ли да знаеш защо?

– Разбира се. "Защо" е любимата ми дума.

– Добре... Не можем да спрем да търсим, защото нуждата от промяна е жизнено важна за всяка форма на живот. Трябва да се променяме, а най-важна е промяната в сексуалните контакти, защото е най-достъпна и лесна. Нима боговете не са ни дали тази възможност? Сякаш ни предлагат да подражаваме на техните интимни забежки. Не трябва ли всички мъже да се учат от Юпитер, а всички жени – от Венера? Нима те не са търсили всеки ден различни любовници?

– И мъжете правят така...

– Защото мъжете са свикнали да грабят всичко, което докопат, и да принуждават по-слабите – особено жените – да им служат.

– Какво искаш ти, Кал? Да дадеш право на жените да гласуват ли?

– Разбира се! Това ще е естествена последица от промяната на традиционния римски начин на живот, която смятам да въведа. Ако се наложи – дори със сила. До две години законите ми, които правят всяка форма на женитба напълно личен избор, достъпен за всеки, и отнемат властта на патер фамилиас, ще влязат в сила из цялата империя. Междувременно искам да дам началото на масова програма за образование, която ще научи децата от двата пола да се отнасят един към друг с уважение и да ценят свободите си.

– Преди да получим възможност за такива радикални преобразования, по-добре да се отървем от боните.

– Да, те трябва да изчезнат. Докато след двайсет и пет години не се появи ново поколение образовани граждани и не вземе властта, всяка опозиция би трябвало да се смята за предателство и аз ще се погрижа за това.

– Как? Като ги избиеш до крак?

– Ще наредя да екзекутират само тези, които имат склонност към насилие. Останалите ще получат ново образование за сметка на държавата в хубави школи, които ще построя из цялата империя. И скоро те ще се съгласят с мен, защото аз се боря и за тяхното благополучие.

– И какви са основните елементи на това ново образование?

– Свобода за всички, истинска и докъдето стига въображението им. Упражняване на свобода, която не накърнява свободата на другите.

– Всички се боят от свободата, Кал. Свободата значи, че можеш да свършиш и като просяк.

– Хората се страхуват от свободата, защото тъпите бони разпространяват идеята, че тя води до повече престъпници, по-малко справедливост и по-малко закрила както за индивидите, така и за семействата. Но както вече казах, това е въпрос на пренастройка на културата. Ще впрегнем най-добрите умове на нашето време. Те ще пишат песни, поеми и философски трудове за освобождаването на личността и тези текстове ще станат гръбнак на Великата културна революция.

– О, обичам революциите, Кал! С какво ще трябва да се преборим?

– Първо, ще се борим с човешката съпротива – ревността, завистта и принасянето в жертва на другите. Ще предадем на всички любовници, мъже и жени, основите на закона на промяната. Мъжете и жените ще трябва да бъдат обучени от самото начало, че всички имат неотменното право и задължение да преследват всяко начинание и да удовлетворяват похотта си за сексуални контакти във всякакви случаи. Никой не може да принуждава друг човек да потиска нуждата си от експериментиране и да ограничава плътските си контакти само с една личност. На всеки трябва да му бъде показано как да го прави, както аз постъпих с теб, когато беше още дете. Вместо да ограничавам желанията ти, аз те подбутвах да се виждаш с нови любовници.

– И ме караше да ти разказвам всичко, което съм вършила, защото това те възбужда, нали? Не е ли уникално, че ти харесва жените ти да правят секс с непознати?

Калигула стана и тръгна към прозореца, загледан навън.

– Не точно – каза. – Говорил съм с много мъже за това... Всички те разбират, че след няколко месеца секс само с един човек сърцето на страстта изстива и няма по-добър начин да бъде поддържано топло от търсенето на нови авантюри с нови любовници... Дори мъже, които са силно повлияни от човешката съпротива, признават, че се възбуждат дори като фантазират, че жените им вършат най-различни неща с непознати или с техни приятели.

Друзила се изправи и се приближи към него. Прегърна го през раменете.

– Знаеш ли какво, Кал? Когато разбрах, че си постъпвал така, защото ме обичаш, започнах да се влюбвам в теб все повече с всеки изминал ден.

– Знам... Не е ли това много по-напредничава и освободена представа за любовта? Не е ли връзката между нас по-силна точно защото не се налага да се мамим?

– О, да – отвърна Друзила. – Измамата убива любовта и въпреки това хората се мамят, за да получат това, което е естествено за тях и което не могат да потиснат.

– С новите правила няма да има измами. Двойките ще споделят любовта си и тръпката от различните си връзки. Забежките ще се приемат за достойнство, а не за падение и това ще бъде така завинаги.

– Всички ще получават това, което е естествено за тях, без да чувстват необходимост да се мамят, а напротив, ще се насърчават един друг да се наслаждават на сексуалните си контакти. Нали така, братко?

– В думите ти е скрита фундаментална истина, Друди. Ти го разбираш, защото си получила енергия от много различни любовници преди това.

– Какво имаш предвид? – попита тя.

– Нямаше да можеш да разбереш идеята ми без този опит. Имам предвид, че никой не може да разсъждава теоретично за такъв нов подход към секса и любовта и да разбере как той работи, без преди това да е опитал. Всички първо трябва да опитат. Разбирането е резултат от разширяване на кръгозора като естествена последица от събитията. Не се получава само с изучаване на теорията.

– И затова смяташ, че трябва да дадем пример?

– Точно така. Нашият пример ще е много важен.

– Уговори ли Лейди да направи нещо на празненството?

– Да, разбира се. Как ще изглеждам, ако собствената ми съпруга не подкрепя моите идеи?

– Кой друг?

– Марция ще дойде с някои нови проститутки, които току-що са завършили школите по секс, съвсем навреме за Луперкалиите. Пиралис и другите ми конкубини също ще участват. Жалко, че Миси, Нимфиада и Лесбия няма да са тук.

– Ами Агрипинила?

– Хмм... Не съм имал време да говоря с нея. Защо ти не го направиш?

– Добре. Ами мъже?

– Сенатори, актьори, колесничари, патриции, ездачи, войници, скаути, чиновници, магистрати, занаятчии, обикновени граждани... хора от всички класи, но всеки мъж трябва да дойде със съпругата или конкубината, приятелката, дори любовника си. Не искам никой да обладава най-красивите жени на империята, без да предложи своята.

– На теб?...

– На мен и на тълпата, разбира се.

– Страхотно, Кал! Ами Макрон и Ения?

– Ще си помисля за тях. Може да предпочета Ения да дойде сама.

– Ами Катег? Като ме види какво правя с другите мъже, може да започне да ревнува и да упражнява насилие.

– Хмм, права си. Ще го обмислим, преди да пратим официалните покани.

– Знаеш ли какво, Кал?

Калигула погледна сестра си, сякаш беше част от собственото му тяло, ум и душа.

– Какво, Друди?

– Обичам те – каза тя и го целуна. – Толкова се гордея с теб – промълви, докато го целуваше. – И колкото повече се гордея с теб, толкова повече те обичам, а колкото повече те обичам, толкова повече благодаря на боговете, че са те пратили на земята като мой брат.

В целия свят не се бе съществувала по-сладка целувка, с такова пълно отдаване, доверие и подкрепа, каквато се получи между двамата Юлиеви потомци. От телата им се излъчваше неземна аура, когато се прегърнаха, след като бяха възбудили умовете си с проекта за Велика културна революция. Сякаш наистина бяха обединени в една Сила, породена от величието на общия им произход и нарастваща благодарение на личния им мъжки и женски магнетизъм. Чувстваха се толкова силни заедно! И вярата им беше толкова дълбока, че наистина можеха да прекрачат всякакви бариери на човешка съпротива и да въведат света в нова ера на благополучие.

***

Агрипинила затвори подшитата книга на Клавдий по етруска история и се протегна на стола, като раздвижи глава, за да отпусне мускулите на врата си.

– Умори ли се вече? – попита чичо Клавдий със строг укорителен тон.

– Не ми се прави на учител, става ли?

– Толкова ли е лошо?

– Ами смешен си. Пък и твоите етруски са използвали такова трудно писмо, че едва ли си успял да разшифроваш историческите им документи.

– Работим по въпроса.

– Къде? – попита Агрипинила и на майтап постави дясната си ръка над веждите, сякаш криеше очите си от слънцето, и се огледа из градината, все едно търси мястото, където Клавдий работи по етруските исторически документи.

– Не ставай глупава, Агри. Документите ни са в храма на Юнона.

– О, при регистъра на ражданията на римските граждани?

– Не само там. Храмът има три отделения и повечето от историческите ни документи са в останалите две, сред купчини прашни книжа, които имат нужда от сортиране и подреждане.

– И кога си ходил там за последен път да мастурбираш дъртата си верпа в чест на любимите ти етруски царе? – попита тя, ухилена саркастично.

– Със сигурност не и след като ти остана денонощно при мен.

Палавата четиринайсетгодишна принцеса вдигна коляно и го преметна на страничната облегалка на стола. Хитонът ѝ се повдигна нагоре и откри гледка към слабините ѝ, покрити с тънка нарязана препаска.

– Да не би да ме упрекваш, че те държа далеч от безценните ти проучвания? – предизвика го Агрипинила, като леко поклати таз.

Чичо Клавдий заби поглед в пубиса ѝ и преглътна. Въпреки че я бе любил девет последователни дни и нощи, винаги като я видеше да полюлява бедра и да показва съкровището си, не можеше да остане хладнокръвен.

– Значи те държа далеч от научните ти занимания, а, чичо?

– Прекаляваш, да знаеш.

– В какво?

Четиридесет и седем годишният чичо Клавдий, първият наследник на римския престол, въздъхна като завладяно от любов малко момче и поклати глава.

– Ела – повика тя и го помами с пръст.

Омагьосан както винаги, Клавдий коленичи, зарови лице в слабините ѝ и започна да целува красивата ѝ вулва през процепите на атрактивната ѝ препаска.

– Дали няма да ти е по-добре, ако започна да преспивам в моите покои, а, чичо? – простена хитрото момиче.

– Не, миличка... Разбира се, че не – отвърна Клавдий, наслаждавайки се на прекрасната ѝ плът.

– И как ще се почувстваш, ако го направя?

– Ще се състаря с десет години.

– Но рано или късно трябва да си тръгна, нали знаеш?

– Кротко, Агри, кротко...

– Спри веднага – каза тя и плъзна ръцете си между лицето му и слабините си.

– Защо? – попита Клавдий, задъхан като малко дете.

– Искам да си изпълниш обещанието.

– Какво обещание?

– Което ми даде, когато за първи път ти позволих да целунеш моята порцела (жаргон за вулва), не помниш ли?

– Добре. Какво искаш да направя?

– Утре сутринта искам да отидеш в храма на Юнона и да промениш датата ми на раждане в регистъра на ражданията на римските граждани.

– Невъзможно, миличка.

– Я не ми пробутвай тези глупости! Няма нищо невъзможно за човек с твоето положение.

– Но, Агри, любов моя, защо искаш да го правя?

– Седни там.

Чичо Клавдий въздъхна и седна на стола пред нея.

– Виж, чичо. Не съм длъжна да ти обяснявам нищо, защото ти ми обеща, без да питаш какво искам, и сега трябва да си удържиш на думата независимо от всичко. Ясно ли ти е?

– Добре.

– Но тъй като си любимият ми чичо, ще ти кажа истината.

Клавдий кимна.

– Осъзнаваш ли, че освен че нося любовния ти знак на задните си части, съм бременна и с детето ти?

– Нима? – попита той и разтвори широко очи, обзет от радост. – Откъде знаеш?

– Аз го исках.

За миг през ума му преминаха всички мигове, в които се бе радвал на страстната ѝ любов и се бе поддавал на нейните желания да свърши в нея.

– Толкова си красива, Агри – промълви той с пълен с любов поглед.

Тя щракна с пръсти пред лицето му.

– Събуди се! Искам да ме слушаш много внимателно. Чувал ли си за сибилата от Кума?

– Амалтея?

– Да. В края на миналата година бях при братовчедите ми в Кампания и я посетих...

Агрипинила разказа на Клавдий, че детето и е предопределено да стане император, и обясни какво е условието, което сибилата бе поискала от нея да изпълни, за да се осъществи пророчеството.

– Съвсем ясно ли се изрази за смяната на датата ти на раждане? – попита мрачно Клавдий, който знаеше, че сибилата никога не греши в предсказанията си.

– Напълно. Ако датата ми на раждане се смени... твоят син ще стане император! Но трябва да се роди преди края на тази година. Това бяха точните ѝ думи – каза Агрипинила, без да му споменава нищо за другата част от предсказанието на Амалтея... че след дванайсет години третият ѝ съпруг ще стане император на Рим.

– Разбирам – кимна Клавдий. – Някак си ми е трудно да повярвам, но Юлиево-Клавдиевата династия най-вероятно ще властва дълго време и рано или късно нашият син може да стане...

– Не продължавай, чичо!

– Какво?

– Никой не трябва да знае, че съм заченала сина си с теб. Ясно ли е? Той ще има достатъчно благородна кръв от мен, за да е достоен за съдбата си, без да се налага ти да признаваш бащинството си. Прекалено близки роднини сме и народът на Рим трудно ще го приеме за император, ако знае, че ти си бащата. И ще е много по-защитен, ако никой не подозира, че един ден ще наследи най-великата империя на света.

Клавдий стана и закрачи из зимната градина. Тя беше права. Идеята да се ожени за племенницата си не подлежеше на обсъждане. Калигула никога нямаше да се съгласи, освен това беше и политически неприемливо. Въпреки че му беше само наполовина племенница, никой не знаеше това и не трябваше да разкрие по лични причини тайна, която бе обещал да опази.

Агрипинила свали сандалите си и тръгна боса по тревата към него.

– Според мен имаш много специални дарби, чичо – каза тя с искрена обич и го прегърна. – Наистина искам ти да си баща на сина ми, защото си най-аристократичният, чувствителен и ерудиран мъж на света. И се възбуждам всеки път, когато погледнеш съкровището ми.

– Ще ме забравиш ли, като си тръгнеш?

– Никога няма да забравя случилото се между нас. Ще ми е достатъчно да погледна татуировката и ще изпитам същото топло чувство и онова особено сърцебиене... – прошепна му тя. След това го целуна и отново го накара да се чувства като малко момче. Взе ръката му и бавно я поведе между бедрата си. – Не мислиш ли, че ще имам нужда от още уроци по етруска история от теб, стари развратнико?

Двамата се засмяха и затанцуваха из перистилиума, а после правиха пак любов и се насладиха на всеки миг.

***

Рано на следващата сутрин, докато Агрипинила все още спеше в леглото му, Клавдий се качи на носилката си и нареди на двамата роби да го отнесат през Субура до храма на Юнона на хълма Циспий. Тъй като с Калигула бяха патер фамилиас на Агрипинила, шансовете някой да се интересува сериозно от точната възраст на Юлиевата принцеса бяха практически нулеви. Архивите на регистъра на ражданията на римските граждани можеха да се отворят само със заповед на магистрат в случай на разногласия относно римско гражданство или заради наследство, ако родството се оспори в съда. А това беше невъзможно, тъй като нямаше никакви съмнения за римското гражданство на Юлиевите принцеси, нито пък за статуса на Калигула като глава на семейството или на Клавдий, който бе начело на Клавдиите.

Клавдий имаше достъп до всички отделения на храма и никой не се осмели да спре такъв виден патриций, затова нямаше проблеми да подправи датата на раждане на Агрипинила. Прибави осем години към възрастта ѝ и написа, че е родена в Опидум Убиорум, когато Германик (заедно със семейството си) е бил пратен там с легионите, за да се бие срещу германските племена. След това оправи и възрастта Лесбия, за да отговаря на тази на сестра ѝ, като отбеляза, че е родена една година преди смъртта на Германик, дори прибави четири години към възрастта на Друзила, за да запази достоверна разлика между нея и по-малките ѝ сестри.

Като свърши работа, Клавдий се замисли за невероятното предсказание на Амалтея. Дали простата поправка на датата на раждане на Агрипинила щеше да е достатъчна, за да подбутне съдбата и да направи сина си римски император? Дали стори на бъдещия си син услуга, или му навлече големи неприятности? Е, засмя се той, нека първо видим дали няма да е дъщеря или някой артист, който ще предпочита да свири на лира, вместо да управлява огромна империя с всичките ѝ вътрешни конспирации, клюки, клевети и некадърни администратори.

***

Същия следобед Друзила отиде да се види с едила Марк Теренций Кота в кабинета му на третия етаж на Базилика Опимия на форума.

Секретарят му – млад мъж, който се представи като Тулий Перуций – я въведе в малък вестибулум за видни посетители и ѝ помогна да си свали дългата сива кадифена горна дреха, подплатена със златиста коприна.

– Имах честта да ви видя заедно с едила в амфитеатъра на Фламиний – каза Перуций, докато окачваше палтото ѝ. След това се загледа в нея, докато тя оправяше златистата кордела около червените си къдрици пред огледалото от излъскан месинг. – Но бях прекалено далеч от императорската трибуна, за да се възхитя докрай на великолепието на красотата ви.

Друзила се усмихна на комплимента. В своите високи до глезените сиви боти с остри токчета, в тъмносивата си туника до коленете, украсена със златен колан около тънката ѝ талия, тя беше елегантна и сексапилна както винаги.

– Какво ти харесва повече?... – попита тя и вдигна предната част на широките си поли, за да може младият мъж да я види в огледалото. – Туниката или краката ми?

Перуций преглътна.

– Не можеш да решиш май, а? – поинтересува се Друзила и бавно повдигна туниката си още малко.

– Май наистина не мога, принцесо – отвърна Перуций, затаил дъх.

Тя вдигна полите си до бедрата.

Младият мъж зяпна. Тя не носеше препаска.

– О, сигурно сънувам – промълви той едвам чуто, вперил поглед в обръснатия ѝ пубис с малката халка, пронизала горния край на срамните ѝ устни.

– Разбира се, че сънуваш – отвърна Друзила и пусна полата си, която падна до коленете ѝ.

Мъжът поклати глава поразен. Друзила оправи фибите в косата си, която Бризея бе вдигнала и събрала на темето в консервативна прическа, но бе оставила няколко закачливи къдрици около лицето ѝ, които се придържаха от корделата.

– Е, каза ли на едила, че съм тук? – попита.

Перуций прокара върховете на два от пръстите си по челото, сякаш се опитваше да изтрие спомена за това, което вече си мислеше, че е игра на въображението му – внезапно да си представи гола съвсем облечена жена, което често се случваше на мъжете.

– Какво ти става, Перуций? Да не ти се вие свят?

– О, извинявайте, ваше височество. Попитахте ли ме нещо?

Друзила се усмихна.

– Едилът очаква ли ме?

– О, разбира се – отговори той, все още доста объркан. И бързо излезе от вестибулума. Почука на съседната врата, влезе и обяви пред Марк Теренций Кота влизането на имперската принцеса. Когато Перуций отстъпи, едилът се изправи иззад бюрото си и поздрави Друзила, като се наведе и целуна ръката ѝ.

После затвори вратата. Благодари ѝ за средствата от бюджета, които тя се погрижи да бъдат отпуснати на комисията по апроприация към Сената, и я заля с комплименти, а тя любезно му ги върна, като похвали просторния добре мебелиран кабинет с изглед към комицията, който се разкриваше от голям овален прозорец. Силната дневна светлина проникваше през стъклата, тя застана пред тях с ясното съзнание, че голото ѝ тяло се очертава под елегантната ѝ сива туника.

– Искаш ли да седнеш тук, Друзила? – попита я той и показа два стола пред голямото бюро, направени от масивен дъб и украсени с бронзови рамки.

– Благодаря ти, Теренций. Полежах доста в носилката си и предпочитам да остана права. Но моля те, ти седни на бюрото си и ми кажи как успя да ни осигуриш тази прекрасна мека зима, на която все още се радваме в Рим.

След кратък светски разговор за времето и роднините, който Кота водеше седнал зад бюрото си и загледан в тялото ѝ, предизвикващо у него зле прикрита възбуда, Друзила го попита за лиценза на вавилонския тематичен парк. Кота въздъхна и отвори една дебела папка.

– Прегледах молбата за лиценз на Муций Регулат много внимателно, Друзила – поде Кота с тон, който обикновено предшества отрицателен отговор. След това ѝ прочете някои неща. – Архитектурният проект е добре изчислен, многобройните атракции са професионално замислени, сградите са добре разделени от широки алеи, сепарета, отходни места, водопровод, градини, санитарни възли, помещения за спешни случаи, бани, отделения за персонала, входове, оградни стени – всичко изглежда наред.

– Е,подписа ли?

– Има един основен проблем, Друзила..

– О, какъв е той?

– Паркингите пред портите са недостатъчно големи, за да поемат всички носилки, колесници, каляски, коне и водачите им, които ще идват на тълпи на Ватиканския хълм.

– Дай да видя картата – поиска тя, приближи се и се наведе над бюрото, за да разгледа по-добре прецизно изработения план на Муций на тематичния парк и целия Ватикански хълм. – Тук, тук и тук... Нали са планирани три паркинга пред трите входа?

– Прекалено малки са, Друди. Паркът ще бъде много популярен из цяла Италия, от Рубикон до Сицилия. Предвиждам стотици хиляди посетители от Рим и околностите, които ще задръстват пътищата всекидневно.

Друзила взе картата и поседна на бюрото пред него.

– Твоята пътна полиция не осигурява ли трафика на триста хиляди души към Циркус Максимус по време на игрите? – предизвика го тя, като вдигна дясното си коляно и постави обутия си в бота крак върху лявата странична облегалка на стола му.

– Те са обучени... – отвърна той, но дъхът му секна, когато погледна между краката ѝ. Докато разглеждаха картата, разперена между ръцете им, Друзила небрежно поклащаше коляно и от това полите ѝ се вдигнаха до ханша. – Само няколко носилки и колесници... – продължи Кота, но пак млъкна насред дума, загледан в обръснатия ѝ пубис, вече напълно разкрит пред очите му. Тя все още държеше картата разперена пред лицето си и той леко сведе глава, за да я огледа по-добре, и забеляза пръстенчето на клитора ѝ.

Имперската принцеса, разбира се, играеше любимата си игра на съблазняване, основаваща се на типичния Юлиев ексхибиционизъм – онзи дързък, издаващ превъзходство инстинкт да шокираш и завладяваш, който пулсираше силно и в сестра ѝ Агрипинила. Имаше го у всички жени от Юлиите, беше вродено неустоимо желание да привличаш мъжките погледи (а и женските понякога) към онези части от тялото – най-вече слабините, – от които никой истински мъж не би отвърнал очи, защото го караха да се чувства изпълнен със силата на Ерос, да прегръща и целува, да се подчини на повика на бога на живота и любовта.

Друзила надникна под картата и видя, че зяпа голото ѝ съкровище. Как би могъл едилът Марк Теренций Кота да постъпи различно от другите мъже, които се докосваха до женската природа на Юлиите, и да не вдъхне аромата ѝ, да не се опияни от магическата сила, дарена от самата Венера на всяка частица от съществото ѝ? Тя се усмихна. Той не можеше да откъсне очи от гледката.

– Какво си зяпнал, Теренций? – попита с добре изиграна невинност, след като повдигна картата.

– Има нещо... Искам да кажа, необяснимо – смотолеви той.

Тя седна удобно върху бюрото.

– Има ли нужда от обяснения? – поинтересува се, като сложи лявото си стъпало върху дясната странична облегалка на стола му и така откри напълно това, към което той изпитваше такова силно привличане.

Едилът поклати глава. Прокара длани по прасците към коленете ѝ, като ги разтвори леко. След това я погледна в очите.

Без да трепне, Друзила отвори леко уста и дишането ѝ се учести. Той разпери длани и продължи да я гали по бедрата, от което тя чувствено настръхна. По цялото ѝ тяло преминаха тръпки, когато той достигна обръснатите ѝ слабини и плъзна върховете на пръстите си по гладката ѝ кожа около халката. Вълнението, което винаги изпитваше в мига преди да жертвата ѝ да се предаде, сега беше дори по-силно, тъй като пръстенчетата увеличаваха дразненето и наелектризираха плътта ѝ.

– Искаш ли да направиш нещо, преди да подпишеш лиценза? – прошепна му тя, усещайки, че той повече не може дай устои.

– Ооо... – въздъхна той. – Затова ли ме омагьосваш така?

– Аха... Нима не е приятно и за двамата?

– Така би трябвало да бъде – каза той и вдигна дългите ѝ крака.

Друзила полегна на бюрото. Като държеше коленете ѝ разтворени, той затаи дъх, като видя халката на перинеума ѝ и както устата му бе зяпнала от учудване, я долепи върху прясно обръснатите ѝ слабини и започна да облизва съкровището ѝ, да дразни и двете пръстенчета със зъби и език, преди да опита невероятните сокове на кунуса ѝ.

Тя стенеше и поклащаше крака, легнала върху бюрото, и се наслаждаваше на факта, че устата му я обладава, че я изпива и смуче клитора ѝ, че хапе вътрешната страна на бедрата ѝ, но поради някаква причина, въпреки че бе на ръба на екстаза, не искаше да стигне до оргазъм.

– Спри веднага – прошепна тя и седна на бюрото. – Нямаме време да си дадем повече от това, което вече си дадохме.

– Ммм... Права си, Друзила. Сигурно има много хора долу в приемната.

Друзила грациозно стъпи на земята и отиде пред овалния прозорец. Оправи туниката си в отражението на стъклото. Но тъй като бе потиснала оргазма си по неестествен начин, мускулите на таза ѝ все още потрепваха и гъделичкането на халките бе направо непоносимо. Пое дълбоко дъх, опитвайки се да се успокои, докато едилът подпише лиценза и му сложи печата си.

– Май очакваше да направя това за теб, нали? – попита Кота, като ѝ подаде документа.

– Разбира се, Теренций. Но никога не забравям услуга и приятелите ми могат да очакват от мен благодарност по всяко време, когато им потрябва. Междувременно ще накарам Регулат да построи по-големи паркинги и да осигури достъп от улиците към сградите.

Те се усмихнаха един на друг с взаимно уважение. След това тя го покани в двореца. Той я изпрати до вратата и повика Перуций да ѝ помогне с връхната дреха. Една секретарка се втурна при едила с купчина папки в ръцете и накара шефа си да седне отново на бюрото.

Въодушевена от изхода на посещението, но все още усещаща дразненето на пръстенчетата, Друзила беше в състояние на трескава възбуда. Последва Перуций в частния вестибулум на Кота, затвори вратата зад себе си и се облегна на нея.

– Ела, разкопчей ми колана – каза тя задъхана.

Перуций изпусна палтото ѝ на пода и се забърза.

– Какво става? – попита той, останал без дъх, докато сваляше колана от кръста ѝ. – да не ви е зле?

Тя го прегърна силно и потрепери. Поразеният Перуций, който бе с около пет сантиметра по-нисък от нея, инстинктивно сграбчи тесния ѝ ханш и прилепи таз към нейния. О, да... Този млад мъж ѝ харесваше и тя го целуваше страстно по устата, докато той сваляше туниката от раменете ѝ и я смъкваше надолу към краката ѝ. В умопомрачението си едва ли осъзнаваше, че е напълно гола в ръцете му и го насърчава да я докосва навсякъде. Просто не можеше да повярва!

А халките на зърната ѝ... Потрий ги! Дърпай ги! Играй си с тези големи гърди! Тя ревеше като тигрица в клетка, разтваряше колене и притискаше пубисната си кост в неговата подутина... Дали и това бе сън? Не! Този път не! О, принцесо... Светът около тях се завъртя бързо... Той опипваше гладките ѝ слабини, халките и влажната ѝ вагина. Тя сграбчи еректиралия му член и се плъзна надолу до пода. Бедрата ѝ горяха, тазът ѝ се тресеше от допира на пръстите му, които влизаха все по-дълбоко. Отдаваше му се. Хайде! Вкарай го! Бързо! О, да! Той влезе в нея! Вземи ме! Чукай ме! Седнала на пода с гръб, прилепен към вратата, тя вдигна колене, разлюля ханш, а пръстенчетата възбудиха нервите около неспиращия му инструмент. Друзила стигна до оргазъм за по-малко от минута. Но дълбок и експлозивен, тъй като Перуций я чукаше с неукротимата сила на младо мъжко животно, което е откраднало женска от водача на стадото и знае инстинктивно, че трябва да я довърши набързо, за да не бъде открито и наказано от главатаря.

***

Същата нощ Ладиса си почиваше върху леглото в малкия храм, притихнала в прегръдките на съпруга си. Току-що бе изживяла още един вълнуващ сеанс с Инцитатус, последват от страстен секс с мъжа, завладял сърцето ѝ.

– Кажи ми, Кал... Защо искаш гостите да ме гледат как правя секс с Инцитатус и дори да го направя с всеки, който ме приближи на празненството?

– Интересува ли те мнението на другите?

– Не бих казала. Но си мисля, че ако всички видят, как жената на императора върши нещо толкова интимно на публично място, това ще навреди на статуса ти на най-силния лидер в империята.

– Това празненство няма да е публично – уточни Калигула.

– Но, скъпи... Нали ще поканиш повече от две хиляди души от всички слоеве на гражданството и дори посланици на чужди страни?

– Няма да има повече от хиляда мъже и всеки един от тях ще дойде с поне една жена – съпруга, роднина, конкубина или сериозна приятелка.

– И защо? – попита Лейди, докато се преобръщаше по корем.

– Защото всички жени, включително сестрите и конкубините ми, ще го правят с всички също като теб и дори нещо повече – продължи Калигула и погали задните ѝ части.

Ладиса го погледна с притворени очи.

– Но не и с Инцитатус, надявам се.

– Не, скъпа. Инци ще бъде само за теб.

– Добре... Само аз ли ще го направя с животно?

– В никакъв случай. Ще имаме обучено магаре, две кучета, няколко змии, стадо гъски, красив лебед и дори две малки млади женски агнета за мъжете.

– Хмм, разбирам... Наистина ли мислиш, че съвкуплението с непознати ще заздрави връзките?

– Абсолютно. Във връзките няма нищо лошо, ако в тях липсва потисничество, особено спрямо жените, които с лекота позволяват на мъжете си да контролират сексуалните им пориви.

– Това толкова ли е лошо, скъпи Кал?

– Много лошо. Нека ти кажа защо и слушай внимателно обясненията ми... Между другото, знаеш ли на кое викаме процент?

– Разбира се, Кал! Учила съм Питагор, ти какво си мислиш? – отвърна Ладиса малко обидена от въпроса му.

– Тогава кажи ми какво означава... петдесет и пет процента.

– Нямаш ми доверие, така ли?

– Имам ти, но искам да съм сигурен.

– Петдесет и пет процента означава, че ако имам сто ябълки и търговецът иска да купи петдесет и пет процента от тях, отброявам петдесет и пет и му ги продавам.

– Ами ако имаш хиляда ябълки?

– Продавам му петстотин и петдесет.

– Ами ако имаш само десет ябълки?

– Тогава отброявам пет цели, срязвам една наполовина и му продавам пет и половина.

– Добре. Ами ако искаш да откупиш петдесет и пет процента от петстотин и петдесетте ябълки, които току-що си му продала?

Ладиса притвори очи. Обичаше да му показва колко е добра по математика.

– Много просто, Кал. Ще трябва да отброи триста и пет цели ябълки, плюс четвъртинката на една и да ми ги даде.

– Много добре, скъпа Лейди! – възкликна той и я целуна по върха на носа. – Не знаех, че съм се оженил за гений!

– Нима си очаквал по-малко от бритска принцеса? – попита тя нежно и го целуна по рамото.

– Е, не съм търсил точно математически гений, но е добре, че освен съблазнително тяло и невероятен характер имаш и бърз ум.

– Мога да смятам всякакви проценти и средни стойности, да извършвам всякакви действия с всякакви числа.

– Отлично. Да се върнем към обясненията ми за жените. Съгласна ли си, че възрастта, в която жените са най-привлекателни за секс, е между пубертета и двайсет и пет години?

– Така ли мислят римляните?

– Не искам да кажа, че жените след двайсет и пет не могат да са страхотни любовници и забележително надарени, но ако попиташ мъжете какви жени предпочитат, деветдесет и осем процента от римляните ще изберат тази възрастова група, без да се колебаят.

– Добре. Продължавай.

– Колко жени от цялата империя според теб са в тази възрастова група?

Лейди размисли, че жените живеят средно по шейсет години и тази привлекателна възраст трае не повече от петнайсет години.

– Бих казала ... двайсет и пет процента – отвърна тя.

– Вероятно по-малко, но да приемем, че са двайсет и пет процента. А колко привлекателни жени според теб има в тази възрастова група?

– Хм... петдесет процента?

– Сигурно и по-малко, но да речем, че са петдесет процента от двайсет и пет процента. И колко привлекателни жени от най-желаната възрастова група се оказва, че живеят сред нас?

– Дванайсет процента и половина от всички жени.

– Добре... Според теб колко мъже се опитват да вкарат тези жени в леглата си или си мечтаят за тях?

– Като включим и мечтаенето, вероятно процентът е близо до сто.

– Съгласен... Значи, ако всяка от тези жени спи само с един мъж през цялата си привлекателна възраст, колко мъже ще удовлетвори?

– Един на всеки осем – отвърна Лейди, която вече разбираше какво има предвид съпруга ѝ.

– Което значи, че седем мъже от общо осем ще трябва да се задоволят с непривлекателни или по-възрастни жени, докато си мечтаят да спят с красиви и млади. Прав ли съм?

– Да.

– За какъв процент незадоволени мъже говорим? – попита я той.

– Осемдесет и седем цяло и пет процента – отговори веднага Лейди. След това се намръщи. – Ами проститутките? Нали има много млади привлекателни проститутки в Рим и из цялата империя.

– Благодарение на Венера и на гилдията на проститутките около една трета от тези дванайсет и половина процента желани жени са обучени за доставят добър платен секс на поне половината от тези незадоволени мъже, иначе ще има бунтове, убийства и масови безредици из цялата империя. Но при цялото ми уважение и възхищение към много важната обществена и религиозна роля на проститутките, повечето мъже не могат да си позволят да правят секс с тях повече от два пъти на месец, което е съвсем недостатъчно.

– Ами куртизанките, конкубините и желаните жени, които правят секс с много любовници или имат многобройни любовни връзки, защото така им харесва?

– Ами куртизанките правят секс с много богати мъже, които са под пет процента и повечето от тях имат привлекателни жени, техни съпруги и конкубини. Огромната римска средна класа и военните имат ограничен достъп до най-желаните жени, повярвай ми. Не трябва да забравяме и около двайсет процента мъже, които са прекалено млади или прекалено стари, или прекалено бедни да пожелават каквито и да е жени.

– Колко военни служат под знака на орлите? – попита Ладиса, опитвайки се да си представи картината на римското население.

– Имаме всичко двайсет и осем легиона на активна служба с по пет хиляди души всеки, плюс поне още толкова срочнослужещи и персонал в тренировъчните лагери. Като прибавим и администрацията на армията и флота, общо около триста хиляди души.

– Чувала съм, че цялото население на империята заедно с Египет и присъединените владения е около шейсет милиона. Така ли е?

– Да, това показа последното преброяване от времето на Август, преди двайсет и пет години. Сега вероятно са малко повече.

– И са петдесет и две процента мъже и четиридесет и осем процента жени?

– Да.

– Значи военните, заедно със срочнослужещите и администрацията са само около половин процент от мъжкото население.

– Да. Но като имаш предвид, че римските граждани – включително жените и децата – са само шест милиона от тези шейсет, а армията и флотът се състоят най-вече от римски граждани, процентът скача към десет.

– Би ли казал, че римските воини са удовлетворени?

– Разбира се, Лейди! Голяма чест е да се запишеш в римската армия! Желаещите да станат легионери трябва да са поне метър и 72 сантиметра високи, в много добро здраве и да владеят някои основни умения. Те не само защитават границите ни и завладяват нови земи, но също така изграждат империята в буквалния смисъл на тази дума. Нашите воини са най-добрите дърводелци, зидари, водопроводчици, инженери, медици, каквото си помислиш. Построили са повече от седемдесет и пет хиляди километра римски пътища, многобройни акведукти, градове, здания от всякакъв вид. Преди да ги приемат в тренировъчните лагери, преминават много строги изпити. Трябва да могат да четат и пишат на латински свободно, да имат добра обща култура, отлични познания по римска история и да уважават боговете на империята, дори боговете на земите, които окупират. Знаеш ли колко легионери почитат Митра, бога на възраждането, който е партански (персийски)? Или Изида, всемогъщата египетска богиня с десет хиляди имена, която едновременно скандализира и очарова масите? Или дори келтските богове, най-вече Один?

– Да, Кал! Знам каква голяма роля играят вашите легиони в романизирането на света. Но сексуално задоволени ли са воините ви?

– Ами привлекателните варварски жени винаги се са тълпели около римските военнослужещи, разположени по границите на империята, а легионерите, центурионите и другите командири имат възможност да харчат големите си месечни заплати за местни куртизанки или да покровителстват проститутки от някой култ, дори обикновени курви, даже да си взимат конкубини от фермерските и търговските семейства на провинциите.

– И когато завладеят вражески град, изнасилват всички жени, нали?

– Естествено. Привилегията да изнасилиш жените на победения враг е право на всички воини от всички страни по света от хиляди години. Това е първичен инстинкт на всички мъже още от зората на времето.

– Разбирам – каза Лейди. – Нека обобщя ситуацията. Десет процента от римските граждани, които са част от армията, са доволни от сегашното състояние на нещата. Дванайсет и половина процента са доволни, защото притежават желаните жени. Пет процента са богатите, които взимат най-красивите момичета. И двайсет процента са прекалено млади, прекалено стари или прекалено бедни дори да мечтаят да спят с най-желаните жени. Така остават петдесет и два и половина процента от римските граждани, които копнеят за най-привлекателните жени, но трябва да се примиряват с непривлекателните или да правят секс два пъти в месеца с проститутки. Така ли излиза?

– Да. Не е ли обезпокоително?

– Аха... – призна Лейди.

– И ако преброиш и всички мъже, които не са граждани, извадиш десетте процента щастливи легионери, получаваш, че шейсет и два и половина процента от мъжете нямат достъп до привлекателните жени.

– И това се получава, защото мъжете контролират положението?

– Разбира се. Мъжете се борят за малкия процент желани жени, като ги спечелят, ги заключват в къщите си и ги държат само за себе си. Тази система не може да осигури приемливо ниво на щастие. Първо, има прекалено много незадоволени мъже, особено сред младежите и средната класа. И второ, жените не могат да изразят похотта си към други мъже, без да бъдат наказани по някакъв начин от родители, роднини, съпрузи и дори любовници. Затова има толкова много недоволство, гняв, ревност и завист, които пораждат омраза и пилеят съзидателността.

– Тази ситуация може ли да се промени?

– Не е лесно, но ще трябва да опитаме да подобрим сексуалния обмен, който е ключов за щастието.

– А Сатурналиите и особено Луперкалиите не носят ли някакво облекчение?

– Сатурналиите са религиозен празник, който дава на робите ни възможност да играят ролята на господари за няколко дни. Луперкалиите продължават само петнайсет дни. Те дават на мъжете и жените шанс да се срещат и да правят много секс, но тези празници са прекалено кратки и дори през тях повечето привлекателни жени се държат под ключ. Трябва да има Луперкалии всеки месец, но тъй като повечето вакханалии (оргии) се провеждат на публични места, по улиците, площадите, парковете и пазарите, ще се стигне до нарушаване на обществения ред.

– Разбирам... – кимна Лейди. – А мислиш ли, че едно голямо празненство в двореца ще донесе повече облекчение?

– Искам само нашето празненство и всички други след това, както и откриването на дясното крило на двореца за широките маси, само да даде пример и да предаде послание.

– На мъжете ли?

– И на мъжете, и на жените. Ще покажем на всички мъже, че императорът редовно освобождава всичките си жени от своя контрол, значи те могат да направят същото. На жените ще покажем, че дори най-красивите жени в империята – ти, Друзила, Агри, Пиралис и другите прекрасни гостенки – са надарени от боговете с повече сексуална енергия от мъжете и...

– Чакай малко – прекъсна го Ладиса. – Откъде ти хрумна, че жените имат повече сексуална енергия от мъжете?

– Хайде още малко математика... Колко пъти може един мъж да свърши, да речем, за шест последователни часа секс?

– Хмм... с една и съща жена? .

– Не... да приемем, че го прави с колкото жени си поиска.

Ладиса се замисли.

– Шест пъти? – предположи внимателно.

– Вероятно толкова, но само ако е под двайсет години. Ако е над трийсет, ще е доволен, ако свърши и три пъти, а над четиридесет – само два. И оргазмите намаляват с всеки десет години, прибавени към възрастта. Пък и дори съвсем млад мъж не може да прави непрекъснато секс с жена и дори с много жени повече от, да речем, час.

– Час? Не... ще трябва от време на време да си почива.

– Виждаш ли? Ерекцията не може да продължава толкова дълго, а производството на сперма си има някакви граници.

Лейди кимна.

– А сега обратно – колко пъти можеш да свършиш за шест часа с колкото любовници си пожелаеш, включително и Инцитатус?

– Ами, само с Инци имам по двайсет или трийсет оргазма всеки път, когато го правим, а мога да свърша и повече пъти, ако той продължи по-дълго.

– А после не свършваш ли и с мен?

– Разбира се, Кал! Когато съм толкова възбудена, мога да свършвам буквално на всяка минута или две.

– Е? Осъзнаваш ли сега, че вие жените сте по-надарени сексуално от мъжете?

– Да, но мислиш ли, че на всички жени им се прави много секс?

– Ако имаха свободата да го поискат, биха го правили. Не виждаш ли ти каква способност за правене на любов имаш и колко добре се чувстваш, защото аз те пускам да следваш инстинктите си и да реализираш фантазиите си?

– Такава късметлийка съм, Кал... – призна Лейди и го целуна страстно. – Правиш ме толкова щастлива! О, знаеш ли? Вчера направих нещо дребно...

– Наистина ли?

– Аха.. Отидох да яздя Инци в парка около храма, където се оженихме, и срещнах Ения, съпругата на Макрон.

– Хмм, защо не ми каза?

– За Ения ли?

– Да. Как се срещнахте?

– Тя яздеше своя кон заедно с един слуга. Позна ме и си поговорихме малко.

– Какво ти каза?

– Че не идва в двореца, защото бракът ѝ Макрон се разпада и тя не иска да кара него и теб да се чувствате неудобно. Изнесла се е от дома си преди няколко дни и сега живее при майка си. Мисля, че е фина и чувствителна жена... Харесват ми овладените ѝ маниери.

– Правихте ли нещо двете?

– Моля те, Кал! Как дори си го помисли?

– Ами... тогава каква дреболия си направила?

– Наистина ли искаш да знаеш? – прошепна му тя с невинна, но съблазнителна усмивка.

– Разбира се, скъпа. Обожавам, когато ми разказваш колко си палава.

– Ами... Знаеш ли, когато яздя Инци, винаги отдолу се чувствам загрята и подмокрена. Затова, след като приключих разговора с Ения, се върнах при Инци... Нейният слуга, млад сабинянин на име Секст, на около шестнайсет години, потупваше любимия ми жребец. Направи ми комплименти за Инци, после видях, че Ения, Аркана и Кардикса галопират заедно по поляната и прескачат клони, поставени там с такава цел. И аз исках да правя същото, затова Секст ми помогна да яхна Инци. Тогава забелязах, че зяпа слабините ми, когато разтворих крака, за да се възкача.

– С тези дълги крака можеш да накараш и младенец да те зяпа там – вметна Калигула и започна да се възбужда. – Хареса ли ти?

– Предполагам... Всъщност той ме погали по бедрото, което беше близо до лицето му, и попита дали не е прекалено студено да яздя без панталони. Отвърнах, че в Британия не носим такива дрехи и че топлината на коня ми е достатъчна, за да не ми е студено. Оставих го да ме погали по задните части, но тогава изведнъж чух шум и погледнах към дърветата. Дива котка гонеше малък заек. О, Кал... заекът беше толкова сладък и миличък! Сърце не ми даваше да оставя да го убият! Скочих от Инци и хукнах през храстите, за да спася прекрасното същество от жестока смърт. Секст ме последва. Котката избяга. Искахме да хванем заека, но той подскочи и също ни избяга, и така накрая със Секст се озовахме на земята прегърнати. Той ме погледна. Аз останах без дъх. Постави веднага ръка между бедрата ми, отмести препаската и проникна в мен с пръст...

– Дълбоко, както аз сега? – прошепна Калигула и също пъхна пръста си в нея.

– О, да, Кал! Разтворих крака и само след миг вече го правехме... Ммм, много, много бързо, като зайци. Бум, бум, бум... О, хареса ми, знаеш ли? Но не можех просто така да се овъргалям със слугата на Ения, затова го претърколих и се откъснах от него. Изтичах до Инци, отвързах юздата му от дървото и скочих на гърба му. Поех в галоп към Ения, Аркана и Кардикса... О, Кал! Цялата горях и само от потриването на чатала в гръбнака на Инци свърших така, както не бях от месеци! Можеш ли да повярваш?

Калигула знаеше, че Лейди казва истината, и отново прави любов с нея, като имитираше скоростта на заешкото сношение, което толкова ѝ бе харесало с младия слуга сред дърветата. Накара я да свърши и да му каже, че наистина жените могат да правят много повече секс от мъжете и че който говори обратното, трябва да бъде хвърлен на лъвовете или бавно набит на кол на арената.

22.

– Как е тя? – попита Катег тапицера, докато преглеждаше съобщението на Друзила, което шпионинът му бе донесъл тази вечер, три дни след като той ѝ прати бележка с молба да му даде информация за Публикола и Марк Виниций.

– Изглежда добре – отвърна Хорея. – Но не ми даде пропуск да отида до покоите ѝ, каза, че императорът я държал под строг контрол. Убедена е, че агенти на брат ѝ я шпионират непрекъснато.

Катег прочете цялото писмо на Друзила. Гръцкият ѝ бе безупречен, нямаше никакво съмнение в това.

Отчаяна съм, любов моя. Няма начин да дойда при теб, а най-много от всичко искам да усетя ръцете ти около себе си. Питай Хорея какви проблеми имам. Поразпитах за Публикола и Марк Виниций. Дадох на цензора робинята ми Октавия след представлението на нони. Нищо повече не знам, не съм се виждала повече с нито един от тях. Подхвърлих името на Публикола в разговор с брат ми, но той не изглеждаше заинтригуван от него по някакъв друг начин, освен като актьор. Колкото до Виниций, в документите на Тринайсети легион открих, че се канят да го обявят за Герой от войната. С титлата ще го удостои Галба по молба на брат ми в началото на пролетта. Не знам дали тази информация ти върши някаква работа, скъпи. Нямам какво повече да съобщя по твоите въпроси. Но трябва да споделя с теб нещо друго, което е много важно. Кал дава голямо празненство в двореца на календи през февруари в чест на началото на Луперкалиите. Това, което е намислил да кара гостите да правят, е направо отвратително! Препоръчвам горещо всички републиканци и бони да бойкотират това празненство групово! Участието в него ще опетни завинаги нашите най-чисти републикански идеали! Ще се опитам да се срещна утре с Хорея и да видя дали ми носи отговор от теб. След това ще трябва да чакам края на Луперкалиите, за да се видим отново. С цялата ми любов, Друзила

С изключение на нежните ѝ любовни думи, новините бяха изключително лоши. Сенаторът освободи Хорея, като му заръча да дойде утре сутринта, за да вземе отговора за имперската принцеса.

Цялата схема, замесваща Калигула в скандала с Ирод Агрипа и Ювения, се беше провалила. Молбата на императора към Галба да обяви Марк Виниций за Герой от войната в началото на пролетта беше ясен знак, че примус пилус на Тринайсети легион трябваше да остане на служба в Колония Агрипина до датата на официалната церемония. А след като получеше тази голяма награда, героят от войната щеше да е толкова признателен на императора, че би направил за него всичко. Интересно би било, помисли си Катег, да се разбере кога точно Калигула е поискал от Галба да обяви Виниций за Герой от войната. Ако няма някакво невероятно съвпадение, тогава датата, на която Калигула е отправил искането, може да хвърли някаква светлина върху вероятните изтичания на информация и дали това е станало чрез Публикола или чрез някой друг.

Предложението на Друзила никой от лидерите на боните и републиканците да не идва на празненството на императора за откриването на Луперкалиите беше доста озадачаващо. Какво бе намислил Калигула? Възможно ли бе това да е официалното представяне на новия и все още таен култ към Матер Либертас, за който Катег наскоро получи поверителен доклад? Вероятно не. От доклада сенаторът знаеше, празненството щеше да е пищно и да се проведе в напълно обновеното дясно крило на двореца. Много лидери на опозицията имаха желание да присъстват. Но щом като Друзила използваше такива силни думи за отвратителните събития, планирани от Калигула, Катег реши да свика спешна среща на съмишлениците си, за да обсъдят бойкота.

Докато пишеше кратки съобщения на най-видните си другари, Катег разсъждаваше дали да покани и Публикола Тудитаний на съвещанието. Накрая, без да си дава сметка какви трагични последствия щеше да има решението му върху събитията от тази вечер, той реши все пак да го покани. Публикола му помогна много да си уреди среща с Друзила и да не го повика заедно с останалите републикански лидери, би било равносилно на директна и ненужна проява на недоверие. Освен това, като оставеше Публикола да говори свободно на срещата, сенаторът смяташе, че ще може да разбере дали да му вярва и за по-нататък, когато конспирацията навлезе в заключителната си част. Разбира се, Катег нямаше намерение да споменава на никого и дума за Друзила и за култа към Майка Свобода.

***

Същата нощ изоставената съпруга на Публикола, Скрибония Фабиана, потомка на големия патрициански род на Фабиите, беше на вечеря в дома на Катон Непос.

Заедно с братовчед си, републиканския лидер Фабий Лентул, и двама други бони, Тулий Сергий и квестора Лициний Сцевола, отвратително високомерната Скрибония се опитваше да убеди богатия баща на Нимфиада, Калист, и двама други заможни благородници да създадат ново съдружие и да съберат достатъчно средства, за да откупят огромното имение на Муций Регулат на ватиканския хълм. Идеята на боните бе да превърнат Вавилонския тематичен парк на Регулат в манеж за езда и да го нарекат Циркус Ватиканус.

Морализаторските им намерения не бяха тайна. Те ненавиждаха проекта на Регулат, тъй като той щеше да съживи любовта на римляните към вавилонските сексуални екстравагантности и да привлече тълпи източни проститутки, танцьорки и куртизанки в Рим и така да направи Вечния град още по-разпуснат, отколкото според тях бе станал след края на републиката.

Калист симпатизираше на идеята им, но не по морални причини, разбира се, а защото модерните манежи за езда бяха печеливши начинания. Единият от благородниците, Тит Квирит, заяви, че като изкупят имота на Регулат, биха могли да построят неговия вавилонски тематичен парк, който според изчисленията му би бил по-печеливш от новия манеж.

Скрибония и боните очевидно се обидиха при това предложение.

– Ще оттегля подкрепата си, ако съдружието се насочи към подобна инвестиция! – изрева Катон Непос.

– Ние, Фабиите, никога няма да вложим пари в проекта на сводника! – отекна след него Скрибония.

– Уставът на новото дружество трябва ясно да декларира, че вавилонският разврат и всички други видове разгулни практики няма да бъдат обект на нашата делова работа – уточни Фабий Лентул, който не беше точно моралист, но смяташе, че републиканската партия трябва да настоява за по-стриктни правила при публичните игри и развлеченията.

За да успокои разгорещения дебат, младата съпруга на Тит Квирит – апетитна брюнетка на име Деми – се включи с друга идея. Тя предложи да посветят Ватиканския хълм на Култа към Пан, бога на цялата природа, похотливо и обичащо забавленията божество с рога и копита, получовек, полукозел, символ на властта и мъжествеността. Макар че Пан винаги се бе радвал на огромна популярност и бе почитан от векове от гръцката цивилизация, а сега от мъже и жени – особено от жени – в Римската империя, храмовете му бяха недостатъчно големи, за да предадат величието на природата, представлявано от него.

– Ще засадим дървета, ще направим потоци, езера, водопади и естествени фонтани. Ще построим дървени къщички, изкуствени пещери, пътеки и алеи, заобиколени от статуи на всички богове от Пантеона, и всички пътища ще водят към площад с голяма статуя на Пан – разгорещи се Деми.

– Разбира се, Деми,.. – прекъсна я саркастично Тулий Сергий. – Дали да не населим пространството с голи нимфи, които да развратничат със сатирите? – обърна се той към останалите бони.

– Отлична идея, Сергий! – изписка съпругата на патриция, без да схване сарказма. Скрибония и боните я изгледаха с нескрито презрение.

– Пан не заслужава да му се посвещава никакво място в Рим! – възкликна Сцевола. – Този грозен бог е символ на всичко лошо в природата!

– Тит! – провикна се Деми към съпруга си. – Тези хора богохулстват!

Благородникът ѝ даде знак да млъкне и да престане да нагорещява повече атмосферата.

– За какви богохулства говориш!? – изръмжа Катон Непос на Деми. – Почтени и добродетелни жени обвиняват Пан, че влиза в спалните им посред нощ и ги изнасилва, докато съпрузите им спят.

– Тези жени са сънували, Пан има твърде голяма верпа! – контрира го Деми.

– Такава ли ще ти влезе в задника тази нощ? – нахвърли ѝ се с отровна жлъч Скрибония.

– Името на Пан скоро ще бъде сменено на Сатана! – провикна се Сцевола.

– Какво е Сатана? – поинтересува се разгневената Деми.

– Сатана е... е... Дяволът! – произнесе Сцевола почервенял от бяс.

Всички се спогледаха озадачени. Никой не бе чувал нито за Сатаната, нито за Дявола.

– Какво искаш да кажеш, Сцевола? – попита Катон Непос, който се чувстваше като хванат в небрано лозе след изказването на сподвижника си.

– Божествеността на Пан ще бъде отнета, той ще бъде запратен в подземния свят и превърнат в чудовище – просъска Сцевола.

– Тит! – извиси пак глас Деми. – Нима ще продължаваш да слушаш тези глупаци и няма да реагираш?

Докато Сцевола мърмореше нещо за нов култ, който щял да разпне всички и да хвърли целия свят в тъмнина, слуга предаде на Катон Непос съобщение. Беше поканата на Катег за незабавна среща на водачите на коалицията. Непос отведе своите съмишленици бони настрани и ги информира, че трябва веднага да тръгнат за дома на Катег в Карина. След това предложи на Калист и другите двама благородници да останат, но тъй като вече беше късно, те решиха, че е време да си вървят.

– Какво става? – попита шепнешком Скрибония братовчед си Фабий Лентул.

– Спешна среща у Катег – отвърна ѝ той също така шепнешком.

– На всички ли? – промълви Скрибония.

– Да.

Пред къщата на Непос, докато групата се разотиваше и се качваше по носилките, Скрибония нареди на двамата си роби да отнесат нейната носилка в резиденцията на бившия ѝ съпруг.

Публикола беше в леглото с Октавия, когато старият му слуга Флорий почука на вратата и му предаде спешното съобщение от Катег. Цензорът се раздразни също като Октавия, която бе правила любов с едрия мъж с цялата си младежка страст и бе приключила точно преди влизането на Флорий. Публикола я целуна и прегърна, след това я помоли да бъде търпелива и да си поспи добре. Знаеше, че такива срещи често продължаваха до зори. На излизане погледна водния часовник в атриума и забеляза, че оставаше около половин час до полунощ.

Скрибония пристигна пред дома на бившия си съпруг, нареди на двамата роби да я отнесат до задната алея и ги остави да я чакат там. Все още имаше ключ за задната порта, влезе с него и тръгна през къщата. Две маслени лампи хвърляха слаба светлина в атриума, но тя мина тихо като тарантула покрай стените. Стигна до тъмната кухня, свали си наметката и започна да рови в едно чекмедже. Стаята на Флорий беше до кухнята, той чу шум и стана.

В спалнята на Публикола на втория етаж Октавия спеше като един от онези елисейски ангели, които я отнесоха в небесата по време на представлението "Невинност срещу зло".

Скрибония се качи незабелязано по стълбите.

– Домина? – повика един глас на няколко стъпала зад нея.

Кокалестата патрицианка замръзна. След това се намръщи и се обърна. Старият слуга преглътна. Под трепкащата светлина на маслената лампа бившата съпруга на господаря му изглеждаше още по-ужасна от Мегера, противната героиня, която изигра преди петнайсет дни в театъра на императорския дворец.

Забеляза, че нещо проблясва в ръцете ѝ, но прекалено късно. Скрибония заби касапския нож в гърдите му. Той затаи дъх, отвори широко очи и се строполи, без да извика, търколи се надолу по стълбището на мраморния под. Изглеждаше мъртъв.

– Сега двете ще се уредим сметките, малка кучко – изръмжа Скрибония на себе си и тихо отвори вратата на спалнята на бившия си съпруг.

Октавия не я видя да влиза, но шестото ѝ чувство я накара да се претърколи точно когато големият нож се стрелна към гърдите ѝ и потъна в дюшека. Тялото на Октавия се блъсна в нападащата я жена и я накара да изпусне ножа. Скрибония извика гневно и се стовари на пода от другата страна на леглото. В тъмнината, без дори да знае кой я напада, Октавия грабна ножа, измъкна острието от дюшека и с все сила нанесе десетина последователни удара в тялото на жената, докато не се увери, че нападателката ѝ вече не може да нарани никого.

Обляна в кръв и все още без да знае кого е намушкала, Октавия падна на пода. Сви се, изпаднала в шок, между леглото и трупа, стискаше ножа в ръка и трепереше неконтролируемо от ужас. Не можеше да мисли ясно, но очакваше да се появят и други нападатели и да скочат върху нея.

Разбудени от бъркотията, трима млади слуги изскочиха от стаята си, запалиха факли и хукнаха към атриума. Намериха стария прислужник в локва кръв. Все още беше жив.

– Флорий, какво стана? – попита единият младеж и повдигна главата му. Умиращият старец промърмори нещо неразбираемо.

– Кой го направи? – настояваше слугата.

– Скри-бо-ния се върнааа... тя и-има нож... – заекна Флорий в агония преди неминуемата си смърт.

– Къде е господарят?

– Той излезе... Сега тя убива Октавия... ооо... – мърмореше Флорий. След това изпусна последния си дъх живот и умря.

Слугите, които мразеха бившата си домина и обожаваха Октавия, разбраха, че хубавата робиня е в опасност, но пък не се чуваше шум от спалнята на горния етаж. Решиха да се разделят. Единият даде факлата си на своя приятел и излезе в градината, за да огледа. Другите двама се качиха на втория етаж с горящи факли.

Октавия все още седеше гола зад леглото и стискаше изцапания с кръв нож. Чу някой да влиза през вратата от другата страна на леглото и се приготви за най-лошото. Щом факлите осветиха лицето ѝ, тя скочи започна да размахва ножа.

– Спри, Октавия! Това сме ние, Дарион и Коват – прошепна единият слуга.

– Какво искате? – попита тя, като подозираше, че двамата млади мъже имат нещо общо с нападателната ѝ.

– Къде е Скрибония? – попита Коват.

– Коя Скрибония? – учуди се Октавия.

Дарион протегна факлата си към другата страна на леглото и откри трупа на бившата съпруга на Публикола.

Октавия позна жената, която бе убила, и припадна. Коват я вдигна на ръце, занесе я в съседната баня и я остави във ваната. Двамата прислужници набързо анализираха ситуацията. Очевидно след като господарят им е излязъл, Скрибония е дошла в къщата и се е опитала да убие Октавия от ревност и за отмъщение. Робинята обаче я е усетила и я е убила. Независимо че го е сторила, за да защити живота си, Октавия щеше да бъде обявена за виновна и без съмнение щяха незабавно да я осъдят на разпъване на кръст. Така повеляваше законът за робите, убили римски граждани, без значение дали е било в законна самоотбрана.

Трябваше бързо да измъкнат Октавия от местопрестъплението преди някой вероятен съучастник на мъртвата патрицианка да се появи в къщата. Измиха момичето и успяха да го свестят. Октавия се задъхваше от ужас, като разбра какво е направила и какво ще ѝ се случи, задето е убила Скрибония.

Слугата, който излезе навън, откри носилката на Скрибония на задната алея. Двамата ѝ роби бяха полегнали на земята, увити в тънките си наметки, и спяха.

Октавия се облече и се съгласи, че е най-добре да се върне в двореца и да чака новини от Публикола. За да я предпазят от неприятности, прислужниците щяха да свидетелстват, че ѝ е станало тъжно, като е останала сама, и е напуснала къщата преди пристигането на Скрибония. Щяха да поставят тялото на бившата си домина близо до мъртвия Флорий и да твърдят, че е убита от стария слуга. Все още със сълзи на очи, Октавия им благодари и се приготви да напусне дома на любовника си.

Междувременно Слав, третият слуга, се върна от двора и съобщи на другите двама, че носилката на Скрибония е на задната алея. Придружена от Коват, Октавия излезе през предната врата и отиде заедно с него пеша до двореца.

Дарион и Слав увиха трупа на Скрибония в голям чаршаф, занесоха го долу и го поставиха до тялото на стария слуга. След това се върнаха горе и измиха пода на спалнята, смениха изцапаните с кръв чаршафи, почистиха банята, взеха оръжието на убийството и слязоха в атриума. Преди да поставят двете тела в достоверно положение, което да подкрепи показанията им, те се върнаха в кухнята и намериха наметката на Скрибония.

– Знаеш ли... – каза Слав, докато пиеше вода. – Господарят ще загази много заради убийството на бившата си жена.

– Хмм... Защото е станало в къщата му ли?

– Да, и защото е убита от стария му слуга. –

– Разбирам...

– Семейството ѝ ще иска огромно обезщетение и вероятно ще го обвини, че той я е убил.

– Но, това не...

– Може и нас да обвинят, знаеш ли?

– Хм, прав си...

– Защо не сложим дъртата кучка в носилката ѝ? – предложи Слав с хитра усмивка.

– Ами двамата носачи? –

– Те спят.

Идеята не беше лоша. Така можеха да изчистят Октавия и себе си от вероятни подозрения и да предотвратят юридическите усложнения за цензора.

Дарион се съгласи. Двамата слуги се върнаха в атриума. За щастие Октавия не беше наръгала Скрибония в лицето. Двамата мъже я почистиха. След това наляха малко вино в гърлото ѝ, сложиха наметката на раменете ѝ, вдигнаха качулката и я понесоха навън към задната порта. Двамата носачи все още спяха в тъмната задна алея. Дарион и Слав пренесоха незабелязано тялото на Скрибония от другата страна на носилката и го поставиха на седалката вътре. След това дръпнаха пердетата, затвориха вратата и се върнаха до портата. Но на Слав му хрумна нещо по-добро. На пръсти отиде зад спящите носачи и бутна единия по рамото.

– Хей, госпожата се върна – каза му с дрезгав глас и покривайки лицето си. – Малко е пияна и иска да я отнесете веднага у дома.

Робът измърмори нещо, след това събуди и другия. Докато Слав бързо се връщаше към портата, робът запали факлата си, надникна в носилката през процепа на завесите и видя отпуснатата Скрибония вътре. Дарион и Слав затаиха дъх и го изпуснаха облекчено, когато носачите вдигнаха мъртвия товар и го отнесоха.

Когато Коват се върна от двореца, прислужниците решиха да поставят Флорий в леглото му и да кажат на Публикола, че старецът е починал в съня си. Твърде невероятно беше цензорът на провери трупа и да види раната, причинила смъртта му.

Всичко мина по плана на слугите. Публикола се върна призори от срещата в дома на Катег. Прислужниците му докладваха, че Октавия си е тръгнала през нощта, защото се е страхувала да спи сама. След това му съобщиха, че Флорий е починал. Цензорът се натъжи от новината. Отиде в стаята на Флорий и погали студеното вдървено лице на стария си слуга, без да подозира измамата. Нареди мъртвият роб да бъде отнесен на общественото гробище на хълма Есквилин и си легна.

На двамата носачи им се стовариха много повече беди. Когато пристигнаха във Фабиевата резиденция на Скрибония, отвориха вратата на носилката и откриха, че патрицианката е мъртва. След това видяха, че гърдите ѝ под наметката са покрити с кръв. Уплашени, те се опитаха да я върнат на стола ѝ, но двама охранители пред главната порта забелязаха, че нещо не е наред, и веднага се приближиха. Твърде неразумно двамата роби заявиха, че тяхната домина е пияна. Когато пазачите се увериха със собствените си очи, че е намушкана и убита, те сграбчиха носачите и ги заключиха в мазето. После повикаха помощ. След минути около носилката се бяха събрали робини, прислужници и членове на Фабиевия род.

Пренесоха тялото на Скрибония в атриума и го поставиха на една маса. Призори Фабий Лентул, патер фамилиас на Фабиите, се върна от срещата у Катег. Помириса устата на Скрибония и забеляза, че вони на вино. След това бързо разпита носачите. Двамата роби му разказаха за посещението на Скрибония в къщата на Публикола, но не успяха да обяснят задоволително как се е озовала в носилката. Без да се колебае повече, Лентул поръча да бъдат незабавно разпънати на кръст. Те знаеха, че присъдата на господаря не може да се обжалва, и последваха охранителите към границата на имота. Завързаха им китките със здрави въжета. Вдигнаха ръцете им на високи греди, специално построени за екзекуция на роби. Вързаните им китки бяха закачени на куки в горната част на всяка греда. И ги оставиха да висят така с вдигнати ръце, докато тежестта на собствените им тела не ги убиеше от задушаване.

***

В деня след тези ужасяващи събития Октавия се върна към службата си в банята на Друзила.

– По собствена воля ли се върна? – попита я имперската принцеса преди да свали робата си. – Или моят приятел, почитаемият цензор се отегчи от теб?

– По собствена воля, домина.

– Да не би да е бил прекалено груб с нежната ти кожа?

– В никакъв случай, принцесо. Той беше силен и мъжествен, но мил и наистина благороден и щедър.

– Е, ѝ? Тогава защо се прибра преди края на двата месеца, през които му разреших да те задържи в дома си?

– Почитаемият цензор е много зает и се боя да стоя сама в къщата му, когато излиза нощем.

Когато Бризея свали робата от раменете на Друзила, Октавия видя за първи път, че е обръсната и украсена с халки.

– Домина... – прошепна тя едва чуто и отвори широко очи. – Какво е това?...

– Халки, Октавия – отвърна принцесата. – да не се боиш от халки?

Бризея хвърли поглед към Октавия с подигравателно вдигната лява вежда, а останалите робини се закикотиха в шепите си. Те вече бяха свикнали да виждат господарката си в новия ѝ вид и се забавляваха с реакциите на Октавия.

След банята Друзила легна на масата за масажи. Накара Бризея да я обръсне и научи Октавия и някои от другите робини как да правят това, как да втриват в пубиса и подмишниците ѝ различни балсами, да острят бръсначите на твърда кожена лента и да движат стабилно острието по деликатната кожа, докато стане гладка като бебешка бузка.

– Какво е усещането от новите халки? – попита галската робиня и погали трите пръстенчета, които вече украсяваха перинеума на Друзила.

– Дупките са още малко възпалени, но за празненството ще заздравеят – отвърна тя. След това отиде в гардеробната, последвана от Бризея.

– Така и не ми каза кой сложи другите две халки на прекрасните ти слабини, домина – отбеляза Бризея, докато избираше туника от шкафа.

Друзила беше в добро настроение и започна да ѝ разказва...

Преди два дни, малко след пладне, отиде при Лао Шанг, китайския майстор, препоръчан ѝ от Катег, за да прегледа пробитата ѝ плът.

В малка усамотена къща на закътана уличка в гъсто населения плебейски квартал Транстибериум край югозападните крепостни стени на помериума на десния бряг на река Тибър Лао посрещна принцесата, като събра ръце пред гърдите си и се поклони многократно. Но това не значеше, че сервилничи. Той беше мъдрец и доктор по китайска медицина. Прехвърлил петдесетте, строен и със среден ръст, все още с гъста черна коса и дълга опашка, която висеше на гърба му изпод червената кръгла шапка, Лао бе облечен в лъскава китайска роба, дълга до земята, която му придаваше някаква мистериозност.

– За мен е висока чест, че сте отделили от времето си, за да посетите скромния ми дом, принцесо – каза Лао, докато поемаше наметката ѝ и я окачваше. – Трудно ли ме намерихте?

– Никак даже. Оставих носилката си на понс (моста) Сублиций и дойдох пеша през очарователните тесни улички съвсем сама. Радвах се на покритите с бръшлян стени, малките чешми и порти и живописната атмосфера. Само трябваше да спомена името ти и римляни, които очевидно много те уважават, ме доведоха до тук.

– Всяка сутрин лекувам различни пациенти и повечето от тях са римляни от квартала.

– Каква медицина практикуваш?

– Акупунктура.

– Така ли наричате продупчването?

– Не точно – каза Лао. Заведе Друзила в малкия си кабинет и ѝ показа дълъг свитък, окачен на стената, с подробна рисунка на човешкото тяло. След това извади дълги игли за акупунктура от една кутия. – С тези специални игли стимулираме възли в тялото и насочваме естествената енергия, като така лекуваме заболявания или повишаваме тонуса.

– И какво ще направиш, за да повишиш моя тонус? – попита Друзила, като забеляза тясната, облицована с черна кожа кушетка.

Лао я помоли да свали туниката си. Внезапният блясък в бадемовите му очи показа, че е впечатлен от невероятната ѝ красота. Друзила бе свикнала с възхищението, но въпреки това му се радваше всеки път, когато нов мъж (или жена) погледнеше голото ѝ тяло.

– Първо трябва да отпечатам тялото ви в ума си – обясни китайският лекар. Накара я да вдигне ръце и бавно да се завърти. Огледа всяка извивка и прецени пропорциите на високата ѝ фигура, като се опитваше да открие и най-малко несъвършенство в мерките ѝ, но не успя. Никога преди не бе виждал такъв безупречен женски екземпляр! А тя изпита гордост от отпечатъка, който остави върху обучения му ум, въпреки че изражението на лицето му не показваше никаква емоционална реакция. Взе инструмент и прегледа халките на зърната ѝ.

– Поставени са професионално. Никакви възпаления – установи той. Остави инструмента на малка масичка и раздвижи пръстенчетата. – Еднакви нерви ли стимулират от двете страни?

– Напълно еднакви – отвърна Друзила, усещайки, че се възбужда. И дори още повече, когато той постави длани на раменете ѝ.

– А сега, ако обичате, затворете очи. Ще поема вибрациите на жизнената ви енергия през ръцете си, за да преценя интензивността и качеството на енергийния поток.

Друзила въздъхна и затвори очи. Лао Шанг започна да глади кожата ѝ надолу към ханша и бедрата, по гърба и още по-надолу.

– С всичките си пациенти ли постъпваш така? – попита тя.

– Не. Работя само с жени. Моята колега, почитаемата лекарка Май Лин се грижи за мъжете.

– Защо така сте се разпределили? – попита Друзила, без да отваря очи.

– Вярваме, че съществуват противоположни енергии – Ин и Ян. Ин е женската, отрицателният полюс, а Ян е мъжката, положителният полюс. Допирът между Ин и Ян е фундаментален за нашия процес на лечение и не би се получил, ако жена лекува друга жена или мъж – мъж.

– Откога си в Рим? – продължи да разпитва Друзила, докато Лао не спираше да гали тялото ѝ навсякъде от главата до коленете и да опипва задните ѝ части.

– От около десет години.

– Никога не съм чувала за твоите медицински умения в двореца.

– Имате ли познати в двореца?

– Ами живея там. Аз съм сестра на императора.

Леко колебание в ръцете му беше единственият израз на изненадата му.

– Не знаеше ли? – попита тя и разтвори крака, за да му позволи да поглади слабините ѝ.

– Не. Казаха ми, че сте римска принцеса, но не знаех, че сте от най-висок ранг.

– Това притеснява ли те?

– Никак даже. В Китай също съм лекувал неведнъж имперски принцеси.

– Добре. Мислиш ли, че имам нужда от акупун... ктика?

– Всички имат нужда от акупунктура от време на време, дори когато са здрави като вас, принцесо. Искате ли да опитате?

Изпадналата в нега Друзила се съгласи. Лао постави дебела кръгла подложка в средата на тясната кушетка и я закрепи от двете страни.

– Сексуалната интимност важна част от живота ви ли е?

– Изключително важна, Лао. Защо питаш?

– Ако сте съгласна, ще стимулирам възлите ви със специфична цел, за да заздравя мускулите и лигавиците на гениталиите ви.

– Мислиш ли, че имам нужда от това? – поинтересува се принцесата.

– Вероятно не. Но това ще подобри естествените ви реакции.

Друзила се усмихна. След това се остави да ѝ помогне да легне по корем на кушетката. Нагласи гърдите си във вдлъбнатините на кръглата подложка, които бяха направени специално, за да предпазват бюста от смачкване, постави корема си на издигнатата част на подложката, а краката – от двете страни на кушетката.

– Отпуснахте ли се? – попита той, като гледаше вдигнатите ѝ задни части, обръснатия ѝ пубис и халката на перинеума, които вече се виждаха съвсем добре.

– Продължавай – каза тя и отпусна глава на скръстените си ръце.

Внимателно и компетентно Лао сложи няколко игли близо до четвъртия и петия ѝ шиен прешлен и още няколко надолу от двете страни на гръбнака ѝ. След това бавно промуши една игла в опашната ѝ кост. Тя затаи дъх. Аналните и вагиналните ѝ мускули започнаха да потрепват и да се свиват около пръстенчето на перинеума ѝ.

– Сега ще започнете да се потите, но моля ви, не се притеснявайте – каза той и завъртя дръжката на иглата в опашната ѝ кост. – Това е естествена реакция, която показва, че лечението действа.

След минути цялото ѝ тяло плувна в пот, сякаш взимаше парна баня. Лао продължаваше да върти иглата и да потупва щръкналите ѝ задни части, да мокри ръката си в потта ѝ и да я души.

– С ваше позволение ще отпечатам вкуса ви в устата си – каза той.

Друзила бе в предоргазмено състояние и едва простена "да". Лао се наведе към плувналите ѝ в пот слабини, постави устата си на ануса ѝ и пъхна език вътре. След това осмука перинеума ѝ, достигна до малките ѝ срамни устни и опита соковете ѝ. Спазмите на приближаващия оргазъм станаха по-силни, но убожданията на иглата, която той не преставаше да раздвижва в опашната ѝ кост, не му позволяваха да се разрази.

– Имате забележителна енергия, принцесо – заяви китайският мъдрец, когато приключи с опитването. Докато забиваше четири нови игли около розетата ѝ и четири в перинеума ѝ, Лао ѝ каза, че ефектът на лечението ще трае месеци напред. Повъртя за кратко иглите, след това ги извади и ѝ помогна да легне по гръб. Сложи стъпалата ѝ на две високи поставки, които закрепи в края на кушетката, и продупчи внимателно зърната ѝ, от което цялото тяло на Друзила завибрира от внезапна похот. След това постави игли около халката на клитора ѝ и провокира бързи, но все пак контролирани контракции в гениталната ѝ област.

Впечатлен от невероятното ѝ сексуално здраве, което според неговото медицинско образование беше извор на върховна интелектуална и физическа форма, Лао я попита дали иска да ѝ постави още две халки на перинеума.

– Те ще ви доставят още удоволствие, когато стигате до оргазъм с любовниците си – обясни той. – А когато не правите любов, ще увеличат притока на жизнено важната лимфа в тазовите ви мускули и лигавици, като ги поддържат стегнати и млади през целия ви живот.

***

Друзила нагласи разсеяно туниката си в огледалата на гардеробната си, наблюдавайки как Бризея слуша разказа ѝ и си гризе ноктите.

– Опита ли вече какъв е сексът, след като получи още две халки на перинеума? – попита Бризея с ревност.

– Да... Лао свърши прекрасна и безболезнена работа. Извади всичките си игли от мен, след това намаза слабините ми с мехлем, остави го да подейства и след това ме продупчи. Като постави двете допълнителни пръстенчета на перинеума ми, останах няколко часа в кабинета му...

– С него ли го направи?

– Не. Той е професионалист. Искаше просто да се увери, че двете ранички са зараснали, и през това време ми разказа много интересни неща за китайската медицина и китайския начин на живот. Знаеш ли колко са напреднали?

– Колко?

– Ами не мога да ти предам всичко, което ми каза. Правят истински клинични изследвания с всякакъв вид хора и... О, нека ти кажа кое най-много ме порази. Открили са, че всички човешки същества, независимо от пола и възрастта, получават ерекция по време на сън.

– Нима?

– Да... Лао Шанг не е човек, който би дрънкал глупости. Експериментирали с хиляди хора и всеки път наблюдавали едни и същи реакции. Мъжете получават по четири-пет ерекции всяка нощ, а клиторите на жените се втвърдяват със същата честота.

– Това е невероятно... Дали не е дело на Морфей?

– Странно, и аз му зададох същия въпрос.

– И той какво ти отговори?

– Морфей не е познат в Китай. Те вярват в други богове и духове, които са в общи линии подобни на нашите, но с различни имена. Но Лао има много разумно обяснение. Единствената причина за неволните нощни ерекции на мъжете и жените е следната: природата.

– И защо?

– Целта на природата е да държи гениталиите ни в изправност. Каза ми, че мъжете имат склонност да пазят жените за себе си, като лъвовете, овните и останалите животни. Това поражда стрес не само у горките жени, чието естествено желание за разнообразие се потиска, но и у мъжете.

– Но мъжете правят секс с много жени, нали? – попита Бризея.

– Само ако имат богатство и власт или са красавци. Останалите спят непрекъснато само с една жена. Тъй като монотонният секс не прави мъжете щастливи, те се борят за други жени, включително и омъжени, като така провокират ревност, омраза, вражди, убийства и дори войни.

– Хм, звучи ми познато.

– Права си, Бризи. Това се случва и в нашата римска цивилизация. Но най-интересното, което Лао ми каза, е следното: тези ерекции ни служат да напомнят на подсъзнанието ни, че трябва да се облекчаваме сексуално всеки ден. Това не е само необходимост за физическото ни здраве, но ни провокира да се отървем и от предразсъдъците, които не ни позволяват да правим секс. Разбира се, когато се събудим, не помним, че сме имали ерекция. Но ако се замислим, тогава сякаш у нас се пробужда някакъв глас, който ни казва, че трябва да го правим винаги когато имаме възможност.

– Гласът на природата?

– Точно така.

– Ами животните? Те имат ли също нощни ерекции?

– О, ето още нещо невероятно, което той ми каза. Знаеш ли, че освен жените, никоя друга женска от бозайниците няма клитор?

– Това е, защото имаме ръце – отвърна Бризея. – И започваме още от детство да потриваме розовата си пъпка, веднага щом открием какво е усещането.

– Лао твърди, че маймуните и големите човекоподобни също имат ръце. Но докато мъжките мастурбират доста често, женските маймуни не го правят, защото нямат клитор, с който да си играят.

– Я виж ти... Не сме ли деца на боговете? Та нали Ерос и Венера са дали на всички ни това чудесно копче на удоволствието?

– В това няма съмнение – потвърди Друзила и забоде брошка в косата си. – Но Лао смята, че клиторът ни прави много по-различни от другите бозайници и трябва да се чувстваме по-равни с мъжете, да имаме любовници като тях и да не се оставяме да ни третират като лъвиците, овцете или сърните. Как изглеждам с тази брошка?

– Изглеждаш прекрасно, домина. Но все още не си ми казала кога прави любов след продупчването.

Друзила погледна привлекателната си галска робиня. Въпреки че стоеше елегантно изправена, личеше, че нямаше търпение да научи.

– Обичаш да ти разказвам за похожденията си, нали?

– Разбира се, така се чувствам по-близо до теб.

– Добре тогава... Когато излязох от дома на Лао, вече беше тъмно. Вървях из квартала Транстибериум към понс Сублиций, където бях оставила носилката си, но от движението на краката си усещах осезателно силната стимулация на пръстенчетата. Трябваше да спра и да се облегна на една колона, за да се успокоя. Към мен се приближиха двама мъже и ме попитаха дали съм добре. Казах, че съм си навехнала глезена. Те ми предложиха да ги прегърна през раменете и така да ми помогнат да вървя, без да пренасям цялата тежест на краката си.

– И какви бяха тези мъже?

– О, зидари. Доста опърпани, с мръсни крака, но млади, под трийсет години. Все още миришеха на магарета след работния ден. Разбира се, аз бях с наметка, но усетих грубите им ръце върху долната част на гърба си. Само се опитваха да ми помогнат, но въпреки това... се възбудих заради халките и ги прегърнах по-здраво през раменете. Те също усилиха захвата си върху ханша ми. Аз леко простенах... "Спрете за малко", казах им. Те ме заведоха на тъмно място под една порта... "Глезенът ме боли", заявих. Единият клекна. "Дайте да погледна", помоли. Аз протегнах крак. Другият пъхна ръка под наметката, започна да ме гали по корема и да раздипля полите на туниката ми. Аз простенах отново. "Стойте мирно, хубава жено", каза той и прилепи устни до шията ми. "Ще ви изправим на крака." Пръстенчетата ми пулсираха, сякаш бяха живи.

– Те видяха ли ги? – преглътна Бризея, седнала на кушетката.

– Изчакай... Клекналият свали ботуша ми и започна да масажира глезена. Изправеният продължаваше да надига полите ми. "О, да!", прошепнах аз, когато усетих как този отдолу започва да движи мазолестите си ръце по краката ми. Полите ми вече бяха вдигнати на ханша. "О, тя е обръсната", възкликна клекналият мъж и целуна слабините ми, започна да ме изяжда веднага щом разтворих бедра. Като напипаха и пръстенчетата ми, веднага ми се нахвърлиха, свалиха напълно туниката ми и останах гола под наметката. Направиха го толкова бързо! Дебелите им пръсти триеха шестте ми халки горе и долу, завираха се в мен, мокреха се и ме караха да се потя. Две изгладнели усти ме хапеха. Устремих се към оргазъм, дишах тежко и стенех. "О, да! Точно така! Вземете ме!", извиках, когато усетих твърдите им членове да се опират в бедрата ми. Вдигнаха ми краката, разтвориха ги и започнаха да ме чукат, подпряна на стената под слабата светлина, идваща от близките прозорци. Не можеш да си представиш, Бризея, колко стегнат и набъбнал беше кунусът ми, и всичко това заради халките. Първият, който проникна в мен, ме накара да свърша много силно, влизаше бързо и дълбоко, навътре-навън като разгонен коч, после другият...

– О, домина... – задъха се Бризея, която вече се бе опънала на кушетката и мастурбираше.

– Знам... И аз се възбуждам само като ти го разказвам. Но има още... "Имам стая наблизо", каза единият, докато все още се чукахме като полудели. "Искаш ли да отидем там?" попита другият, който ме държеше. "Колко е далеч?", успях да изрека с дрезгав глас, не исках да спираме. "На края на алеята". Отидохме, но спирахме по пътя няколко пъти, да се чукаме пак, подпрени на стените. Не можеха да се откъснат от мен, а аз наистина бях ненаситна. Стаята беше разхвърляна. Почувствах се мръсница. Те ме оправиха наистина грубо. Пълна програма. Не знам колко силно съм викала. И други влязоха и ми се изредиха. Мисля, че свърших поне двеста пъти като вулкан. Цялата бях в сперма. Измиха ме със сюнгери и пак ме подхванаха. Халките ми непрекъснато ги възбуждаха...

– Моля те, Друзила. Спри! Подлудяваш ме от похот! – простена галската робиня, докато трескаво търкаше слабините си.

Друзила застана на колене пред разтворените ѝ крака и я загледа. Забравила за положението си, Бризея сграбчи главата ѝ, наведе лицето на принцесата към мократа си вулва и започна да вика, когато тя я засмука лакомо и страстно. Друзила обичаше галския ѝ вкус и начина, по който Бризея ѝ връщаше всяка целувка, всяко ухапване и всяка ласка. Правиха любов и свършиха заедно, докато принцесата ѝ разказваше още подробности от невероятното си приключение с двамата зидари.

– Искаш ли да отида при Лао Шанг и да се продупча по същия начин като теб? – попита Бризея след секса, когато нежно се прегръщаха.

– Не, не, не... Не можеш.

– Защо?

– Защото си падаш по грубия секс и когато го правиш, мъжете ще полудеят и ще откъснат пръстенчетата, а заедно с тях и плътта ти. А на теб това дори може да ти хареса, не съм ли права?

– Но нали и ти си била заобиколена от полудели мъже в онази разхвърляна стая?

– Не, не точно.

– Какво имащ предвид?

– Измислих си го, за да те възбудя.

– Всичко ли?

– Не... Двамата зидари ме отведоха под портата и наистина ме съблякоха и изчукаха, подпряна на стената, след това ме изпратиха до носилката и се прибрах.

– Нищо, историята ти ми хареса.

– Защото имаш палав ум.

– Не се ли притесняваш, че могат да ти откъснат халките по време на празненството? – попита загрижената Бризея.

– Не. Никой няма да си позволи да ми го причини.

– Не искаш ли да те наглеждам?

– Съжалявам, Бризея, но на празненството няма да се допускат роби. Дори прислужниците, които ще поднасят храна и напитки, ще бъдат свободни граждани, чужденци или освободени роби, които не са при господарите си повече от година. Не ти ли казах това?

– Да, каза ми...

– Не искаш ли да отидеш в игралния дом на Муций за няколко нощи по време на Луперкалиите?

– Искаш ли да го направя?

– Разбира се. Искам да се почувстваш истинска жена.

Бризея я прегърна силно ѝ плъзна пълните си устни по пръстите ѝ.

– Друзила, скъпа... Дали някога ще разбереш колко те обичам? – попита тя и я погледна право в очите.

– Казвай ми го всеки ден и може и да ти повярвам.

Двете млади жени се целунаха. След това Друзила се изправи и придърпа робинята в прегръдките си.

– Какво ще кажеш за баня? – предложи господарката и я целуна по шията.

– Двете?

– Да. Изгони всички.

Бризея я целуна нежно по устата, облече си хитона и тръгна с гордата си походка на модел към банята.

***

По пладне Фабий Лентул отиде в къщата на Публикола.

Коват отвори главната порта и веднага разбра, че благородникът има сериозни въпроси относно смъртта на Скрибония, но остана спокоен. Обяви пристигането му на господаря си и го въведе в частния му кабинет.

Патер фамилиас на Фабиевия род, Лентул каза на цензора, че бившата му жена е открита намушкана с нож в носилката си след като е донесена предната нощ до резиденцията на Фабиите.

– Новината ме натъжава, Лентул. Подозираш ли кой го е направил?

– Вероятно някой от двамата носачи. Но трябва да има мотив, а той ми убягва.

– Арестува ли ги?

– Да. Накарах да ги разпънат, но преди да умрат, казаха, че Скрибония е излязла пияна от твоята къща около един час след полунощ и ги накарала да я отнесат в моя палат, където бе отседнала, след като ти се разведе с нея.

– Наистина ли е била пияна?

– Така смятам. Устата ѝ вонеше на вино.

– Защо екзекутира двамата мъже преди да направиш пълно разследване на случая? – попита цензорът.

– Признавам, че прибързах с присъдата. Но двамата не биха признали нищо иначе.

– Е, и?

– Все още ли живееш с робинята Октавия?

– Да.

– Тя не принадлежи ли на сестрата на Калигула?

– Да, така е. Но защо ме питаш за това?

– Няма ли да попиташ слугите си и Октавия дали не са видели снощи Скрибония?

– Ти вярваш ли на носачите?

– Не е важно. Искам да разпиташ персонала си и да разбера какво ще кажат те за Скрибония.

– Не я обичаха много – каза отбранително Публикола.

– Това няма нищо общо със случая – вметна Лентул, като забеляза притеснението на домакина си.

Цензорът се подразни от подозрителността на Лентул, но повика прислужниците си от лоялност към републиканската кауза и за да му покаже, че прислугата му няма нищо общо с убийството на Скрибония.

Слав, Дарион и Коват знаеха, че ще бъдат разпитвани за Скрибония, и си обещаха да се придържат към версията, която бяха измислили предната вечер. Отидоха в кабинета и се наредиха пред господаря си и Фабий Лентул.

– Къде е старият ти прислужник, как му беше името?... – попита Лентул, който познаваше домакинството на Публикола.

– Флорий – отговори Публикола. – Починал е предната нощ.

– Я виж ти, любопитно – подхвърли Лентул. – И от какво?

– От старост, предполагам – каза цензорът.

– Ами Октавия?

– Тя се е върнала в двореца снощи – съобщи Публикола, без да уточнява часа.

Под натиска на Лентул Публикола разпита тримата прислужници, поинтересува се дали си спомнят кога точно Октавия се е върнала в двореца. За щастие те се бяха досетили от предишните изречения на господаря си, че трябва да преместят излизането ѝ от къщата с няколко часа назад и отвърнаха както трябва. Без да мигнат, се заклеха, че не са виждали Скрибония нито за миг и в никакво състояние предната вечер. Заявиха, че си легнали да спят три часа преди полунощ и дори не са чули Флорий да отваря вратата на пратеника, донесъл поканата на Катег в дома на цензора.

Публикола ги освободи възможно най-бързо. След това каза на Лентул, че ако Скрибония наистина е идвала в къщата, докато той е бил на срещата у Катег, може би си е отворила със собствения си ключ. Вероятно е пила вино и като не е намерила никого вкъщи, си е тръгнала. По пътя към дома си сигурно се е сдърпала с носачите и те са я убили.

На тръгване от дома на цензора Фабий Лентул беше убеден, че има нещо нередно, но въпреки това не можеше да раздуха никакъв скандал. Скрибония нямаше причина да ходи посред нощ в дома на бившия си съпруг и да пие вино там, освен ако не е имала някакви нечестиви намерения и не се е нуждаела от подкрепата на алкохола, за да извърши каквото е намислила. Е... Скрибония нямаше как да бъде съживена, помисли си Лентул, а тежкият ѝ характер не заслужаваше нищо повече от едно прилично погребение.

Въпреки това на Лентул Публикола му се стори гузен и подозираше, че може би го е излъгал за Флорий или Октавия, а най-вероятно и за двамата. Съвпадението между убийството на Скрибония, естествената смърт на Флорий и връщането на Октавия в двореца в една и съща нощ бе трудно за вярване. Може би зад това съвпадение се криеше нещо по-голямо... Лентул отиде веднага при Катег. Младият сенатор вече подозираше цензора за гафа с Марк Виниций, а сега и Лентул имаше сериозни съмнения в лоялността му. Катег се съгласи, че на Тудитаний повече не може да му се има доверие. Всички по-нататъшни решения за конспирацията трябваше да се взимат без Публикола да знае за тях. Цензорът със сигурност трябваше да бъде изгонен от затворения кръг.

След като изпрати Фабий Лентул, Публикола се върна в кабинета си и се замисли над събитията от изтеклата нощ. Без съмнение, Лентул го подозираше, че е замесен по някакъв начин в убийството на бившата му съпруга. Предната вечер на събирането у Катег пък бе останал с впечатлението, че ръководителите на републиканската коалиция имат нещо против него. По време на обсъждането дали да отидат на празненството у императора, той бе единственият, гласувал против бойкота. А сега и Лентул се появи в дома му с всичките тези подозрения... Дали не се канеха да го изхвърлят от конспирацията? Претегляйки всички аспекти на ситуацията, Публикола стигна до извода, че боните го упрекват за връзката му с Октавия по морални причини и може да поискат да я изостави. Ако случаят бе такъв, той по-скоро би изоставил тях.

***

Същия следобед Друзила накара да извикат Хорея в покоите ѝ.

Тапицерът ѝ предаде посланието на Катег и си тръгна със стол, който Друзила нарочно бе повредила, за да оправдае посещението му. Нямаше нужда да го прави, разбира се. Играта, която играеше с младия сенатор и неговия шпионин, беше изцяло планирана и съгласувана с брат ѝ, но тя създаваше у Хорея впечатлението, че е непрекъснато следена и се надяваше той да го докладва на Катег.

След като прочете съобщението, Друзила остана изключително доволна от себе си. Сенаторът все още беше дълбоко влюбен в нея, беше се съобразил с молбата ѝ и бе накарал боните да бойкотират празненството. Страхотно! Може и да си мислеха, че това е добър ход, с който да покажат презрението си към така нареченото от тях "публично неморално поведение", но не беше така. По този начин още повече се изолираха от двореца и програмата на брат ѝ, която вече вдъхновяваше всички със смелата си революционна политика за ниски данъци, великолепни игри, по-добро образование, забележителни строежи на пътища, сгради и акведукти, мъдри инвестиции във външнотърговския обмен, щедри награди за армията и флота в подкрепа на Pax Romana, и най-вече в увеличаване на личната свобода на гражданите из цялата империя.

А най-доброто все още предстоеше! Отварянето на новото дясно крило на двореца за всички класи и граждани като място за отдаване на сексуални удоволствия, демонстративната опека над гилдията на проститутките, пълната либерализация на брачните закони щяха да направят брат ѝ най-обичания и успешен млад император на всички времена.

Скоро републиканската конспирация на боните ще бъде разбита. Мрачните гарвани на злото и репресията ще спрат да дразнят всички с окаяните си писъци срещу всичко, което кара хората да се чувстват добре. Те неизбежно ще полетят право към мрежата, за чието поставяне и тя помогна и в която не без нейното участие завинаги ще бъдат вързани предателите на империята.

От съвсем лична гледна точка Друзила също бе доволна, че Катег няма да дойде на празненството. Щеше да му е неприятно да я гледа как прави любов с други мъже и вероятно щеше да я потиска с ревниви забележки и неадекватни претенции за ексклузивитет.

Малко по-късно секретарят ѝ съобщи за непланирано посещение на цензора Публикола Тудитаний. Тя смяташе, че Октавия се е върнала в двореца по собствено желание, и го очакваше, за да ѝ обясни какво се бе случило между него и сладката ѝ робиня.

– Какво удоволствие да те видя, Публи! – поздрави го Друзила с известна ирония, като си спомни как го наричаше Октавия.

Публикола я прегърна и веднага ѝ съобщи за трагичната смърт на Скрибония, но без да споменава за подозренията на Фабий Лентул. Друзила се съгласи, че жена му е била противна кучка, която най-вероятно е заслужила съдбата си.

– Но пък ще ми е трудно да намеря друга актриса с толкова естествено предразположение към ролята на злодейка – добави тя.

Едрият мъж, облечен в богата тога, отиде към прозореца.

– Видя ли се с Октавия? – попита той.

– Да, разбира се – отвърна Друзила, очаквайки да ѝ обясни какво се е случило между тях.

– Как е тя?

– Добре, предполагам.

– Още я обичам, да знаеш.

– Хмм... това е хубаво. А тя обича ли те още?

– Мисля че да... Каза ли ти нещо?

– Моля те, Тудитаний! Не ми играй глупави младежки игрички, става ли? – скастри го принцесата, като започна да се съмнява, че Октавия не иска да се връща при него.

Цензорът стисна челюсти. Реакцията на Друзила му показа ясно, че с Октавия се е случило нещо, върху което той нямаше контрол и което сигурно имаше отношение към убийството на Скрибония.

– Права си, Друзила. Мъж на моите години и с моето положение трябва да владее емоциите си, но... свикнах да е край мене...

– Виж, мъжаго, ако се чувстваш самотен, единственото, което мога да направя за теб, е да ти дам две сладки тайски близначки да те забавляват, докато и двамата не решите какво да правите с любовта си.

– Тайски?

– Да. Те са от една страна близо до Китай, Тайя.

– Никога не съм чувал за нея.

– Имай ми доверие. Обучени са да правят най-страхотния масаж тяло в тяло.

Друзила повика секретаря си и го накара да доведе Лактия и Сетис.

– Ще дойдеш ли на празненството? – попита Друзила, любопитна дали ще ѝ каже нещо за бойкота.

– О, да! Нямам търпение.

– Страхотно! Чух някакви слухове за бойкот, предложен от твоите приятели боните.

– Не съм част от боните, Друзила. Аз съм републиканец наистина, но най-вече съм римлянин.

– Добре! – каза тя. – Империята се нуждае от силни мъже като теб, Тудитаний. Коя ще доведеш?

– Дъщерята на сестра ми, Габрилия. Познаваш ли я?

– Не. Но ти имам доверие, че си струва да дойде.

Секретарката въведе Сетис и Лактия. До огромния цензор те изглеждаха като малки азиатски кукли, но той ги поведе с удоволствие към дома си веднага щом близначките разбраха, че ги предоставят на едрия мъж за няколко седмици. Обсипаха го с целувки, което накара Публикола да забрави за любовта си към Октавия и да се влюби в тайските сестри на часа.

Какъв палав малък стрелец беше Купидон! Какво по-добро лечение за мъжкото сърце от две нови стрели, забити едновременно?

След като Публикола си тръгна с двете азиатки, Друзила получи писмо от Лесбия и го зачете веднага.

Мога само да се надявам, че никой друг освен теб няма да прочете това, мила ми сестрице. И Кал, разбира се. Обещаваш ли да пазиш тайна? Тук, на Липарис, се случват неща, за които не мога да повярвам, че са истински, въпреки че очите ми още виждат и кожата ми още усеща... а малката ми роза отваря и затваря листенцата си, сякаш голяма космата муха се опитва да влезе в нея. Това е най-общо. Но нека почна отначало... По време на плаването корабът се люлееше, но не беше чак толкова зле. Пътувах заедно с още дузина момичета, изпратени на Сицилийските острови, и се учудих, че капитанът не се опита да вкара никоя от нас в леглото си. Не е ли странно, че човек, който има власт над теб, не се възползва от нея? Всъщност той беше доста красив и бих го направила с него без да се оплаквам... Виждаш ли? Вече се настройвах да стана хубава малка курва, както вие с Кал поискахте от мен. Около пладне, два дни след като отплавахме от пристанището на Остия, ме оставиха на Липарис и ме предадоха на млад пратеник на име Субий, който ме заведе в къщата на сводниците. Аз, разбира се, не му казах нищо за положението си в Юлиевото семейство и се представих с името, което ти ми даде: Марилила. Докато ме къпеше, Субий ми каза, че харесва тънкото ми тяло и щръкналите ми зърна – засега около тях няма кой знае какво, което би могло да бъде наречено гърди, но вярвам, че с времето ще пораснат големи като твоите. Скоро той откри, че след малко потриване и стискане се възбуждам. Наистина. Субий беше сладко петнайсетгодишно момче и знаеше как да ме милва и опипва там, където бях мокра, и то не от водата във ваната, а от росата по цветето ми, в което пръстите му влизаха, те галеха също така със сладки кръгови движения и моята розова пъпка. По някакви необясними причини се почувствах все едно съм влюбена в него. Можеш ли да ми го обясниш? Аз не мога... След известно време, когато той ме наведе над ваната, аз започнах да го галя по малката глава, която под ласките ми доста се втвърди. Направих му фелацио, за да му покажа, че не съм невежа. Затова не бе никак странно, че ме заведе в една стая и прави любов с мен. Можеш ли да си представиш, че ме накара да свърша почти веднага, след като влезе в мен? И ако щеш вярвай, но аз му заявих, че ми харесва да стигам до гаудиум с него... Беше наистина невероятно. След като свърши да ме обяздва и ме накара да стена и треперя доста дълго, докато влизаше в мен на тласъци като млад бик, изхвърли цялата си сперма върху лицето ми... Никой преди не бе правил това с мен, затова се шокирах, но после, след като ме накара да я оближа и да я преглътна, разбрах, че е доста вкусна, и от тогава нататък правя това с радост с всички клиенти, които ме накарат. Но почакай! Малко избързвам. Със Субий се изкъпахме набързо заедно, след това той среса тъмнорусата ми коса и ми даде много тънка долна дреха от фин, здраво изтъкан лен. Каза ми, че платът е от бритски остров, който се казва Джерсика. Можеш ли да питаш Ладиса дали е чувала за такъв мек и разтеглив плат? Държи хладно на кожата, може и ти да поискаш да си вземеш от него. Извинявай, че се отклоних от темата. Докато със Субий вечеряхме проста храна, влезе сводникът. Казваше се Пелитий, но му викаха Пели. Едър, груб мъж, който започна да яде от гозбите ни, сякаш бе гладувал цял месец. Гледаше ме сякаш бях парче печена патица, което се канеше да изяде на вечеря. Но въпреки противните му маниери се опита да е мил, взе ме в скута си и ми каза нежни думи, докато търкаше твърдата си верпа в чатала ми. О, забравих... Жарсето – така наричат този вид долна дреха – виси на връзки през раменете, спуска се върху гърдите до под ханша и е зашито между краката, но доста отпуснато и не стяга в слабините. На теб дадоха ли ти такова жарсе, когато беше тук, сестро Друди? Мисля, че е доста приятно мъж да те гали през тази тъкан. Както и да е... О, това писмо става доста дълго! Само искам да ти кажа, че макар да изпитах гаудиум със Субий, Пели доста ме възбуди. Мисля, че беше заради силния му мъжки мирис, но също така, защото пощипваше и смучеше зърната ми през жарсето и притискаше своята верпа в цветето ми, като я потриваше през меката материя в слабините ми. Вярваш ли ми, че така се възбудих, та започнах да го целувам, все едно е самият Анелий? След това, когато неговата верпа се шмугна между срамните ми устни, той разтвори ръце и аз спонтанно заврях нос в косматите му подмишници. Не знам защо го направих, но стигнах пак до гаудиум само като душех и облизвах резливата му пот, още преди дори да ме наниже на големия си жезъл. Е, не влезе целият, защото беше прекалено дълъг, но разпъна тясната ми вагина с голямата си обиколка. Само като гледах огромния му член да влиза и да излиза, да ми го начуква докъдето може и да разтяга малките ми срамни устни, бях толкова развълнувана, че за малко да припадна от удивление и неверие! Никога преди не се бях чувствала такава жена! Никога преди не бях така пронизвана и обладавана от мъжката сила! Никога не бях свършвала така с крясъци, както когато той ме чука дълго с цялата сила на мъжествеността си! Виж, Друди, не мога да ти разкажа всичко в кратко писмо... Той ме задържа в къщата и ме кара да правя същото много пъти с още двама сводници, негови приятели. Те ме научиха на изкуството на чувствеността, което добрата проститутка трябва да владее, за да бъде оценена от клиентите и да донесе повече пари на съдържателите на бордея. Пели и другите ме обладаваха по всички възможни начини и ме накараха да свърша много пъти, но ми казаха никога да не имитирам гаудиум. Това наистина ми се стори странно, защото си мислех, че част от изкуството на проститутките е да се преструват, че изпитват невероятен гаудиум, и да викат през цялото време на копулацията. За моя изненада през времето, в което ме оставиха да си отпочина и да се наспя, осъзнах, че всеки мъж е различен, но в същото време аз се възбуждах и привличах от всеки, желаех да го правя с всеки и всеки ме караше да викам – съвсем истински, разбира се, – като правеше неща, които ти сигурно добре познаваш, след като си била тук преди мен. След два дни обучение при сводниците нямам търпение да ме отведат в най-големия липариански бордей и да бъда пусната на клиентите, с които да се впуснем в удоволствията на Венера. Те ме нарекоха "джобната Венера", защото съм още малко момиче. Обаче ръцете ми се умориха. Ще ти пиша пак след Луперкалиите. Целуни горещо Кал от мен, на теб също изпращам цялата си любов,

Твоя вярна Марилила

Друзила нави пак свитъка с усмивка. Обичаше малката си сестра много и не можеше да не е изключително щастлива, че тя започваше да разбира колко е важно да отвори съзнанието и тялото си за неограничени преживявания.

23.

– Защо, да му се не види, той иска да се държа като курва? – извика Агрипинила, когато Друзила отиде в стаята ѝ и ѝ обясни какво Калигула очаква от всички жени на празненството.

– Успокой се, глупачке! – отвърна огнената червенокоска. – Така или иначе, никой няма да ти плати!

– О, нима? А на теб ще ти платят ли, задето ще позволиш да ти набият десет верпи в задника?

Друзила хвърли по сестра си ваза, която се разби в стената зад нея. Агрипинила не ѝ остана длъжна, грабна един стол и се прицели в кака си. Сбиха се като котки, ругаха се, накрая Друзила хвана китката на Агрипинила и я изви зад гърба ѝ.

– Защо не млъкнеш за малко и не ме изслушаш?

– Хайде, давай, но по-бързичко, докато не съм припаднала от вонята на евтината ти тирска есенция – изръмжа Агрипинила.

– Това празненство е важен политически акт за Кал, не го ли осъзнаваш?

– Само не ми казвай, че вярваш на всичките тези глупости за сексуалното освобождаване.

– Напротив, вярвам. И най-добре е и ти да повярваш.

– О, я стига, Друди... Кал е перверзник! Иска да изчука всички жени на света и ето какво измислил... Хей! Причиняваш ми болка!

Друзила извиваше ръката ѝ.

– Да ти е хрумвало някога, че Кал може да изчука всички жени, които си поиска, без да говори за сексуално освобождаване? Или мозъкът ти изветря напълно, докато се чукаше с чичо Клавдий?

– Какви ги приказваш, курво?!

– Не се прави на много умна, Агри. Нямам представа що за перверзни чувства са те накарали да го направиш със стария нещастник, но не ми се иска да казвам на Кал за това! ... – Друзила хвана хитона на сестра си и го вдигна над ханша ѝ, после посочи татуировката. – А какви са тези букви А и К в сърце, а?

Агрипинила вече си беше измислила отговор.

– Те са инициалите на моите герои – Александър и Кастор.

– Добър опит, хитрушо. Нека да го кажем така. Аз ще си държа устата затворена пред Кал за историята ти с чичо Клавдий, а ти ще бъдеш мила с всички на празненството, става ли?

– Колко мила?

– Колкото позволява истинската ти същност.

– А ти какво знаеш за истинската ми същност? Аз не съм мръсница като теб, сестро!

– Жал ми е за теб, Агри. Но най-добре на празненството да се държиш като добра мръсница, иначе ще те смачкам, както Август е смачкал нахалната муха в мощните си челюсти!

Нямаше как Агрипинила да пренебрегне заповедта на по-голямата си сестра, затова хитричко се замисли за някаква политическа облага.

– Шегувах се, не разбра ли? – каза тя с очарователна усмивка. – Исках само да видя дали наистина вярваш в политиката на Кал и докъде ще стигнеш, за да я защитиш.

– Добре, Агри. Значи сега вече знаеш... Закълни се!

Като всички римляни, Друзила приемаше много сериозно клетвите пред боговете и сестра ѝ знаеше, че не може да играе номера, за да заобиколи такава клетва. Друзила пусна ръката ѝ и я остави да се изправи и да се закълне, защото клетва не се полагаше по принуждение.

– Кълна се в името на великия бог Бакх, че с радост ще се правя на щастлива мръсница на празненството, за да накарам теб и Кал да се гордеете с мен – заяви Агрипинила. След това прегърна сестра си. – Нали това, което си казахме, ще си остане между нас си?

– Разбира се. Думата ми има сила на клетва.

Агрипинила весело се завъртя из стаята, накрая се спря пред парчетата от вазата на пода.

– Наистина ли искаше да ме удариш? – попита тя.

– Ако се бях постарала, нямаше да пропусна – отвърна Друзила с добронамерена усмивка.

Агрипинила погледна невероятната си сестра.

– Знам.

Друзила я целуна и тръгна към вратата.

– Ама че случка, Друди.

Високата принцеса се спря и се обърна.

– Не искаш ли да ми покажеш шестте си златни халки? – предизвика я Агрипинила с многозначителна усмивка.

– Много добре, Агри... Предполагам, че целият дворец говори за тях.

– Хм, да речем, че си шептят тук-там.

– Няма проблем. Ще ги покажа на всички на празненството.

– Хайде, първо на мен.

Друзила се поколеба, след това разтвори туниката си пред гърдите и ѝ показа халките на зърната. Агрипинила се приближи да ги види по-отблизо, разгледа ги от всички страни.

– Охо! Красиви са! – възхити се тя и ги докосна. – Всички жени ще те питат къде могат и те да получат такива.

– Да не мислиш, че ще им кажа?

– Не. Трябва да си уникална.

– Всички сме уникални, нали? – заяви прекрасната принцеса и загърна туниката си.

– В известен смисъл – да... Но ние, Юлиите, сме по-уникални от всички останали.

– Затова трябва да правим това, което никой друг не се осмелява.

Агрипинила се усмихна.

– Ще се опитам, Друди.

Друзила тръгна към вратата.

– О, между другото... – подхвърли Агрипинила. – Чичо Клавдий не е стар нещастник, да знаеш.

По-голямата ѝ сестра се спря и пак се обърна към нея.

– Той е много благороден и доста по-интелигентен, отколкото всички си мислите – продължи убедително младата принцеса.

– Знам... – каза Друзила. – Просто се шегувах.

– Освен това е доста добър в леглото – добави Агрипинила със сладка усмивка и погали ханша и корема си.

Двете сестри си намигнаха, след това Друзила излезе от стаята и затвори вратата зад себе си.

Доволна от успешния край на мисията си, Друзила излезе на терасата и се спря там за малко. Зад тъмните облаци, движещи се по хоризонта, проблясваха лъчите на залязващото слънце и осветяваха паметниците на Рим, а запалените факли и виковете на тълпящите се по тъмните улици хора пораждаха толкова виталност, че дори мраморът на двореца се изпълваше с жизнена енергия.

Друзила зави зад един ъгъл към входа от терасата за кабинета на брат си и се спря. Над парапета се бяха привели две жени, стоящи близо една до друга, които си говореха и се смееха като верни приятелки. Разпозна веднага Ладиса, но не можа да се сети коя е другата, доста по-ниска дама с дълги черни коси, тъй като бяха доста далеч и не ги чуваше какво си приказват.

– Добър вечер, Лейди – поздрави Друзила и тръгна към тях.

– О, здрасти, Друзила! Накъде си тръгнала? – попита съпругата на Калигула и протегна ръка, за да я спре. Друзила застина на място. Другата жена се обърна и Друзила разпозна Ения, но не я поздрави.

– Аве, Друзила. Как си? – каза Ения с кротка усмивка.

Имперската принцеса се намръщи, сякаш бе непозната.

– Предполагам, че познаваш Ения Сабина, съпругата на Макрон – намеси се Лейди, за да помогне на Друзила да си спомни.

– О... Съпругата на Макрон. Сигурно сме се виждали някъде – каза небрежно Друзила. Ения се поклони леко, въпреки горчивината, че е така очевидно пренебрегната от сестрата на императора.

– Зимата в Рим все още е толкова мека, че прилича на лятото в Британия – отбеляза Ладиса, която нямаше никаква представа, че зълва ѝ няма намерение да се включва в разговора им.

Друзила се съгласи, след това бързо се извини на Лейди и без да удостои Ения дори с поглед, продължи по терасата, зави зад още един ъгъл и тръгна към вратата за покоите на Калигула. Спря отново, погледна през стъклото в кабинета и забеляза, че брат ѝ приключва среща с Макрон, а двамата му секретари прибират документи в чантите си.

Изчака докато началник-щабът и хората му излязат, след това почука на стъклената врата. Калигула я пусна да влезе. Изглеждаше уморен, но изслуша внимателно любимата си сестра, докато тя му разказваше за бележката на Катег и бойкота на боните на празненството.

– Страхотно! – възкликна Калигула. – Съжалявам съпругите им, но съм доволен, че тези копелета ще се удавят в собствените си лайна. Друго?

Друзила му съобщи, че Тудитаний ще дойде на празненството.

– Според мен той е разколебан дали да остане при конспираторите.

Калигула харесваше едрия мъж и одобри решението на сестра си да му даде двете тайски близначки да го разведрят.

– Кого ще доведе на празненството? – попита той с блеснали очи.

– Племенницата си.

– Габрилия?

– Да. Познаваш ли я?

– Разбира се! Тя е такъв сладур! Баща ѝ е флорентински благородник и през миналия септември доведе дъщеря си на надбягванията и ми я представи. Типична етруска, фина, умна и флиртаджийка... После тя дойде при мен в императорската ложа и доста дръзко ми каза, че си пада по мен.

– Охо! Спа ли с нея?

– Не. Трябваше да се връща във Флоренция веднага, няколко дни по-късно баща ѝ почина по време на лов за диви прасета в Етрурия и аз загубих контакт с нея. Но преди три дни отидох инкогнито с Лейди в храма на Конкордия и тя беше там... Приличаше на дванайсетгодишна, пееше като професионалистка пред огромна тълпа, а гласът ѝ, скъпа моя, беше като на ангел! Исках да и се обадя, но множеството искаше още и още да пее, а ние трябваше да си тръгваме.

Калигула издърпа чекмедже в бюрото си ѝ извади малък свитък.

– На другия ден получих това от нея... – каза той и подаде на сестра си пергамента.

– О, тя е поетеса! – възкликна принцесата, след като го прочете. – А сега е отседнала при чичо си Публикола. Отговори ли ѝ?

– Не... Прекалено съм зает – отвърна той. След това стана и отиде до прозореца. – Други новини?

– Да. Говорих с Агрипинила и тя с радост се съгласи да бъде мила на празненството. Иска да се гордееш с нея.

– Прекрасно! Трите ще разбиете сърцата на всички! Жалко, че и Лесбия не е тук. Имаш ли някакви новини от нея? – попита Калигула, протегна се и погледна купчината документи на бюрото.

– Всъщност ти донесох писмото, което тя ми написа преди няколко дни. Разказва за обучението ѝ. Но искам да го прочетеш после, става ли?

Друзила остави свитъка от Лесбия на бюрото му, отиде зад стола и започна да му разтрива раменете.

– Не се ли преуморяваш, Кал?

– Налага се. Преди два дни е станало голямо земетресение в провинция Азия. Град Ефес е доста пострадал. Стотици са умрели. Покривът на храма на Артемида е паднал.

– Затова ли беше дошъл Макрон?

– Да. Координираме имперските хуманитарни помощи. Пращам половината от средиземноморския ни флот, натоварен с пшеница, провизии и хора. Двайсети легион е разположен край разрушения град и върши прекрасна работа. Утре ще отида в Сената с всички бюджети, за да поискам извънредни средства, а Макрон ще се срещне с делегация на конническото съсловие, за да подпише с благородниците имперски договори за незабавни строителни работи.

– И как така Макрон води жена си със себе си?

– О, не... Той дори не знае, че Ения е тук. С брака им практически е приключено. Разделиха се преди десет дни и Ения се върна в дома на майка си.

– Видях я да си приказва с Ладиса на терасата.

– Знам... Двете се сприятелиха откакто Ения започна да се увлича по ездата. Не я харесваш, нали?

– Е, доста е незначителна... Мисля, че не харесвам как мирише. Това е всичко.

– Обаче е страхотна в леглото – подхвърли Калигула.

Друзила го погледна с предизвикателна усмивка.

– Да не би да искаш да накараш Лейди да си играе с нея в постелята?

– Не. Лейди не обича да прави секс с жени. Но има нужда от приятелки.

– Ения ще дойде ли на празненството?

– Разбира се. Дори ще доведе майка си. Познаваш ли Фулвия Сабина?

– Дебелината, която винаги се облича в розово?

– Да. Някои от скаутите ми хубаво са се позабавлявали е нея на последното празненство на Зелените, в нощта, когато ти свърши прекрасна работа у Катег. Той още ли е влюбен в теб?

– Мисля, че да. Но съм го оставила да гори сам в страстта си, с извинението, че ме следиш.

– Добре. След края на Луперкалиите ще се занимаем по-сериозно с конспирацията. Вече имам някои идеи как да ги вкараме в капана, но първо искам да се позабавляваме както трябва. Нали?

– Точно така. И трябва да намалиш работата и да възлагаш задачи и на други. Обещаваш ли ми, Кал?

– Ще се опитам, скъпа Друди. Но има неща, които не мога да възложа на никого.

Тя седна на бюрото.

– Ела – подкани го и придърпа, купчината документи. – Нека ти помогна да оправиш бюджетите за строителните работи в Ефес.

Братът и сестрата започнаха да работят заедно и продължиха до зори, както много пъти преди, чувствайки удоволствието от новите предизвикателства и непоколебимата си отдаденост на управлението на империята.

***

Същата вечер Агрипинила отиде да се види с чичо Клавдий.

Той седеше зад бюрото си и преписваше глава от "Етруската история".

– Самотна ли се почувства тази вечер? – попита и я прегърна през кръста, без да става.

– Само малко, дърти развратнико – отвърна тя и го целуна по шията. – Но не си мисли нищо, ясно?

– Сигурно не си дошла при мен, за да затвърдиш историята за Юний Брут и Лукреция (римски герои, изиграли важна роля за свалянето на етруското управление в Рим шест века преди Калигула) или пък за да разбереш какви добрини са направили етруските на великия ни град.

– Напълно си прав... Набива ми тази история дни наред, не помниш ли?

– Не това си спомням най-добре, повярвай ми – каза той и я погали по задните части.

– По-кротко, глупако. Няма да се вържа на евтините ти номера – спря го тя, свали ръцете му от себе си и отстъпи настрани.

– Богинята Юнона Луцина не го смята за евтин номер... – възмути се Клавдий с обидена физиономия.

Агрипинила притвори очи.

– А ти?... – попита и завъртя показалеца си към него.

Той изгледа разтревожената си млада племенница от главата до петите.

– Какво? – попита, за да я подразни, и започна да лъска ноктите на дясната си ръка в туниката на гърдите си.

Тя се приближи към него и сложи ръце на раменете му.

– Направи ли го? – попита с блеснали очи.

– А ти как мислиш?

– Мисля, че си най-прекрасният чичо на света – прошепна тя и го нацелува по шията.

– Не беше лесно, да знаеш.

– О, знам, знам – съгласи се тя задъхано и придърпа ръката му към слабините си. – Сега вече се възбудих!

И така си и беше... Винаги когато някой направеше нещо важно за нея или ѝ дадеше отчетлив знак за любовта и възхищението си, Агрипинила се възбуждаше сексуално и искаше да даде на този човек най-чувствената награда. Докато Клавдий ѝ разказваше как е променил датата ѝ на раждане в регистъра на ражданията на римските граждани, тя се топеше в ръцете му, разтваряше крака и го даряваше с тръпката да усеща как пръстите му се подмокрят в нея. Колкото повече подробности за фалшификацията в храма на Юнона Луцина ѝ разкриваше, толкова повече тя желаеше да му се отдаде. Покри го с целувки и го накара да ѝ свали туниката. Останала съвсем гола, четиринайсетгодишната девойка, която с едно докосване на перото се бе превърнала в двайсет и две годишна жена, игриво се претърколи на пода с нежния си чичо и обви стройните си бедра около лицето му.

Клавдий не можеше да поиска по-голяма награда за незаконното си деяние от това да държи в обятията си жизненото тяло на страстната си племенница, да я целува навсякъде и да прави любов с нея... А тя така се наслаждаваше на всеки миг! Как трескаво отвръщаше на прегръдките му! Каква огромна радост изпитваше, докато доставяше същото удоволствие на мъжа, който изпълни първото изискване на сибилата от Кума!

На следващата сутрин, докато взимаше гореща вана с чичо си, Агрипинила изчака стария прислужник да си тръгне и клекна във водата, поставяйки глава на рамото на Клавдий.

– Трябваше да ми дойде преди два дни.

– Възможно ли е все пак да ти дойде?

– Не... Винаги ми идва точно на двайсет и осмия ден, с точност до час.

– Щастлива ли си? – попита я той.

– Разбира се. Исках и стана.

– Значи ще се омъжиш за братовчед ми Домиций Ахенобарб и ще го накараш да повярва, че той е бащата, така ли?

– Да... Искам синът ми да израсне в Анциум с леля Антония и да стои далеч от интригите в двореца, поне докато не навърши десет години.

Клавдий погали плоския ѝ корем.

– Май наистина си сигурна, че ще имаш син?

– Разбира се. Нали ѝ ти ми каза, че Амалтея никога не греши в предсказанията си?

– Досега никой не се е оплакал да е сгрешила – отвърна той.

По свой си интелектуален начин Клавдий бе щастлив, че прекрасната му племенница ще роди тяхното тайно дете на любовта. Преди години бе попаднал на забравена книга от частната библиотека на Август със заглавие "Любопитни пророчества". Тя бе отхвърлена като фалшификат от жреците на Аполон. Но в нея на архаичен език бяха предсказани много събития, свързани с Пуническите войни и гражданската война от републиканските времена. Накрая, страница, изписана с елегантния почерк на самия Август, в четиридесет и девет стиха предсказваше характера, живота, постиженията и провалите на първите шестима владетели на империята.

Клавдий трябваше да признае, че за първите четирима, Юлий Цезар, Август, Тиберий и Калигула, нямаше грешка. Що се отнася до петия, наследника на Калигула, той беше озадачен. Пророчеството твърдеше, че петият император ще е "хитър хазартен тип, който заеква, за да постигне своите си цели". И тъй като по това време Клавдий вече беше неудържим комарджия и се преструваше, че не може да говори правилно, за да избягва разговорите и да се съсредоточи върху собствените си проучвания и писания по история, той с известно притеснение осъзна, че най-вероятно имат него предвид като пети император на Рим. Ненавиждаше възможността да поеме такава огромна отговорност и се надяваше пророчеството да греши.

За да е сигурен, че никой няма да заподозре, че той би могъл да е наследникът на четвъртия император, Клавдий открадна книгата и я забута измежду стотиците древни писания в личната си библиотека. Но сега, когато прекрасната му племенница беше бременна със син, за когото Амалтея бе предсказала, че ще стане император, Клавдий гледаше към бъдещето си с облекчение. Като се има предвид, че Калигула беше само на двайсет и пет години, изглеждаше твърде вероятно някой доста по-млад от него да го наследи след смъртта му. Защо пък неговият син да не стане петият император? Може да измами древното пророчество, помисли си Клавдий. Ами ако и неговото дете на любовта се превърне в хазартен тип по примера на баща си? Ами ако и то заеква или се преструва, че го прави, за да постигне някакви свои скрити цели? Това щеше да потвърди предсказанието и да го спаси.

– За какво си мислиш, дърт развратнико? – попита Агрипинила и погали чичо си под водата.

– Ти си още толкова млада, Агри... Ще можеш ли да се погрижиш нашето дете на любовта да израсне здраво и силно?

Агрипинила твърдеше, че майката на Домиций Ахенобарб, Антония Старата (която бе и баба на Месалина и леля на Клавдий по майчина линия), е жена със силна воля, на която може да се разчита. Ще се грижи за детето в дома си по патрициански, ще осигури строга дисциплина и няма да позволи никакви глезотии.

– Може би някой ден ще имам възможност да го призная, какво ще кажеш? – предложи Клавдий със замечтан поглед.

– Обзалагам се, че вече си измислил и име, нали?

– Да... Нерон Клавдий Цезар Друз Германик.

– Хубаво е... Истинско императорско име! Ще го наричам Нерон, без значение какво име ще му даде официалният му баща. Доволен ли си, дърт развратнико?

Той я целуна нежно по устните.

– Осъзнаваш ли, че ще трябва да се омъжиш не по-късно от иди през февруари? – каза ѝ.

– Разбира се. Планирано е.

– Как ще получиш разрешението на Кал за такъв прибързан брак?

– Като го накарам да се гордее с мен на празненството – отвърна тя и прокара върха на пръста си по патрицианския му нос.

– Ммм... Ще покажеш ли красивото си голо тяло на масите?

– Аха... Ще ги възбудя до полуда.

– Всички мъже ще се тълпят при теб.

– Знам, но не искам да ме гледаш.

– Защо?

Ерекцията му изскачаше над водата. Тя хвана пениса му и започна нежно да го гали.

– Старата ти верпа ще се възбуди много повече, ако само си представяш какво съм правила на празненството.

– Знаеш ли, че можеш да изгубиш контрол и безброй мъже да блъскат толкова здраво утробата ти, че нашият малък Нерон да изскочи оттам преди да му е дошло времето?

– Не се бой, чичо. Никога не губя контрол и мога да го правя толкова нежно, че дори някой мъж да ме доведе до оргазъм, малкият Нерон ще е в безопасност и дори ще се зарадва, като усети тръпките на удоволствието.

– Ще дойдеш ли да ми разкажеш после?

– Не знам... Може да съм прекалено изтощена и вероятно протрита, за да се нанижа пак на големия ти кол – изтъкна тя, стисна твърдия му член в основата и се полюбува на дължината и формата му.

– Кал твърди, че жените могат да го правят двеста и шейсет пъти повече от мъжете – информира я той.

– О, я стига, чичо! Не ми казвай, че вярваш в тези негови идиотски теории!

– Е, има нещо вярно в това, което говори.

– Като например?... – попита тя и облиза лилавата му главичка.

– Младите жени от видни римски семейства не бива да бъдат държани като в пашкул, сякаш нямат сексуални нужди, и само да задоволяват съпрузите си.

– Нима те вече не се чукат с много любовници?

– Не всяко момиче е така надарено от природата като теб.

– И всички ли трябва да ходят в курвенските школи, за да се отпуснат и да се научат на занаят? – попита тя саркастично.

– Хм, защо не? Доброто образование е ключът към личния успех.

– Такова лайно си, чичо – каза тя. След това пъхна члена му в устата си и му направи от все сърце фелацио, достойно за истински принц.

***

По-късно същата сутрин Муций получи съобщение от Друзила и се забърза към двореца, за да се види с нея.

– О, ваше височество! Слабо е да кажа, че ще изпитвам вечна благодарност към вас! – възкликна той и целуна ръцете на Друзила, след като тя му предаде лиценза, подписан и подпечатан от едила.

– Съмнявал ли си се някога, че ще си изпълня обещанието?

– Не, не... ваше сиятелство. Винаги съм знаел, че властта ви може да проникне през всякаква римска бюрокрация, но все пак... – замълча и взе ръката ѝ, като постави дланта ѝ върху гърдите си. – Сърцето ми прелива от радост! Усещате ли го?

– Нищо не бих могла да усетя под всичката тази мас, но ти вярвам.

– В такъв момент жените не се нуждаят точно от уважение.

– А от какво?

– От завладяващата сила на мъжествеността.

Друзила погледна мъжа, приличаш в тялото на жаба с голяма византийска шапка на главата, и се засмя.

– Много си смешен, Муций – каза тя.

– Надявам се винаги да вливам в приятелството ни малко хумор.

– Добре, да спрем дотук и да не се разпростираме върху истинската същност на това, което ще вливаш.

Сводникът се поклони и ѝ се усмихна широко и одобрително. Умираше да я вземе в прегръдките си, но тя само го плесна закачливо през чатала и седна на бюрото.

– Не трябва ли вече да започнеш да обмисляш строителството на Ватиканския хълм? – попита го, предусещайки, че и нещо друго човърка ума му освен очевидното желание да я опипва.

– О, то е предвидено да започне веднага след Луперкалиите, но тази сутрин Калист дойде в дома ми със странен въпрос. Искаше да знае каква сума би ме накарала да продам земята на Ватиканския хълм.

– Хм... И ти какво отговори?

– Казах му, че не подлежи на обсъждане.

– А разбра ли защо пита за цената?

– Твърди, че боните не са съгласни с построяването на моя вавилонски тематичен парк по морални съображения и се опитват да съберат достатъчно средства, за да ми направят примамлива оферта.

– Намекна ли ти каква?

– Посъветва ме да не отказвам, ако предложението е в рамките на сто златни таланта.

– А ти колко си инвестирал досега?

– Около петнайсет таланта.

– Изкушаваш ли се?

– Никак даже, ваше благородие. Те искат да превърнат парка ми в арена за надбягвания.

– Разбирам, но все още ти предстои да събираш средства за довършителните работи и за управлението на парка.

– Утре сутринта тръгвам за Сицилия, където ще се срещна с група инвеститори.

– Муций! Утре вечер даваме най-великото празненство, което някога империята е виждала!

– Знам, но не съм получил покана, затова си помислих, че не съм...

Друзила отиде при него и го прегърна. Шапката му падна на земята.

– Как можа да си го помислиш? Аз лично подписах поканата ти вчера сутринта.

– О, нима? – възкликна той и също я прегърна.

– Разбира се. Дадох я на скаутите и ще проверя защо не са ти я предали.

– Наистина ли искаш да дойда, Друзила? – попита той, отметна глава и я целуна по шията.

– Абсолютно. Най-видните жени на Рим ще правят неща, от които ще ти се завие свят.

– Много ще ревнувам, да знаеш! – промърмори той, докато я галеше по гърба и я притискаше силно, за да ѝ даде възможност да почувства ерекцията му между краката си.

Друзила свали ръцете му от себе си и го щипна по бузата.

– Ще те ритна отзад, ако още веднъж споменеш думата ревност. Ясно ли ти е?

– Извинявайте, ваше височество. Дрънкам глупости, защото сте толкова близо до мен и съм опиянен от аромата ви.

– Добре, тогава стой на безопасно разстояние... Днес нямам време да правя това, което ти хитричко се опитваш да ме накараш.

Муций вдигна шапката си от пода и я сложи на главата си. След това погледна към принцесата, която отиваше към прозореца. Как можеше да е такава съблазнителка? – запита се, докато оглеждаше очертанията на голото ѝ тяло, които прозираха под туниката, когато застана срещу светлината.

– Знаеш ли, че всеки мъж трябва да дойде на празненството, придружен от съпругата си или поне от роднина от женски пол? – попита го тя.

– Да, ваше сиятелство. Чух, че скаутите разпитват всички гости, за да са сигурни, че никой няма да доведе робиня или проститутка. Странно звучи, но според мен императорът постъпва правилно, като кара всички да се съберат заедно и да се радват на многобройни физически контакти с различни партньори съвсем равностойно.

– Добре. Ти кого ще вземеш?

– Смятам, че сестра ми Ламита с радост ще ме придружи.

– Хм, тя на теб ли прилича? – попита Друзила, като едвам криеше подигравателната си усмивка.

– О, не се притеснявайте, принцесо. Ламита е много красива.

– Тя ли беше жената, която се погрижи за Бризея след всички онези лудости, които извърши в твоя хазартен дом?

– Да. Ламита бе омъжена за богат сицилиански благородник, но той я изгони преди година, защото е ялова.

– Като става въпрос за Бризея... Тя иска пак да го направи.

– Кое?

– Да постои в някой от твоите домове за няколко дни.

– О, никакъв проблем. Тя е прекрасна! Кога иска да дойде?

– Утре по пладне. Но настоявам да пратиш някой да я наблюдава да не превърти съвсем по грубия секс.

– Ами ако ѝ харесва?

– Не позволявай да се наранява, става ли? – помоли го тя с треперещ от чувства глас.

– Добре, ще направя всичко по силите си, ваше благородие. Да пратя ли носилка?

– Да, моля те... Ела тук.

Дебелият сводник се приближи до нея. Тя се обърна и свали огромната му византийска шапка.

– Не искам да ме сметнеш за груба – каза, прегърна го и потри таза си в шкембето му.

– О, не, Друзила. Ти си прекалено красива, за да си груба.

– Красивите жени не са ли груби?

– Не и когато са изключително красиви дълбоко в сърцата си.

Тя го целуна нежно.

– Хайде... Докосни ме.

Тя отново бе възбудена, влажна и преливаща от енергия, остави го да опипа трите халки на перинеума и да свали туниката ѝ. Легна бързо на килима, получаваше и даваше целувки и отвръщаше на пламналата му похот. И отново първичното желание, което бе събрало византийския сводник и римската принцеса, доведе от неустоимо сношение, завършило с искрящ оргазъм.

– Знаеш ли какво искам да правиш на празненството? – издиша тя в ухото му, докато все още усещаше в себе си силата на неговата мъжественост.

– За нищо не мога да мисля, когато сме в такова интимно положение – отвърна задъхано Муций и страстно я прегърна.

Друзила го прегърна също и започна да му изброява всички палави неща, които искаше от него по време на празненството, за да прибави малко пипер към една определена ситуация.

24.

Два часа преди залез на календи през февруари публичната част на двореца вече се пръскаше по шевовете от вълнение.

Около хиляда мъже от всички класи, придружени от почти същия брой съпруги, роднини от женски пол, приятелки и конкубини, чинно преминаваха през портата под строгия контрол на група от двайсетина скаути, натоварени с охраната. Докато показваха поканите си, издадени от имперската служба по забавленията по препоръка на Друзила, всички гости с готовност се подлагаха на кратък разпит за доказване на самоличността им и на претърсване за скрити оръжия.

След като преминеха през охраната, те си взимаха програма, написана от писарите и раздавана от прислужниците, след това се скупчваха на централната площадка, говореха си, смееха се и се запознаваха с нови хора. Жените демонстрираха елегантните си дрехи и знаеха, че по време на празненството ще останат без забележителните си външни украси и ще прекарат остатъка от вечерта по долно бельо, воал или съвсем голи.

Както се разбраха единодушно на последната си среща, всички бони отказаха поканите и натовариха "неутралния" сенатор Хортензий Скавър да им разкаже на следващия ден за "разврата" на Калигула. Скавър мина през портата заедно с по-възрастния си брат Умбраций, патриций от Помпей, който бе натрупал цяло състояние от производството на най-вкусния гарум (рибен сос) в Италия и продажбата му на висока цена. Тъй като бяха ергени, двамата Скаври дойдоха в компанията на своите приятелки, Мурахия и Керизия, африкански красавици, които блестяха като лъснат абанос, високи, горди и великолепни в цветните си дрехи, специално направени от тях самите за първото им пътуване към Вечния град. Братята Скаври им бяха обяснили какво вероятно ще се случи тази нощ в двореца, но двете момичета не си бяха и представяли успеха, който пожънаха още с пристигането си, докато не видяха множеството мъже, приближаващи към тях, за да разгледат прелестите им отблизо и да се опитат да ги съблазнят на часа.

Метелий Габиний, младият скаут, който организира шегичката с Ения Сабина на пира на Зелените преди петнайсет дни, стоеше в далечината сред приятели и приятелки, но забеляза двете африканки, заобиколени от група мъже. Тъй като особено много си падаше по прекрасни чернокожи момичета, той остави римската си приятелка, забра двама приятели, които охраняваха събитието, и си проправи път към придружителките на братята Скаври.

– Елате с мен – предложи той, като хвана африканките за ръце и ги помъкна, докато двамата му приятели разгонваха тълпата възбудени мъже.

Братята Скаври флиртуваха с жените, изоставени от привлечените към екзотичните им приятелки мъже, и не забелязаха хитрата маневра на Габиний.

– Какво става? – попита Хортензий Скавър, когато скаутът се втурна покрай него с развеселената от ситуацията Мурахия.

– Трябва да я проверим – отвърна Габиний на сенатора, без да спира. Хортензий видя и другите двама, които се смесиха с тълпата на централната площадка, и продължи да флиртува с една красива брюнетка.

Без да пуска абаносовото момиче, младият скаут забави крачка.

– Как се казваш? – попита я той.

– Мурахия, а ти?

– Габиний. Етиопка ли си?

– Да. Къде ме водиш?

Габиний не ѝ отговори, а я отведе зад голяма четвъртита колона, която подпираше една от петдесетте арки, крепящи тавана на Аполоновата библиотека. Бутна Мурахия зад колоната, вдигна и прилепи ръцете ѝ на нея.

– Какво правиш? – попита тя с усмивка, която разкри съвършените ѝ бели зъби, лъснали между дебелите, намазани с леко розово багрило устни. Той отстъпи, за да я огледа и напълни очите си с апетитните ѝ форми.

– Трябва да те закова – заяви, приближи се и погали вдигнатите ѝ ръце чак до обръснатите подмишници, като се задържа на двете гладки вдлъбнатини и вдъхна възбуждащия им аромат.

– Защо? – попита тя и поднесе сочните си устни на Габиний.

– Защото те харесвам – отвърна той. Потри устни в нейните, гризна ги и ги засмука, за да усети аромата на чудесната ѝ плътна уста, вкара език в нея и я целуна. Мурахия отвърна с дива страст, а той веднага пъхна ръка под полата ѝ и я сграбчи за слабините. Тя разтвори крака и застена като тигрица, а той скъса препаската ѝ и започна да търка влажните ѝ обръснати срамни устни, да ги разтваря с пръсти, да търси големия ѝ втвърден клитор, да го стиска силно и без никакво уважение към чувствителността му.

– О, да! Да! Дърпай го! – подкани го задъханата Мурахия.

Габиний придържаше лицето ѝ с върховете на пръстите си, наслаждаваше се на красивата му овална форма, на гримасите, които показваха, че губи контрол, на тежкото ѝ дишане, докато дърпаше, разклащаше и извиваше нарастващия ѝ малък орган, захапваше дългата ѝ шия, разтваряше дрехата ѝ върху твърдите гърди и безмилостно хапеше напращелите ѝ черни зърна.

Тя усети ерекцията му да притиска вътрешната част на бедрата ѝ и страстно обви крака около кръста му. В отговор на умолителните ѝ стонове, Габиний притисна гърба и в колоната, вкара го в розовата ѝ овлажнена плът и започна да блъска разтворения ѝ чатал като бик. Останали без дъх и полудели от похот, забравили цялата заобикаляща ги действителност и че някой ги гледа, Габиний и Мурахия се награбиха с цялата си налична енергия. Сякаш разликата в цвета на кожата им провокира някакъв мистериозен повик на природата, възнаграждаващ с най-завладяващ оргазъм сексуалното напрежение между мъжете и жените от различни раси.

Но утоляването на такъв архаичен порив не може да бъде лесно контролирано, когато плътското тайнство разпръсква вибрациите си извън сигурното уединено пространство. Когато Мурахия се свлече на земята, за да се наслади докрай на бурните тласъци на Габиний, шумното им сношение нямаше как да не възбуди хората, които го гледаха. Няколко мъже тихо се приближиха към двойката. Изчакаха Габиний да излее младите сокове на мъжествеността си в стигналото до връхната си точка чернокожо момиче и коленичиха около него.

Тъй като знаеха, че женската похот не утихва бързо като мъжката след оргазъм, новопристигналите мъже започнаха да опипват и целуват Мурахия, да търкат пръсти в нея и да я карат да свършва отново. След като задоволеният Габиний я остави в ръцете на също така достойните за ласките ѝ любовници, Мурахия се предаде на възбуждащите им захапвания, опустошителните към розовото ѝ цвете усти и отвърна като всяка здрава жена на мъжката им сила.

***

Дясното крило на двореца беше напълно преустроено. В него бяха направени три отделни зали за пиршества (най-просторната се наричаше Голямата зала, а двете по-малки – Игралните зали) и няколко тематични стаи в различни размери, богато декорирани в различни стилове, посветени на еротични практики с исторически и митологичен произход или илюстриращи сексуалните нрави на провинциите и присъединените владения на империята.

В тези помещения свободно родени красиви жени, които знаеха как да се превъплъщават в различни героини и владееха еротичните практики на различните изобразявани теми, нямаха търпение да покажат плътските си умения на гостите на Калигула и се наслаждаваха страхотно на целия процес. Всеки тематичен парк се обслужваше от поне две жени, които се редуваха, за да не спира потокът клиенти. От дъното на всяка стая тръгваше мрежа от тесни коридори, която водеше до няколко просторни бани и гардеробни, където младите жени, превъплъщаващи се в героините (или гостенки, които имаха нужда от обслужване), се миеха, обличаха и гримираха за следващия рунд с помощта на асистенти. Слугите, които контролираха трафика по коридорите, приемаха поръчки от гостите, привлечени от различните тематични стаи. Те позволяваха на регистрираните клиенти да влизат един по един или на малки групи. Стаите бързо се почистваха от робини и "двойничката" на всяка еротична практика беше веднага готова за същите игрички със следващите желаещи.

Македонската стая бе декорирана с фреска от стена до стена, изобразяваща еротичните забавления на младата Олимпия, ослепителната бъдеща майка на Александър Велики. Тя бе нарисувана легнала, на колене, в чувствени пози, да прави любов със свещени змии с най-различни размери, както изисква историческата традиция, предадена през четири века чак до времената на Калигула. На голямо, покрито с бичи кожи и големи възглавници легло с дървени македонски колони, боядисани в синьо и червено, две много млади проститутки, приличащи на майката на Александър, се редуваха да повтарят възбуждащите подвизи на Олимпия, като заемаха същите пози от фреската и си играеха със същите змии, но живи и специално дезинфекцирани и обучени за случая.

Двама македонски музиканти обясняваха в стихове как като била още невръстна девойка, бъдещата майка на Александър, която се омъжила за предполагаемия баща на героя, македонския цар Филип И, на дванайсет години, покровителствала бордеите в своята страна и очаровала богатите си клиенти, като правела любов със змии. След това взимала клиента в прегръдките си и го дарявала с уникалната тръпка на всеотдайната си любов, а змиите допринасяли за гаудиума ѝ, като влизали във всички възможни нейни отвърстия или леко хапели плътта ѝ. И тъй като оргиите на Олимпия бяха добре известни в римския свят, гостите на Калигула се порадваха на изпълнението на дежурната проститутка, която си играеше със змиите сякаш наистина беше прочутата историческа героиня. И докато Олимпия потръпваше в конвулсиите на оргазма, някои от тях имаха усещането, че като изпомпват спермата си в двойничката на царицата, ще заченат с нея великия завоевател на Персийската империя, който никога не е бил сигурен, че Филип II е истинският му баща, тъй като изобщо не е приличал на него.

Това беше една от двайсет и четирите тематични стаи, декорирани в различни стилове. Александър Велики беше най-обичаният герой на Юлиевото семейство още от времето на Юлий Цезар. Затова Калигула бе поръчал възстановка на брачната му стая в Самарканд (днешен Узбекистан, Централна Азия). В нея друга фреска на цяла стена изобразяваше съблазнителната тринайсетгодишна бактрийска принцеса Роксана, успяла да съблазни младия македонски цар, да го накара да се влюби в нея от пръв поглед и да се ожени за нея веднага, в първите мигове на пламналата страст.

Бохрус, сто и петдесет килограмовият посланик на царя на Бактрия, разказа на Калигула анекдоти за огнената личност на Роксана и ентусиазирано го помоли трите му дъщери, които нямаха още двайсет години, да покажат на гостите колко спонтанна и изобретателна е била царицата със съпруга си и останалите си любовници. Преоблечени досущ като Роксана в бактрийско-монголски стил, трите дъщери на Бохрус една по една демонстрираха съблазнителните трикове, завъртели главата на великия герой. Азиатски музиканти изпълняваха песни с подходящи музика и текст, имаше дори македонски туники, които гостите да облекат преди съвкуплението с Роксана, за да изпитат същата тръпка, която е почувствал и Александър в първата нощ със сладострастната си невеста.

Имаше и Троянска тематична стая с двойничка на прочутата Елена, в чиято роля се превъплъщаваше червенокоса гъркиня, толкова красива, колкото и жената, станала причина за война. В Александрийската стая пък се намираше чувствената Клеопатра, която правеше прочутото си фелацио на всички пожелали го гости, а после лягаше с мъже, облечени като Юлий Цезар и Марк Антоний. В Египетската стая младата царица Нефертити се бе впуснала в ритуална копулация със Свещения овен, но предлагаше услугите си и на гостите на Калигула, облечени и обръснати като египетски жреци. В Галската стая с мебели от истински дъб имаше друидски каменен олтар под дърво, на който лягаха келтски девици, за да бъдат дефлорирани от гостите в дива церемония, все още изпълнявана по времето на Калигула от голи галски воини, изрисувани с червени и сини боички.

Имаше и Стая на Цирцея, в която бе възстановена пещерата на прочутата магьосница, превърнала Одисей и неговите гръцки мореплаватели в свине. В Коринтската стая пък имаше копие на храма на Афродита, в който дузина момичета, облечени като хиеродули (благородни свещени проститутки), стояха на денонощен религиозен пост, в готовност да прегърнат всеки почитател на Афродита. Имитаторките доставяха на гостите същите удоволствия като оригиналите. В образа на магьосницата Цирцея се превъплъщаваха последователно Марция, която оглавяваше гилдията на проститутките, и Деми, апетитната млада съпруга на Тит Квирит (благородника, който беше на вечерята у Катон Непос в нощта на убийството на Скрибония).

И двете жени бяха доста добре запознати със съблазнителните похвати на Цирцея и физически приличаха на образа, който хората имаха за нея. В ярките си прозрачни костюми, завършени със сложни украшения за глава, Марция и Деми правеха магиите на Цирцея, упояваха гостите с пари от силен афродизиак и след това поемаха контрол над замаяните мъже, караха ги да грухтят като прасета и да ходят на четири крака, шибаха задниците им с камшици и ги унижаваха по всякакъв начин, преди да им позволят да се насладят на митичния любовен акт с Цирцея и на възвишените тръпки на тялото ѝ.

Имаше тематични стаи, посветени на похотливи женски божества, които трябваше да предразположат гостите и от двата пола да се порадват на небесната любов с Венера, Изида, Ищар или Артемида, наричана още Диана, богинята на лова. Стаите на Юпитер, Пан и Приап бяха само за дамите на празненството. Бог Аполон и похотливият герой полубог Херкулес също си имаха стаи, които привличаха както винаги по равно мъже и жени.

Калигула бе чул и странна притча за място, наречено Едемската градина, в която живеела атрактивна млада двойка, разхождаща се без дрехи, и змия съблазнителка. Затова нареди да се обзаведе тематична стая с голямо ябълково дърво, както и други растения, цветя, полянки и водопад под стъклен покрив. Две двойки, представляващи Адам и Ева (така бе чул, че се казват легендарните герои, които според притчата родили човешката раса) се редуваха да правят любов с двойки от гостите, като си играеха с похотливата змия и ядяха ябълки, напоени с афродизиак.

***

Въпреки наличието на толкова много и интересни тематични стаи, повечето от две хилядите гости на празненството чакаха с нетърпение грандиозното появяване на Калигула в по-гол ямата от трите зали.

Около хиляда души от двата пола вече се тълпяха в Голямата зала – квадратно помещение, своеобразен амфитеатър на четири нива, крепен от мраморни колони и арки. Имаше специално пригоден за танци и представления подиум, който се намираше в средата и бе заобиколен от метални заграждения. До него се стигаше през коридор, пресичащ четирите нива на южната страна, а в централната част на северната страна имаше сцена, скрита зад дебели завеси. Няколко тесни отвора на източната и западната част на загражденията даваха възможност и на гостите да получат достъп до подиума.

Всички нива (или редове) обикаляха и четирите стени на залата. Бяха построени от мрамор и бяха два метра в дълбочина и метър и двайсет високи, със заоблени краища. Бяха изцяло покрити с квадратни, облечени в коприна дюшеци, постелки, завивки и възглавници в най-различни цветове, като всеки дюшек образуваше един лектус (голямо легло). Множество тесни стълбища даваха достъп и до четирите реда. Те бяха подсигурени от здрави метални парапети, закрепени на границата на всяко от нивата. Стъклени фенери с натопени в масло фитили висяха на вериги от тавана над всяко стълбище и хвърляха точно толкова светлина, колкото бе необходима на хората, за да се придвижват нагоре и надолу от най-високия етаж до подиума, или до малките тоалетни на третото ниво. Тесни проходи под двете най високи нива свързваха амфитеатъра с просторен коридор, който опасваше външния периметър на цялата зала. Високите прозорци на стените на коридорите бяха отворени за проветрение, имаше и аварийни изходи в случай на пожар. В пространството под високите нива на залата имаше обикновени тоалетни, малки чешмички с питейна вода и няколко ниши, затворени с пердета, които можеха да се използват от гостите, търсещи усамотение.

Повечето от гостите бяха седнали или полегнали навсякъде по удобните четири нива на Голямата зала и си говореха, флиртуваха и се смееха, докато ядяха от разнообразните солени бисквити, пийваха разредено с вода вино, освежаващ ментов чай, разхождаха се по стълбищата, за да отидат при приятели или да поседят на открито, за да привлекат внимание. В по-високите части светлината беше приглушена, защото там бяха запалени съвсем малко стъклени фенери, окачени на вътрешните мраморни стени, а няколко факли огряваха пода, където танцьорите и музикантите забавляваха развеселената аудитория.

– Не бъди толкова нервна, Габрилия – каза Публикола Тудитаний на петнайсетгодишната си племенница, която седеше до него на един лектус на първото ниво, точно зад парапета, който отделяше подиума от публиката.

– Дали ще ме забележи? – прошепна хубавичкото момиче и разтвори туниката на деколтето си.

– Ще трябва да направиш нещо повече от това, скъпа – посъветва я той. – Много красиви жени са готови да се хвърлят в прегръдките на цезаря.

Габрилия оправи бретона си и дългата си светлокестенява коса, пусната права около очарователното ѝ детско личице, след това съсредоточи зелените си очи към отсрещната западна страна на подиума, където африканките на братята Скаври флиртуваха усилено с някои от жените на гостите, полегнали на лектусите около стълбищата.

– Той харесва ли чернокожи момичета? – попита Габрилия чичо си ревниво намръщена.

Публикола хвърли поглед към Мурахия и Керизия.

– Всички римляни обожават прекрасните чернокожи жени, но мисля, че тези двете ще са заети още преди той да пристигне.

– Дали да не му изпея любовна песен и да се съблека на дансинга?

– Хм, макар да имаш ангелски глас, едва ли тези хора тук ще млъкнат и ще те слушат. Колкото до събличането – по-добре изчакай. Калигула обича да избира измежду напълно облечени жени.

Докато Макрон седеше незабелязан в слабо осветената горна част на североизточната страна и разговаряше с Тисиос и още две млади момчета, Ения притича по подиума и подразни танцьорите. Следваше я слугата ѝ Секст. Отидоха при Марий Фортунат, главния архитект на обновеното дясно крило, който беше стар приятел на семейство Сабина.

Марий поздрави дружелюбно Ения и ѝ направи комплимент за елегантната туника, след това я представи на Гарб Манилий, красивия главен дизайнер на двореца, и на жените, седнали до тях на първото ниво на западната страна.

– Ти ли си новият любовник на Ения? – прошепна младата жена на Фортунат в ухото на Секст и го погали по бедрото, очевидно привлечена от красотата на младия мъж и черните му къдрици.

– Не. Само ѝ помагам при езда.

– Казвам се Порция – издиша тя до ухото му и го облиза. – Харесваш ми.

– И ти ми харесваш, Порция. Но съм влюбен в друга жена.

– Сигурен ли си? – прошепна тя, сграбчи пениса му под хитона и усети как се втвърдява в ръката ѝ.

Над тях, на второто ниво, Муций хапваше солени бисквити и говореше по работа с Тит Квирит, чийто лектус беше точно до неговия. Докато византийският сводник се опитваше да убеди благородника да инвестира в неговия вавилонски тематичен парк, съпругата на Тит, Деми, се върна от дежурството си в стаята на Цирцея. Свежо гримирана и облечена в един от костюмите на магьосницата, тя бързо бе заобиколена от другите гости, които нямаха търпение да им разкаже за първите се преживявания като Цирцея. Посочвайки двама олюляващи се благородници, които се изкачваха по стълбите в далечния край, Деми доволна разказа как ги е упоила, унижавала и набила с камшик, преди да им позволи да вкусят вълшебния ѝ кунус. Естествено, мъжете около нея също искаха да го опитат и Деми нямаше как да не позволи на няколко от тях да заровят лица в слабините ѝ, а това предизвика слюнкоотделяне и у другите, които накрая я издърпаха зад лектуса на Тит и бързо я обладаха.

Калист, който флиртуваше с по-малката сестра на Муций, Ламита, започна да гали краката ѝ и да ѝ предлага да му позволи да направи това, което правеха с Деми.

– Празненството още не е започнало – отвърна Ламита. След това стана и слезе по стълбите. Излезе на подиума през един от тесните отвори на загражденията. Няколко от гостите се бяха присъединили към професионалните танцьори. Ламита също затанцува с тях. Тя наистина изобщо не приличаше на брат си. Беше десетина сантиметра по-висока от него, тялото ѝ бе стройно, а лицето ѝ много хубаво, обградено от буйни гарвановочерни къдрици, подстригани до над раменете. Беше облечена в секси дизайнерски дрехи, които откриваха прекрасния ѝ корем около пъпа. Танцуваше, като вдигаше ръце, поклащаше бедра по византийски, хвърляше погледи към Калист, който я гледаше с блеснал поглед от мястото си на втория ред на източната страна. Но богатият освободен роб скоро бе разочарован, тъй като огромна група елегантни люде привлякоха вниманието на Ламита от третото ниво на срещуположната северозападна страна на подиума.

От силната музика за барабани и флейта и шума на гостите Калист не можа да чуе какво им каза тя, но един от мъжете тръгна към седналите на по-ниските нива, прескочи заграждението и започна да танцува с византийката и да целува косматите ѝ подмишници.

– Марцел, спри – каза Ламита, когато започна да прокарва ръце през цепките на многопластовата ѝ пола, да се пресяга към стегнатите ѝ задни части и да ги стиска похотливо.

– Не мога – отвърна той. – Ти си най-страхотната жена в целия град.

– Пфу! Защо не опиташ с нещо по-оригинално?

– Добре, нека покажа на Петроний колко секси изглеждаш в моите дрехи – предложи Марцел. И я накара да се завърти, от което полата ѝ литна нагоре по стройните ѝ крака и чак към ханша, покрит с малка прозрачна препаска, която никак не скриваше гъстия храст черни пубисни косми. Докато зрителите ръкопляскаха на секси вида на Ламита, той повика Петроний, модния дизайнер, който седеше заобиколен от жени с изискан вид, и Рем, партньора на Марцел във Vestidias Elegantorum, магазина за туники, където Лейди отиде инкогнито и за първи път след сватбата си прави секс с напълно непознат.

Петроний и останалите му придружители изръкопляскаха.

– Ела при нас – предложи на Ламита Марцел.

– Дошла съм с придружител – отвърна тя.

– Тази вечер това няма значение – каза ѝ той.

Тя се засмя, но се отдалечи от Марцел и се върна при лектуса на брат си, седна до Калист, който я прегърна и погали в устните ѝ голяма ягода, грейнал от щастие, защото усети, че тя се върна заради него, а това стана още по-видно, когато захапа ягодата и облиза пръстите му.

Междувременно Перуций, служителят на едила Марк Теренций Кота, беше видял танца на Ламита на подиума и я проследи по стълбите. Спря се до нея и загледа как Калист я опипва между краката. Муций разпозна младежа, защото бе ходил много пъти в кабинета на едила, ѝ го покани да се присъедини към тях.

Перуций с удоволствие се приближи до лектуса на Муций и седна до него зад Ламита. Каза на византиеца, че шефът му не можал да дойде на празненството, защото хванал грип предния ден.

– Кое е това невероятно момиче, което флиртува с Калист? – прошепна Перуций в ухото на Муций.

– Сестра ми Ламита – отвърна сводникът.

Момичето чу, че брат ѝ говори за нея, обърна се към новодошлия и му се усмихна. Муций ги запозна и продължи да си говори по работа с Тит.

В югозападния край на огромната зала група скаути и Зелени, сред които Публий Сертик, Метелий Габиний, младият актьор Апелий и най-добрият колесничар Евтикий, примамваха майката на Ения – Фулвия Сабина, да се присъедини към тях на второто ниво, където те заемаха три лектуса заедно с други приятели и техните приятелки.

– Какво ще ми направите, вие, лоши момчета? – попита възбудената Фулвия глуповато, когато седна между тях и младите мъже обградиха едрото ѝ тяло. Бе облечена в една от прилепналите си розови рокли и бе гримирана като кукла. Момчетата и момичетата започнаха да се подиграват на дебелия ѝ задник, да хапят месестите ѝ рамене, да галят и пощипват напращелите ѝ бедра. Тя пищеше като малко момиченце, докато те разкопчаваха корсета ѝ, от който изскочиха големите ѝ гърди. Те ги хванаха и започнаха да смучат щръкналите ѝ зърна и да си играят с тлъстия ѝ космат чатал.

Публий Сертик избута Фулвия към дъното на лектуса и тя бе подложена на едновременна атака от няколко от приятелите му, които си падаха по закръглени жени. През това време Евтикий забеляза Пиралис, вавилонската конкубина на Калигула, да се придвижва през пренаселения подиум. Бе облечена в дълга рокля в червено и шафранено, търсеше си място да седне и чакаше официалното откриване на Луперкалиите, повода на празненството. Русият колесничар бързо си проправи път през гостите на първия ред и прегърна Пиралис изотзад.

– Защо си облечена така? – попита и я целуна по шията.

– Представлявам Ищар – отвърна тя и се зарадва на целувката му.

– Вавилонската богиня на секса? – сети се той и я погали по корема.

– Да... Калигула е направил прекрасна тематична стая, посветена на нея.

– И ти се чукаш там, докато правиш хороскопи? – издиша Евтикий тежко до ухото ѝ.

Тя се обърна и го погледна в очите.

– Доста по-сложно е, но – да, Евтикий.

– Вавилонски опиати? – поинтересува се младежът и притисна подутината си между краката ѝ през полата.

– Защо не отдадеш почитанията се на Ищар и не разбереш сам?

– Мисля, че предпочитам Пиралис пред Ищар – отвърна той и я прегърна по-силно през кръста и я целуна по устата.

– Не богохулствай, Евтикий. Никой не може да се сравнява с Ищар. Аз само се опитвам...

– Ела с мен – прекъсна я той, хвана я за ръката и започна да си проправя път през тълпата. Забързаха заедно към тесен проход, който водеше към коридора, обикалящ цялата зала.

– Къде ме водиш? – попита покорната Пиралис, докато се блъскаше в хора, вървящи насреща ѝ в прохода.

– Искам да ми покажеш нещо – каза той, докато я влачеше нататък. Когато влязоха в коридора, Евтикий се спря. Тя облегна гръб на стената, намираща се под високите редове, и отправи към него блесналите си тъмни очи, подчертани от син и черен грим.

– Какво искаш да ти покажа? – попита чувствено, макар да знаеше от звездите, до които се допитваше всекидневно, че младият атлет внезапно ще се влюби в нея.

Евтикий пое дълбоко дъх, постави ръце на стената от двете страни на красивото ѝ лице, обградено от черни къдрици.

– Смятам, че знаеш... – отвърна и я целуна. Тогава откри, че Пиралис го иска дори повече, отколкото той искаше нея. И беше цялата пламнала, о, да, наистина беше. Пиралис наистина бе преродената Ищар, първата и най-симпатично развратната от всички богини на секса! Създателката на първите храмове на любовта в света! Патрон на Ishtaritu, свещените вавилонски проститутки, които започнали да очароват древния свят двайсет века преди раждането на Пиралис! Тя самата бе обучена от богинята да издава напред пубисната си кост и да гали с нея ерекцията на мъжа. Пиралис показа на Евтикий, че на света нямаше подобна на истинската вавилонска целувка и нищо толкова тръпнещо от живот като чувствената плът на месопотамската жена, научена от Ищар да се отдава изцяло на мъжете, които я обичаха.

Пластовете на жълточервения ѝ костюм се разтвориха под трескавите ръце на Евтикий, който търсеше да открие влажното ѝ тайно място, а тя, останала без дъх, му позволи да го погали, опипа и проникне в него, като го насърчаваше да хване копринените косми на слабините ѝ, да ги подръпва много пъти. Бе подлудена от простите му любовни слова и му отвърна, че не иска нищо друго, освен да му принадлежи не за цяла вечност, а за един вечен буреносен миг на екстаз. След това, докато се търкаше в ръката и бедрото му, притиснато между краката ѝ, костюмът ѝ се свлече от раменете, сякаш самата Ищар я събличаше, за да предаде душата ѝ в прегръдките му.

Красивият елитен колесничар бързо покри малките ѝ нежни гърди с ръце, местеше длани от едната на другата, пощипваше едното ѝ зърно и хапеше другото. След това замъкна голата до кръста Пиралис в една от усамотените мраморни ниши, вградени в стените на коридора, намиращ се под най-високите нива на Голямата зала, и дръпна пердето зад себе си. Дрехите им излетяха на мига и останали съвсем голи, те обвиха тела. Под трепкащата светлина на горящата над тях маслена лампа се целуваха трескаво, прегръщаха се, галеха се и стискаха най-чувствителните си места, стенеха от благодарност към вавилонската богиня, която така силно бе разпалила сетивата им.

Пламнал от желание, Евтикий помоли Пиралис да постави голите си задни части върху дълбоката кухина, издълбана в мраморната стена на нишата. Тя вдигна крака, отвори ги пред него и той коленичи, за да зарови глава в слабините ѝ и да утоли копнежа си, смучеше клитора ѝ и усещаше как нектарът ѝ се разлива в устата му.

– О, да, Евтикий! Вземи ме! Отнеси ме до звездите! – повтаряше тя задъхано и трепереше от удоволствие.

Ммм... Тя беше толкова гореща, сочна и неустоима! Евтикий насочи ерекцията си към набъбналите ѝ срамни устни, изви гръб и проникна в знойната ѝ влажна вагина с един премерен тласък. Докато тя стенеше "О, да!" и го молеше да обладае грубо плътта ѝ, той се хвърли върху нея, движеше се напред-назад, влизаше и излизаше и бързо я водеше към оргазъм. Въртеше члена си в нея и я караше да вика силно от радост, докато половият ѝ орган не се превърна в божествената вулва на Ищар и спазмите ѝ не засмукаха неспиращия му инструмент. Тя захапа ръцете му и започна да го драска по гърба и силните атлетични задни части. Когато спермата му я изпълни, тя извика, сякаш древната богиня на секса се бе вселила в утробата ѝ. А неговият жезъл трептеше и изливаше цялата си любов в нея.

Останали без дъх, те останаха прилепени един към друг, трепереха в ритъм, докато силните ѝ спазми бавно угасваха, и се гледаха изтощени в очите.

***

Междувременно в Голямата зала Апелий забеляза тънкия силует на Домиция Лепида, ослепителната трийсет и шест годишна майка на Месалина, която току-що бе седнала на мястото си едно ниво над групата на Зелените. С нея бяха красивият ѝ съпруг Валерий Барбат и техни приятели от двата пола.

– Аве, Домиция – извика Апелий, който се бе запознал с потомката на Валериите на прием във фоайето на театъра преди няколко дни. – Помниш ли ме?

Преди да седне сред приятелите си, Домиция бе срещнала погледа на къдрокосия актьор.

– Как бих могла да забравя най-прочутия любовник на римската сцена? – каза тя и му протегна стъпало, за да го целуне.

– А аз не бих могъл да се моля за по-голям късмет от този да те видя да седнеш близо до мен – отвърна Апелий, облиза пръстите на крака ѝ през сандалите на висок ток и надникна под туниката към изящните ѝ бедра и гъстия храст между краката ѝ, едва покрит от тънката материя на препаската.

– Това не е късмет, Апелий – изтъкна Домиция и вдигна леко полата си, за да му предостави по-добра гледка към прелестите си. – Подкупих прислужника, за да ме настани тук с приятелите ми.

– И защо го направи? – прошепна той и плъзна ръце под туниката ѝ нагоре по бедрата и погали нежните ѝ задни части.

– Защото иска първа да те изчука – обади се елегантна жена от групата на Домиция, полегнала по корем върху лектуса и играеща си с ерекцията му, докато той развързваше препаската на издънката на Валериите.

– Трябва ли да се боя? – попита сладкият Апелий, докато галеше слабините на Домиция и хвърляше погледи на другите жени от групата, които го гледаха като прегладнели лъвици, готови за скочат върху плячката.

– Ела – подкани го Домиция и му помогна да се настани на нейния лектус. – Аз ще те браня. – След това полегна до него сред възглавниците и двамата започнаха да се целуват и да се милват, а в същото време красивият баща на Месалина – Барбат – бе сериозно нападнат от две млади момичета от групата на Зелените отдолу.

Но преди всички да се отдадат на правене на любов, викове и аплаузи приветстваха факлоносците. Те започнаха да изтласкват гостите от подиума зад металните заграждения и към местата им на четирите реда на Голямата зала, която вече се пръскаше по шевовете и трептеше от вълнение и от делириумния ритъм на барабаните. Всички станаха на крака, заликуваха и заподскачаха.

Първо се показаха дванайсет голи до кръста акробатки и четирима гълтачи на огън, а след тях от входа на коридора величествено се появи Калигула с Друзила от дясната си страна и Агрипинила от лявата. Върху тях от тавана заваляха розови листенца. Тримата бяха облечени в дълги лъскави прозрачни копринени роби – златна за императора и сребърни за принцесите. Минаха тържествено през подиума и отвърнаха на ликуването и приветствията на гостите, като вдигнаха хоризонтално ръце с дланите нагоре към всички нива на залата.

Под копринените си дрехи императорските потомци носеха само по една къса долна дреха без ръкави, която не можеше да прикрие голите им силуети, но пък хвърляше сянка върху интимните им части. Външният им вид предизвика подсвирквания и подвиквания на висок глас, пълни с възхищение от прекрасните черти на Друзила и тънкото, но апетитно тяло на Агрипинила. Въздишките и писъците на жените, които намираха фигурата на Калигула за напълно неустоима, не заглъхнаха дори когато императорът и сестрите му стигнаха завесата, която покриваше сцената на северната страна, и се обърнаха с лице към тълпата.

– Приятели мои! Приятели мои! – възкликна Калигула, когато гостите най-накрая се успокоиха.

След това вдигна ръце.

– Тази вечер всичко е позволено!

И в цялата зала пак избухнаха одобрителни възгласи и викове. Влюбената Габрилия, която се пресягаше през загражденията пред лектуса, който споделяше с чичо си Публикола, успя да привлече вниманието на императора, като му прати въздушна целувка и се разтопи, когато и той ѝ отвърна по същия начин. –

– Тази вечер ще се насладим на сливането на плът с плът! – продължи Калигула. Речта му бе прекъсвана на няколко пъти от радостно ликуване. – Тази вечер никоя жена няма да отказва ласки и мъж не може да отхвърли никоя жена... стига да е в състояние да го вдигне! – Смях... – Но дори да му е мек като на стар евнух, пак може да целува и да лиже влажните кунуси на зажаднелите ни за секс самки! Не съм ли прав? – Отговориха му с одобрителни викове.

– А какво ще кажеш за хубавите си сестри, Калигула?! – извиси глас Хортензий Скавър, последван от още интересуващи се от същия въпрос.

– И те ли ще се чукат с всички?! – допълни Петроний.

– Какво има зад завесите, цезаре?! – обади се след него Марцел.

– Млъквайте! – изрева Калигула и вдигна ръце, за да успокои тълпата. – Преди да покажа на окаяните ви души какво съм ви приготвил зад завесата, трябва още малко да ви възбудя!

– Моята верпа вече ще се пръсне от похот, цезаре! – извика млад мъж, който мастурбираще на третото ниво.

– Охрана! – извика Калигула. – Арестувайте този идиот и отрежете ненужната му патка! – И докато младежът молеше за милост на висок глас, Калигула избухна в смях. – Няма охрана тук, глупако!

Всички се засмяха на шегата на императора, а той призова момичетата около младежа да свършат работата със зъбите си. След това затича по подиума и завика към тълпата.

– Сега предизвиквам всички ви! Целувайте, докосвайте и събличайте когото си искате, но не започвайте да се чукате като животни, докато не видите какво има зад завесата, ясно?

Думите му бяха посрещнати с одобрителни възгласи.

– А какво ще ни кажеш за хубавите си сестри!? – извика пак Хортензий Скавър.

– Искате ли ги? – попита Калигула и започна да мести показалеца си към тълпата.

– Искаме! Искаме! Искаме! – заскандираха гостите в един глас и затропаха с крака.

– Наистина ли искате да опипате и целунете благородническата им плът? – извика той, за да ги насъска още повече.

– Да! Дай ни ги, цезаре!

Гостите започнаха да ръкопляскат в ритъма на барабаните. Дванайсетте голи до кръста момичета изтичаха по стълбите към най-високите нива и започнаха да се целуват и прегръщат с когото намерят, а гостите от по-ниските редове замолиха двете принцеси да отидат при тях.

Друзила и Агрипинила се приближиха към брат си от двете му страни и му прошепнаха нещо много категорично в ушите. Калигула се намръщи, после кимна. Цялата публика затаи дъх.

– Сестрите ми припомнят, че тази вечер аз не съм господар на желанията им и не мога да им казвам какво да правят или да не правят с всеки един от вас – обясни той.

В залата отекна силен разочарован рев. Четиримата гълтачи на огън издишаха дълги пламъци през устите си в четирите краища на подиума.

– Но... Почакайте! – извика императорът. След това хвана ръцете на сестрите си и ги вдигна. – Те искат всички ви!

Докато радостните викове на гостите разтърсваха тавана, приповдигнатият Калигула свали сребристите им роби с едно бързо движение. Под лъскавите прозрачни долни ризи голите тела на принцесите блеснаха в цялата си ослепителна хубост. Те вдигнаха ръце и тълпата полудя!

– Това са съкровищата на Римската империя! – успя да надвика Калигула възгласите. – И тази вечер принадлежат на народа!

Двете "съкровища", обути в сандали на високи токчета, се завъртяха по подиума сред факлоносците и музикантите, които се разделиха на две редици и всяка от тях последва една от принцесите. Повечето от гостите на първите редове станаха от лектусите си и се скупчиха край загражденията, за да се порадват на представлението. Други пък (предимно мъже) скочиха от горните нива върху законните обитатели на по-долните редове.

Габрилия бе една от първите, които се надвесиха над загражденията, за да привлекат вниманието на императора, но напразно. Той отстъпи назад и изчезна зад завесите на сцената, като остави двете "съкровища" да обират овациите на гостите. Отхвърлената Габрилия видя Публикола сред тълпата край железния парапет, върна се на лектуса на чичо си и гневно блъсна хората, които бяха стъпили на него.

Междувременно Друзила отиде към северозападния сектор, а Агрипинила – към североизточния. И двете се мушнаха под заграждението в пространството между него и първия ред.

Тълпата около Друзила зяпна от изумление, като видя гладко обръснатите ѝ слабини, но съвсем застина, когато съзря халките ѝ, които си личаха съвсем добре под леката долна дреха, докато тя радостно поклащаше бедра и се наслаждаваше на ръцете и устните, които я докосваха и целуваха навсякъде. Петроний, Марцел и Рем, които изблъскаха всички, за да слязат от своя трети ред при нея и да опитат от вкусното лакомство, преди то да бъде изядено от останалите гости, я сграбчиха в прегръдките си.

– Отдавна чакаш това, нали, Петроний? – попита тя и потри разкошните си гърди в него. Изисканият двайсет и три годишен моден дизайнер не можа да промълви и дума, преди тя да впие устни в неговите и да го засмуче в страст на целувка. Пръстите му сладостно си играеха с долните ѝ халки и проникваха във влажните ѝ срамни устни, разпалвайки желанието ѝ. Марцел и Рем я притиснаха силно в Петроний и започнаха да я целуват по раменете, да търкат еректиралите си пениси в ханша ѝ и да се опитват да проникнат в нея.

– Не, не... – задъхано ги отблъсна тя. – Брат ми ще ме намрази, ако ви позволя да го направите, преди да е показал изненадата си пред всички.

Намесиха се и други възбудени гости. Докосваха и целуваха прекрасното ѝ тяло, обсипваха я с любов, а тя се движеше покрай западния край на загражденията, докато се оказа в прегръдките на Гарб Манилий, хубавия интериорен дизайнер, с когото флиртуваше, когато посети работилниците на двореца.

– Ммм, Гарб... колко са нежни ръцете ти – прошепна му тя, когато той я прегърна, погали я под долната дреха и я целуна по шията.

– О, принцесо... Караш сърцето ми да пърха като птица.

Ммм... Друзила наистина харесваше този чувствителен мъж и го целуна с топли чувства, насърчавайки го да се заиграе с обръснатите ѝ слабини, да потърка халките ѝ и да вкара пръстите си в нея. О, да... Много бързо щеше да свърши с него и ужасно ѝ се искаше това да стане, когато двамата се отпуснаха на най-близкия лектус сред множеството хора, които я докосваха. Тя обаче разтвори краката си само пред неговите целувки, наслаждаваше се само на засмукването на неговата уста и отдаде гаудиума си само на него. Устоя на желанието да пусне в себе си еректиралия му член и да остави тласъците му да я побъркат, но му обеща, че ще го направи по-късно, и задъхано прошепна в ухото му да я чака в стаята на Венера след представлението.

И това бе всичко, което Друзила успя да каже на великолепния млад архитект, защото останалите гости край нея избутаха Гарб настрани и се опитаха да се докоснат до прелестите ѝ. Музикантите и факлоносците бяха застанали извън загражденията и съвсем близо до нея. Насред барабаненото кресчендо много мъже успяха да отъркат членовете си в устата ѝ и да погалят гладките ѝ слабини. Държаха краката ѝ разтворени, изяждаха вулвата ѝ, хапеха я по задните части и проникваха с пръсти в нея толкова мощно, че тя отново свърши с пълна сила, като крещеше и се радваше на вибрациите на плътта си. Но с никого не стигна до края, защото всички знаеха, че императорът иска зрителите да изчакат нещо, а те още повече полудяваха от предчувствието за изненадата, която той им бе подготвил, преди да ги остави да правят каквото си искат.

– Спри да ме изкушаваш – простена тя, докато свършваше отново притисната между много тела, а един мъж зад нея опираше надарения си член в халките на перинеума ѝ и ръцете му опъваха и въртяха пръстенчетата на зърната.

– Престани! – повтори Друзила. – Не можем да го направим сега.

– Но ти се иска, нали? – попита мъжът и я ухапа по рамото.

– Да, но по-късно – каза тя и се обърна.

– Ще го направиш ли с всички ни? – намеси се друг задъхан мъж, който я целуваше по шията и масажираше корема ѝ.

– Не знам – прошепна тя. – Може би ще отида в една от игралните зали след представлението.

– Коя?

– Червената.

Тя отблъсна насъбралите се около нея мъже и оправи измачканата си долна риза, а Хортензий Скавър я хвана за ръцете от горния ред и я вдигна при себе си.

– Каква изненада, Хортензий! Мислех, че си се включил в бойкота – ахна тя, сякаш нямаше представа, че ще дойде. Прегърна го с радостна усмивка, доволна, че един разумен мъж ѝ е помогнал да се измъкне от здравите прегръдки на младите си обожатели.

– Не съм глупак, Друзила – каза сенаторът и докосна е устните си нейните. – Как бих могъл да пропусна такова страхотно празненство и възможността да целуна най-ценното съкровище на цялата империя?

– Радвам се, че си тук – увери го тя и погали издутината на слабините му. – Но ако искаш да си опиташ късмета, най-добре бързо ме скрий, преди онези акули да са ме нападнали пак.

– Ще дойдеш ли при мен? – предложи ѝ той и посочи лектуса си на третия ред, където брат му Умбраций бе полегнал на възглавниците с двама приятели, докато Керизия и Мурахия се опипваха с други гости на съседното легло.

– Обещаваш ли да го пазиш в тайна? – попита Друзила и го погледна в очите, за да му внуши, че не бива да казва нищо на Катег.

– Разбира се, че обещавам – отвърна Скавър, който не знаеше за връзката ѝ с приятеля му. След това ѝ помогна да се качи на неговия ред сред десетките протегнати ръце, които не спираха да я галят.

25.

– Не ме опипвайте като стадо полудели дърти мечоци, ясно ли е? – сопна се Агрипинила с обичайната си смесица от грубост и сексапил.

Най-младото "съкровище" на Калигула се бе промушило през загражденията на североизточната страна на залата, бе се смесило с благородниците, търговците и магистратите и се правеше на малка мръсница с такъв успех, сякаш бе родена за тази роля. Позволяваше на по-възрастните мъже, събрани там, да я прегръщат и галят сладкия ѝ задник, да пощипват малките ѝ зърна и дори да потриват за кратко слабините ѝ под долната риза, но отблъскваше нахалните им пръсти и похотливите им ръце.

– Остави ме да докосна малкото ти съкровище, Агри – молеше се шейсетгодишен благородник, увлечен като малко момче.

– Забрави! – спря го строго разгневената принцеса и плесна друг възрастен мъж, който бе коленичил и се опитваше да ѝ разтвори краката. После хвърли съблазнителни погледи към останалите. – Трябва да сте много по-мили, ако искате да ме целунете там – заяви им тя кокетно и чувствено придърпа ръба на копринената си дреха над голия си пубис.

Докато Агрипинила обясняваше на ухажорите си, че не могат да я възбудят достатъчно, ако не ѝ обещаят скъпи подаръци, чичо Клавдий я наблюдаваше незабелязано от четвъртия ред в средата на южната страна. Той буквално присъстваше инкогнито, скрит в слабо осветеното пространство, полегнал на една страна сред възглавниците на своя лектус заедно със старата си приятелка Хилария Калпурния, привлекателна руса дама, преминала четиридесетте. Тя имаше вълнисти коси, подстригани до раменете, заоблени бедра на едрите здрави крака и прикриваше чувствеността си под прилична интелектуална фасада. Тъй като разговаряше за политика с добре образовани гости на нейната възраст на съседните места, тя не забелязваше как Клавдий нервно си гризе ноктите и гледа от разстояние флирта на любимата му племенница с едни от най-влиятелните мъже на Рим.

Иззад загражденията двама факлоносци осветяваха Агрипинила и тя изглеждаше като сирена, обградена от набелязани бъдещи жертви. Момичето знаеше, че чичо ѝ вероятно я гледа отнякъде в Голямата зала, но бързо забрави за него. Той също се опитваше да си я извади от ума, но очите му бяха привлечени като с магнит от високата ѝ стройна фигура и черните ѝ лъскави къдрици, бухнали около прекрасното ѝ лице. Сърцето му заби, когато я видя да говори съблазнително с двама по-възрастни патриции, които шепнеха нещо неразбираемо в ушите ѝ и я накараха да махне ръцете си от корема.

– Разчитам на честната ви дума – заяви тя на двамата благородници и ги прегърна. По-възрастните мъже ѝ бяха обещали щедри подаръци и задъхано потвърдиха намеренията си, като я целунаха по шията и погалиха бедрата ѝ, молейки останалите да си чакат реда. След това започнаха да смучат набъбналите ѝ младежки гърди през прозрачната долна дреха.

– Ще бъдете много мили с мен, нали? – прошепна им тя и помилва главите им.

– Разбира се, скъпа – отвърна по-възрастният. – Просто искаме да ти доставим удоволствие.

– И да ти дадем много любов, мила – промърмори другият докато поглаждаше корема ѝ.

– Можете да ме хапете по зърната, ако искате – прошепна им великолепната девойка, – но не много силно, ясно?

Агрипинила усети, че се възбужда, докато те нежно гризваха втвърдяващите се връхчета на малките ѝ гърди, и помоли двамата факлоносци да се отдалечат за известно време. След това бавно разтвори крака и се приведе с гръб към загражденията.

Шепнейки ѝ задъхано думи на възхищение, двамата по-възрастни мъже започнаха да галят вътрешната страна на стройните ѝ бедра, да разтриват слабините ѝ и да си играят с малкото храстче от копринени косми по изпъкналия ѝ венерин хълм. Галеха нежния мъх от двете страни на големите ѝ срамни устни, докато те не набъбнаха докрай.

– О, да... подраскайте ме там с нокти – помоли тя, останала без дъх, и разтвори още крака, за да им предостави пълен достъп до слабините си. – Да, точно там... ощипете ме леко.

Възбудени от стенанията и поклащането на таза ѝ, двамата благородници усетиха как от срамните ѝ устни започва да избива влага. Те влюбено ги разтвориха и прокараха пръсти напред и назад по мократа ѝ цепка, като се съсредоточиха върху малкия клитор. Започнаха да го обикалят, докато не набъбна и след това бавно и нежно да го потриват. Редуваха се, но нямаше разлика между леките им докосвания. Ммм... те наистина знаеха как да я накарат да изтръпне!

От своя лектус чичо Клавдий не можеше да види подробностите от отдаването ѝ, тъй като светлината около прекрасната му племенница беше доста слаба. Не можеше да чуе и стоновете ѝ, защото цялата зала кънтеше от музиката и гласовете на хиляда, че и повече души, които не спираха да стимулират сетивата си. Но благородническият му член се втвърди като никога преди, като гледаше любимата си Агрипинила да извива гръб над прегражденията, докато краката ѝ бяха разтворени и качени на раменете на двамата патриции, които вече бяха коленичили пред слабините ѝ. И дори от това разстояние ерудираният императорски потомък усещаше онази нейна безценна част, която го бе карала толкова пъти да си губи ума, усещаше как я целуват, облизват и смучат похотливите мъже, които сигурно изпитваха същия екстаз, какъвто го обземаше и него, когато единствен пиеше от нея нектара на Венера.

Но странно, вместо да ревнува, той се идентифицираше с нея и, да, беше умствено и физически възбуден, да си представя какво изпитва тя, докато двете усти се редуваха да я изяждат.

Това, което започна като невинна възбуждаща игра, за нацупената невръстна принцеса се превърна в неустоима плътска оргия. Достопочтените мъже около нея не можеха да държат възбудата си под контрол, когато тя се откриваше пред устите, езиците и зъбите им, когато трепереше и свършваше непрекъснато, извила опасно гръб над металния парапет и отметнала глава назад. Публикола забърза към нея с две пълни с вълна възглавници. Други мъже минаха от двете ѝ страни и помогнаха на цензора да я повдигне колкото да поставят възглавниците под нея, а двамата благородници през това време не спираха оралната си атака върху вкусната ѝ младежка праскова.

Заслепена от емоционалната буря, която се извиваше в нея, Агрипинила сграбчваше главата на всеки, който се навеждаше над гърдите ѝ.

– Да... смучи ми циците... – каза тя задъхано. За първи път в живота ѝ се случваше да е в обятията на много мъже. Отметна глава назад, когато още двама засмукаха силно зърната ѝ и удвоиха силата на гаудиума ѝ. Публикола повдигна главата ѝ и впи в нея пронизителните си очи, докато тя се задъхваше. Усети всяка вибрация на тялото ѝ.

– О, това си ти! – възкликна тя, като разпозна в него съдията Курсос. – Прегърни ме силно! Те ме подлудяват!

Едрият мъж я прегърна и тя го целуна по устата. Засмука страстно езика му, пусна го за малко, колкото да си поеме дъх, когато двамата благородници вдигнаха още бедрата ѝ, за да изпият с уста оргазма ѝ, и бръкнаха с езици в ануса ѝ и с пръсти във вагината ѝ. Младата нимфа се чувстваше обладана отвсякъде, трепереше в силните ръце на дузина мъже, които я галеха и целуваха навсякъде, хапеха я където заварят, за да увеличат стимулацията, която получаваше от двамата патриции по слабините си. Изведнъж тя увисна на шията на Публикола и зашепна в ухото му.

– Това ли искаш да направят? – отвърна ѝ той също шепнешком.

– Да, моля те... Кажи им.

– Ами ако го направя аз?

– Добре, давай. Но притискай много силно точно тук.

С целия си авторитет Публикола накара двамата благородници да се отстранят, пъхна два пръста в нея и притисна набъбналата лигавица на горната стена, като наблюдаваше реакциите ѝ.

– Мръдни малко вляво – насочи го тя задъхано. Другите двама не разбираха какво правят прекрасната принцеса и цензорът.

Публикола последва указанията ѝ, намери точното място и започна да го притиска с върха на средния си пръст толкова силно, колкото тя искаше.

След няколко мига тънкото ѝ тяло се разтресе от серия силни контракции. Тя извика и от уретрата ѝ се изстреля мощна струя и опръска Публикола по рамото.

– Не спирай! – промълви тя, останала без дъх. – Притискай силно!

Той така и направи, а Агрипинила отново еякулира, този път дори по-силно отпреди. Цензорът облиза и засмука клитора ѝ за малко, след това притисна пръста си вътре в нея в същата точка и получи още една струя в отворената си уста. Когато двамата благородници разбраха, че тяхната завладяваща млада богиня свършва по този начин, те надвесиха лица над кунуса ѝ. Публикола отново притисна и нови струи полетяха към устите на патрициите.

О, да! Колко обичаше тя тази еякулация! Колко силен беше оргазмът ѝ тогава! Колко неизтощимо бе желанието ѝ! Скоро тази точка във вагината на четиринайсетгодишната принцеса така се насити с кръв, че дори без да бъде директно стимулирана, само от по-силен тласък с пръсти в тази област на който и да е мъж, тя избухваше във феноменални изливи на соковете на удоволствието, отиващи директно в зяпналите от екстаз усти, редуващи се пред любовния ѝ фонтан и опитващи вълшебния му вкус.

Чичо Клавдий гледаше от четвъртия ред всички мъже, струпани около племенницата му, и си представяше какво се случва. Разпозна не само цензора Публикола Тудитаний, но също и благородниците Тит Квирит, най-богатия човек в Рим Калист Примус, градския префект Вибий Лутаций, освободения роб Домиций Лабон, който отговаряше за юридическите дела на Друзила, набития татарин Бохрус, посланик на Бактрия, небезизвестния византийски сводник Муций Регулат и други видни мъже, сенатори и магистрати, застанали на опашка, да се редуват да я карат да еякулира и да пият директно от извора на омагьосващото ѝ удоволствие.

Особено Бохрус не беше на себе си от похот. И той като другите опита вълшебните капки на безценното съкровище на Калигула. Неугледният посланик бе настанил долната част на тялото си между краката ѝ и приведен над нея по-щипваше зърната ѝ. Агрипинила чувствено люлееше таза си, а той прошепна нещо на Публикола, който държеше главата ѝ в ръце.

– Какво каза той? – попита тя задъхано цензора и усети огромната ерекция на Бохрус да се потрива в подмокрените ѝ слабини, покрити от тялото и дългата му бактрианска горна дреха.

Публикола ѝ прошепна какво му е казал посланикът току-що.

– О, много е голям – отвърна тя.

– Откъде знаеш? – попита я цензорът.

– Търка го в слабините ми...

Бохрус се приведе към ухото на Публикола и му каза нещо, което цензорът предаде веднага на Агрипинила.

– Добре тогава... – прошепна тя на Публикола. – Но му кажи да го направи много бавно и без да ме наранява.

Публикола предаде на Бохрус и той кимна.

– Дръж ме... – помоли задъхано тя и стисна широките рамене на Публикола, докато Бохрус я хващаше за глезените, свиваше коленете ѝ към тялото и ги разтваряше. После я покри с дългата си дреха, която бе разкопчана под кръста. Другите мъже разбраха какво ще се случи и я погледнаха с любов и уважение, затаявайки желанието си да я опипват но време на сношението.

Големият член на Бохрус влезе много бавно в тясната ѝ вагина. Тя застена по-високо.

– Целият ли е вътре? – попита Публикола.

– Не мисля... – отвърна тя, останала без дъх. – Все още ме разтяга.

– Харесва ли ти?

Тя се надигаше към него и дишаше тежко през зъби. Чувстваше как голямата главичка на члена на Бохрус притиска шийката на матката ѝ...

– Да, харесва ми – простена Агрипинила. – Но го дръж, ако ме докара до оргазъм, ясно?

Бохрус влезе още по-дълбоко в нея, после започна да вкарва и изкарва пениса си до половината. Тя усети как шийката на матката ѝ се свива под натиска му, страхът ѝ да не нарани малкия Нерон изчезна и Агрипинила започна да отвръща със стонове и завъртане на ханша, с което искаше да постигне максимално добро триене между тях.

– Кажи му, че може да натисне и още, ако иска – каза тя в ухото на Публикола.

Бактрианският посланик нямаше нужда от превод. Бадемовите му очи светнаха. Той сви още коленете ѝ, за да повдигне по-високо таза, и разтвори краката ѝ до краен предел. След това започна да прониква в нея на по-бързи и дълбоки тласъци.

– О, толкова е силен! – стенеше Агрипинила, прегръщаше и целуваше Публикола по устата. Насърчени от очевидното ѝ удоволствие, другите мъже отново започнаха да пощипват зърната ѝ, да ги смучат, да я галят по корема и да я довеждат до пълна забрава. О, да... На нея ѝ харесваше. Наистина имаше нужда от големия член на пълния с енергия чужденец, който изпълваше плътта ѝ със силата на своята похот.

Докато Бохрус смело проникваше в нея, Агрипинила започна да сграбчва когото ѝ падне, да трепери, да се върти, да диша тежко и да стене високо. Почувства как главичката на члена на бактриеца притиска силно чувствителната ѝ точка. Тя инстинктивно се нагласи така, че да му я предложи, и започна да вика и да се блъска в него. Сля се напълно с мъжката му сила и... се отпусна. В нея се надигна мощен оргазъм и няколко струйки от уретрата ѝ освободиха цялата енергия, която бактриецът с викове вливаше в тялото ѝ.

От мястото си на четвъртия ред чичо Клавдий се опитваше да разбере какво точно правеше любимата му Агрипинила сред всичките онези мъже. Предполагаше, че сигурно са я довели до еякулация с пръсти, но само мерваше части от голото ѝ тяло, облегнато с гръб на парапета. Намръщи се. Някакви мъже се изреждаха набързо между краката ѝ.

– Edepol! Те я чукат! – възкликна той.

Хилария, която говореше с друга благородничка на нейната възраст, полегнала на лектуса, се обърна към Клавдий.

– Какво каза? – попита тя с добронамерена усмивка. Той не отговори. Хилария проследи погледа му, но не видя нищо, само група голи и полуголи жени, които бяха целувани и опипвани по всички редове на Голямата зала, тресяща се от викове и възбудени писъци. Обърна се към съседката си, но тя вече се прегръщаше с някакъв мъж и си играеше с члена му.

Хилария почувства, че през гениталиите ѝ преминава прилив на възбуда. От повече от два месеца не бе правила секс и се нуждаеше отчаяно от добър любовник. Съпругът ѝ Калпурний Лабиен, сенатор, подкрепящ либералните реформи на Калигула, все още бе влюбен в нея, но през последните години цялото му сексуално внимание бе насочено към по-млади момичета. Най-вече секретарки, служителки и красиви стажантки, покосени от чара на властта и готови да му предоставят всички извънбрачни сексуални забавления, от които се нуждаеше всекидневно един политик, за да не ръждяса и да не залинее мозъкът му. Предпазваха го от загубата на жизнена енергия, която възрастният мъж черпеше от гърчещите се в прегръдките му голи млади тела.

Хилария бе омъжена за Лабиен от двайсет и шест години и беше много интелигентна жена. Затова знаеше, че рано или късно той ще загуби интерес към плътските ѝ нужди, но когато се случи преди шест години, тя бе само на трийсет и девет и все още изпитваше силно влечение към мъжете. Започна да се занимава с набиране на средства за политическата фракция на съпруга си и за своите собствени занимания за популяризирането на женската еманципация. Новата ѝ роля ѝ позволяваше да пътува сама до различни градове на империята, далеч от шпионите и клюкарите на столицата.

И винаги когато имаше възможност, си лягаше с добре надарени мъже – не на групи, по един, – които обичаха едрите ѝ гостоприемни бедра и деликатната закръгленост на корема ѝ. Обожаваше да я пляскат по големия задник и да я хапят по твърдите закръглени хълбоци, след това да я карат малко грубо да разтваря масивните си крака и да показва огромния триъгълник от кестеняви интимни косми, покриващ слабините ѝ и обгръщаш ненаситната ѝ вулва, най-ненаситната сред нейните връстнички.

В любовта Хилария имаше нужда да бъде завладявана със сила и винаги се съпротивляваше, за да стимулира любовниците си, викаше "не", когато дърпаха и въртяха свръхчувствителните зърна на гърдите ѝ или хапеха влажните ѝ малки срамни устни, търкаха или смучеха твърдия ѝ клитор или я принуждаваха към дълбоко орално сношение. И още по-силно се дърпаше, дори пищеше, когато я възнаграждаваха с мощни тласъци, особено мъжете, които можеха да я обладават дълго с бурно генитално сношение, или да ѝ влизат гневно отзад, като я карат да изгуби ума си от удоволствие и да опустоши леглото от похот.

Когато бе на двайсет и една години, Хилария имаше кратка връзка с Тиберий Клавдий Нерон Друз Германик, който по онова време бе на двайсет и четири. Тогава – две години след смъртта на император Август, прачичото на Клавдий по майчина линия – Хилария бе омъжена от три години, но двайсет и пет годишният ѝ съпруг бе на длъжност легат на братовчед си Калпурний Пис, губернатор на провинция Сирия. Той я бе оставил в Рим да се грижи за двете им деца. Запозна се случайно с Клавдий в табулариума, хранилището за документи и закони, стара зловеща сграда, намираща се на средата на стълбището, водещо от форума към храма на Юнона над монетния двор на Рим (където се сечаха пари от най-различни метални сплави и с тях се обслужваше цялата империя). И двамата с Клавдий правеха свои проучвания на древните закони и така се сприятеляха.

Благородният интелектуалец се почувства привлечен от големия ѝ закръглен ханш и силните ѝ крака и покани Хилария в резиденцията си няколко пъти, след това я направи своя любовница. Наслаждаваше се на страстните им сношения и неутолимия ѝ копнеж да бъде пляскана и принуждавана да се подчини. Но след няколко месеца тя трябваше да замине при съпруга си в Антиохия, Сирия. Тогава мъжът ѝ се забърка в сложен корупционен скандал, в който беше въвлечен и братовчед му, губернаторът на Сирия. Всичко свърши няколко години по-късно със самоубийството на Калпурний Пис и пълната реабилитация на съпруга ѝ Лабиен.

Само че семейството на Калпурниите се върна от Сирия чак след десет години. С Клавдий се видяха отново, но останаха само приятели, без да подновяват връзката си. През април предишната година, след възкачването на Калигула на трона, четирийсет и осем годишният сенатор Калпурний Лабиен бе назначен за посланик в Индия, замина за там с млада еврейска любовница и остави Хилария да се занимава с политическа дейности, но двамата си останаха в прекрасни отношения.

В началото на декември тя се върна в Рим от годишната среща на римските жени, ангажирани с благотворителност в името на Бона Дея (Добрата богиня), специален женски култ. Затова Хилария не бе имала време за секс, а и освен това не възнамеряваше да си търси любовник от града. Но пък се зарадва на възможността да отиде с Клавдий на императорското празненство, макар да нямаше представа, че то ще е посветено на тържеството на плътта.

Възбудата, която заля гениталиите ѝ, засегна и пикочния ѝ мехур и ѝ наложи да отиде до тоалетната на третото ниво. Изправи се и тръгна по тесния коридор зад стената, обграждаща лектусите на четвъртия ред. Стигна до едно слабо осветено място над претъпканото стълбище. Изчакваше група младежи да се махнат от стъпалата облегната на стената и стиснала едрите си бедра, за да не се напишка.

Беше облечена в синя брокатена долна риза, леко разтворена над превръзката на гърдите, и дълга копринена пола, опната по заоблените ѝ бедра и смъкната под пъпа. Четиридесет и пет годишната блондинка привлече погледа на млад мъж, застанал сред момчетата и момичетата на третия ред.

Хилария се огледа наляво и надясно по тесния коридор и помисли да тръгне към тоалетните от друго стълбище, но преди да вземе окончателно решение, младият мъж се приближи към нея.

– Харесвам големия ти ханш – прошепна той в ухото ѝ, потри слабините ѝ и притисна пръсти в закръглените ѝ задни части.

– Би ли си махнал ръцете от мен? – каза тя строго.

– Защо? Тази вечер сме свободни да правим каквото си искаме – заяви той и допря бузата си до нейната.

– Стига, момче. Мога да ти бъда майка.

– Ммм... Тогава веднага бих изчукал майка си – отвърна той и сключи пръсти около голата ѝ талия.

– Ами тогава върви да я потърсиш.

– Не е тук тази вечер – прошепна мъжът и стисна зърното ѝ през дрехата.

– Остави ме да мина – каза задъхано Хилария, избягвайки опита му да я целуне. Но го остави да опипва зърната ѝ. – Чакат ме.

– Ще почакат, докато те целуна, нали?

– Не, няма – отвърна тя останала без дъх, вдигна брадичка и се опита да го спре с унищожителен поглед. Той я хвана за косата на тила и я целуна. Тя се опита да го ухапе по устата, но той пръв успя да го направи. Притисна я към стената и тя усети подутината му да се притиска в корема ѝ, а ръцете му да развързват връзките на полата ѝ. Целуваше я с такъв младежки плам, че тя нямаше как да не му отвърне. Захапа устните му и започна да стене.

– О, ужасен си! – прошепна, когато той успя да свали полата ѝ и скъса препаската.

Останала гола от кръста надолу, тя полюля широкия си ханш и започна да се съпротивлява безуспешно на ръцете му. Младият мъж сграбчи огромния ѝ храст между краката и вкара два пръста в подгизналите ѝ големи срамни устни. Заопипва вагината ѝ и я накара да се разкрачи. О, той беше толкова агресивен, а тя толкова възбудена, че би поела в себе си и цялата му ръка, дори да я разкъса! Докато я целуваше диво, той драскаше чувствено слабините ѝ, движеше пръсти от единия край на дълбоката ѝ цепка до другия, чак до окосмената ѝ пубисна кост, после стискаше твърдите ѝ задни части, раздвижваше пръсти вътре в голямата ѝ овлажнена вулва, после пак започва ще да я драска и пощипва.

– Спри, спри... – помоли задъханата ѝ разрошена Хилария и стисна бедра, за да не се напикае. – Трябва да отида до тоалетната. Веднага.

– Добре, да вървим – съгласи се той и сграбчи ръката ѝ.

– Чакай! Остави ме да си сложа полата.

– Никаква пола... Гола.

– Не! Моля те! – каза тя дрезгаво, но той свали и ризата, и превръзката на гърдите ѝ. – да не си се побъркал?

– Да! – заяви мъжът и я заопипва навсякъде. – Ще те водя гола до тоалетната, ясно ли е?!

Хилария изтръпваше при мисълта да покаже дебелите си крака и широкия си ханш пред всички гости. Прегърна го.

– Ела, можем да го направим тук... – прошепна тя до устата му и потри закръгления си корем в ерекцията му. Разтвори крака и доближи влажните си слабини до бедрото му. Разгневеният млад мъж срита няколко пъти с коляно вулвата ѝ. О, това почти я накара да свърши! – Продължавай! Обожавам това! – простена Хилария и приклекна, за да поеме удар с по-голяма сила.

Той сграбчи зърната ѝ и я удари няколко пъти точно между набъбналите срамни устни, опъваше чувствителните ѝ гърди и видя как красивото ѝ лице започна да се криви от похот.

– О, да... Накарай ме да свърша! – извика тя.

Той спря да я удря, отстъпи назад и се взря в треперещото голо тяло на ръба на оргазма. Хилария притисна корема си и затаи дъх.

– Разтвори си ръцете, курво!

Поклати невярващо глава, но разтвори ръце и ги притисна в мраморната стена. Той не сваляше очи от голотата ѝ. Въпреки възрастта си беше стегната, гърдите ѝ бяха поувиснали, но все още с хубава форма. Тънката ѝ талия правеше пълния ѝ ханш невероятно привлекателен, така подпрян на мощните ѝ крака и с огромния храст интимно окосмяване между тях, което се простираше чак по долната част на големия ѝ корем.

– Ела, ела тук – помоли тя задъхано.

– Размърдай си дебелите крака!

О, откъде знаеше, че точно това ѝ се прави? Но още преда да се замисли, той я плесна силно през лицето. След това я сграбчи за косата и я свали на земята на четири крака.

– О, да! Насили ме!

– Не още, курво! – изръмжа младият мъж. Вместо това я напляска, и то доста силно. Белият ѝ задник се зачерви, а по вътрешната част на бедрата ѝ потекоха капки урина и вагинални сокове. Младежът слушаше чувственото ѝ "Не!" с палава усмивка.

Изведнъж сграбчи една от косматите ѝ подмишници и я накара да се изправи на златистите си сандали със средно високи токчета, завързани за дебелите ѝ глезени. След това я задърпа към стълбището. Преди да осъзнае какво става, Хилария се озова гола на най-високото стъпало. Очите на младежите, събрани на стълбището на третия ред, се обърнаха към нея, както и погледите на повечето гости на четирите нива в югоизточния край на залата. Замръзна от смущение, докато слушаше подигравателните забележки и похотливите шегички за големия ѝ ханш. Когато стисна едрите си закръглени бедра, за да спре позива за пишкане, и се опита да прикрие триъгълника си, младият мъж я сграбчи за ръцете и събра лактите ѝ зад гърба. Няколко младежи се покатериха по стълбището.

– Разтвори си краката, свиньо! – нареди младият мъж и раздруса ръцете ѝ. – Нека всички да видят големия ти кунус!

– Моля те, заведи ме до тоалетната – промърмори тя в ухото му, докато първите младежи вече коленичиха пред голото ѝ тяло и започваха да пощипват корема ѝ и да драскат пълните ѝ слабини, да подръпват космите ѝ.

– Разтвори си краката, казах! – повтори той и я захапа за рамото.

Тя разтвори крака сред възгласи на възхищение и стрелнали се от всички страни пръсти.

– Наистина ли трябва да се изпишкаш? – попита я младият мъж с подигравателна усмивка.

– Да, едвам стискам – отвърна задъхана Хилария.

– Тогава не стискай! Остави момчетата да те оближат и се изпишкай в устите им!

– О, не... – простена тя, но неколцина вече започваха да я хапят по слабините.

– Хей, момчета! Тази жена трябва да се изпикае – извика той на приятелите си.

– Ммм, наистина ли? – попита един от младежите, който вече я облизваше.

Хилария кимна.

– Хайде, направи го тук... – предложи друг. – Отпусни се... Ще го изпием от теб... Много ще ни хареса... – присъединиха се пет-шест души, очаровани от набъбналата ѝ вулва, потрепваща от усилието да задържи уринирането. Няколко от тях разтвориха дебелите ѝ крака още повече. Други сграбчиха от всички страни ханша ѝ и започнаха да го хапят и щипят. Трети пък бръкнаха между срамните ѝ устни и се заеха да дразнят клитора ѝ.

О, тя бе толкова засрамена! Огледа се. Няколко гости от третия и четвъртия ред се бяха струпали край парапета в опит да стигнат до стълбището. Гледаха я, протягаха ръце, за да я докоснат, окуражаваха я да се отпусне. За щастие тя не видя нито едно познато лице сред тях, а телата им не позволяваха на хората зад тях да видят на какво е подложена от безмилостните младежи.

Но унижение ли беше това, или на нея наистина ѝ харесваше да е център на внимание? Единственото, което искаше, бе да си изпразни мехура... Повдигнаха задните ѝ части, вдигнаха коленете ѝ, разтвориха ги и започнаха да я лижат като прегладнели кучета. Младият мъж зад нея я държеше под мишниците и не пускаше зърната ѝ. Тя не разбра дали свършва, но трепереше, дишаше тежко и повече не можеше да се сдържи. О, да... Трябваше да се отпусне! Силна струя урина се изля в отворените усти пред нея сред радостните писъци на зяпачите и търсещите ръце на похитителите ѝ.

Те я обграждаха отвсякъде, пиеха топлата златна течност, която се изливаше от нея, бъркаха с пръсти, докато тя не спираше да уринира, пълнеха устите си под бликналия фонтан. И тогава усети, че получава оргазъм. Не се почувства никак неудобно, защото мъжете около нея я стискаха здраво в ръцете си и обожаваха всяка частица от плътта и, едрите ѝ бедра, твърдия ѝ задник и вкусната ѝ урина.

Хилария винаги бе ненавиждала да показва долната част от тялото си пред хора, защото не ѝ харесваше причината, поради която мъжете се чувстваха привлечени от нея, но този път се отпусна, обзета от похот. Притисната между младите мъжки и женски тела, които я опипваха навсякъде от всички страни, щипеха корема ѝ и хапеха раменете ѝ, тя бе отнесена на един лектус на третия ред. Там те насила разтвориха краката ѝ и се впуснаха върху голямата ѝ миришеща на урина вулва, изяждаха я като освирепели хиени, караха я да свършва като полудяла. След това застана на колене, вдигна големия си задник и ги накара отново да я напляскат.

***

– Какво искаш? – промълви Габрилия и хвърли бърз поглед към маскирания мъж, който нежно галеше шията ѝ зад гърба ѝ.

Мъжът не отговори. На подиума факлоносците следваха Друзила и Агрипинила, които все още демонстрираха пред всички телата си в прозрачните долни ризи.

– Остави ме на мира, разбра ли? – тросна се хубавата племенница на Публикола, докато гледаше малко завистливо двете принцеси.

След като Калигула се скри зад завесите на сцената в остави двете "съкровища на империята" да се разхождат по подиума и да нажежават страстите на тълпата, обезсърчената Габрилия се върна на лектуса на чичо си на първия ред на източната страна и отблъсна няколкото души, настанили се там, когато с Публикола се втурнаха към загражденията, за да приветстват грандиозната поява на Калигула. Огледа се. Видя едрата фигура на цензора сред по-възрастните гости, които очакваха Агрипинила да се появи при тях.

Габрилия седна върху голите си пети и взе възглавница в скута си. Беше нацупена. Нима императорът не я видя, когато го повика през загражденията? Как може да е толкова жесток и да не ѝ даде знак, че я е познал?

Маскираният мъж зад нея започна да гали бедрата ѝ.

– Махай се! – изръмжа му петнайсетгодишната красавица и го удари с лакът в гърдите.

Мъжът се засмя. Габрилия затаи дъх. След това се обърна, застанала на колене, и се взря в очите през дупките на маската от боядисана в черно тенекия с много жълти пера, спускащи се назад по главата.

– Кой си ти? – попита го разтреперана и се вгледа в устните му през отвора за устата.

Той поглади правия ѝ нос с пръст. Тя затаи дъх.

– Цезаре?... – промълви тя.

– Шшт!

– О, ооо... нима наистина сте вие? – сепна се момичето и очите ѝ блеснаха от щастие.

– Успокой се – каза той и клекна пред нея.

Габрилия взе ръцете му и ги зацелува навсякъде във внезапен прилив на похот.

– Да, да, това си ти, ти си тук, скъпи мой, любов моя, моя голяма любов...

Калигула, разбира се, бе поласкан от тези думи, идващи от изключително красива и страстна девойка, която изглеждаше дори по-млада от реалната си възраст.

– Какво пък знаеш ти за любовта? – попита я той иззад маската си.

– О, цезаре... Знам какво ми казва сърцето ми от първия път, в който те видях – отвърна тя и сложи ръцете му на гърдите си. – Усещаш ли колко силно бие?

Той пъхна ръка под разтворената ѝ розова блуза, покри с длани малките ѝ гърди и погали зърната им.

– Мислиш ли, че те обичам както ти мен, Габрилия?

– Да... Невъзможно е да изпитвам това, ако не ме обичаш.

Докато продължаваше задъхано да му говори сладки любовни думи, тя вдигна маската над устата му и го целуна. Ммм... целува се добре, помисли си Калигула, докато се наслаждаваше на младежката нежност, с която поднесе към него меките си пълнички устни, и на чувствения ѝ език, който се пъхна в устата му, за да бъде осмукан и да си поиграе е неговия. Целуваше го трескаво и не спираше да стене, не искаше да се отлепи от устата му.

– Моля те, моля те... Остави ме да те нацелувам... Чаках толкова дълго този миг – промълви тя и започна да търка устните си в неговите, да смуче долната му устна, докато той смучеше горната ѝ. Прегръщаше го и опипваше задните му части над пурпурната дълга до коленете туника, която бе облякъл, преди да дойде при нея. Без да се откъсва от Габрилия, той плъзна ръка по плоския ѝ корем и след това под препаската ѝ, стигна до пубиса ѝ и започна да го разтрива и да си играе с къдриците ѝ. Тя покри скутовете им с възглавницата, протегна ръка към еректиралия му пенис и започна влюбено да го гали.

– О, скъпи, любов моя... – мълвеше задъхано до устните му. – Толкова сме близо един до друг, че сетивата ми замъгляват разсъдъка и дъхът на Ерос разпалва душата ми, и... о, да, скъпи, нямам думи, с които да опиша как се сбъдна отколешната ми мечта да целуна самия бог на удоволствията... о, да, да, да, докосни ме, докосни ме, цезаре, усети любовта ми... всичката е за теб, само за теб...

Той милваше треперещите ѝ слабини и прокарваше пръсти около и между срамните ѝ устни, търкаше клитора ѝ и обикаляше стегнатото отвърстие на вагината ѝ. От прекрасното младо момиче обилно се изливаха сокове, не можеше да се контролира. Стана му още по-сладка, когато се овлажни дори повече, щом вкара средния си пръст дълбоко в малката ѝ дупчица, и му отвърна, като стисна твърдия му член и се изпълни с мощта на мъжа, когото обичаше. Не искаше нищо друго, освен да му се отдаде.

– Стани – каза ѝ той и върна маската върху лицето си. – Искам да видя колко си красива.

– Тук ли? – прошепна тя и се огледа набързо, докато той си играеше с къдриците ѝ и прокарваше пръсти през дългата ѝ светлокестенява коса.

– Разбира се – отвърна Калигула. – Всички се забавляват. – Смъкна блузата ѝ по раменете и разголи гърдите и финия ѝ красив гръб.

– Хората ще ме гледат – прошепна тя в ухото му.

– Това има ли значение за теб?

– Ами бих искала да се покажа само пред теб.

– Така и ще стане... Има ли някой друг освен мен тук? – попита и я целуна по устата през отвора на маската.

– Прав си, цезаре. Никой друг на света няма значение.

Все още клекнал, Калигула ѝ помогна да стане и свали полата и препаската ѝ. След това погълна с поглед голото ѝ тяло. Не беше висока като сестрите му, но бе тъничка, добре сложена, с перфектно оформени крака, изящни глезени, тесен стегнат ханш и високи, заоблени и твърди задни части, които изглеждаха още по-апетитни, отколкото той си ги представяше като я гледаше с туника.

Забравила, че от съседните лектуси я гледат, Габрилия грациозно се завъртя в прегръдката му, докато той я галеше и пощипваше по изпъкналия задник. Металната му маска застана между тях и се отри в пубиса ѝ, а в това време езикът му се стрелна през отвора и я близна. Тя сложи ръце на кръста си и приклекна достатъчно, за да настани слабините си срещу маската, а той започна да лиже и смуче вкусния ѝ кунус, от което тя се овлажни още по-обилно, започна да трепери, да стене и да мълви любовни думи в ритъм със засилващото се желание.

Когато осъзна, че тя повече не може да контролира емоциите си, той я постави да легне, разтвори стегнатите ѝ бедра и я накара да свърши само с устата си през маската. Тя едвам потискаше виковете си, а тазът ѝ се затресе. Изпаднала в екстаз, сграбчи ерекцията му и го помоли да я люби. О, колко чиста и наивна беше Габрилия в безумното си желание да завладее мъжа, в когото бе влюбена! Колко гореща, сочна и чувствена се струваше на Калигула тази млада девойка, потънала в страстта на оргазма!

Двама мъже, седнали на края на втория ред точно над техния лектус, гледаха как красивото момиче поднася сладкия си ханш към мистериозния маскиран мъж и го моли да я обладае изотзад. Той се огледа. Всички в Голямата зала се бяха отдали на похот. Забеляза двамата мъже и им даде знак да се приближат. Те скочиха и я сграбчиха.

– Долу ръцете от мен! – извика Габрилия, когато се озова в прегръдките им и те започнаха да я хапят по бузите и да пъхат пръсти във влажната ѝ вагина. Риташе ги диво и се опитваше да ги отблъсне

– Скъпи, кажи им да ни оставят на мира – простена тя към Калигула и го прегърна.

– Не мога... – прошепна той в ухото ѝ. – Не чу ли речта ми по-рано?

– Моля те, любов моя... – настоя тя тихо. – Не е възможно да си мислиш, че тя се отнася и за нас.

– Е, не мога да се отметна от собствените си думи... Остави ги да се докоснат за малко до теб и след това ще те заведа в моята стаичка и ще правим любов дълго време.

– О, никак не ми е приятно... Не, искам да кажа, че нямам търпение да отида в твоята стаичка с теб. Защо не им кажеш, че съм болна...

– Стига, Габрилия. Не мога да ги лъжа, за да не те докосват.

– Наистина ли е необходимо да го правят? – попита тя с ангелски глас и зарови лице в рамото му.

– Да, настоявам. Остави ги да опипат тялото ти и след това ще тръгнем.

– Обещаваш ли?

– Разбира се. Не спирай да ме прегръщаш и да стискаш здраво пениса ми, разбра ли?

– Добре – простена Габрилия и сграбчи члена му.

– Затвори очи – каза той и оправи къдриците ѝ. – Мисли си, че аз те докосвам.

– Ще се опитам... – съгласи се хубавата девойка, застана пак на колене и вдигна таза си.

Калигула даде знак на мъжете да се приближат към нея, след това я прегърна. Двамата започнаха да я галят по задните бузи и да пъхат ръце в цепката ѝ.

– Разтвори си още малко бедрата – помоли я Калигула.

Тя стисна члена му и разтвори крака. Двамата мъже получиха по-добър достъп до прасковата ѝ и започнаха да я потриват и да дразнят клитора ѝ.

– О, моля те... кажи им да спрат – простена тя и усети, че ерекцията на Калигула се втвърдява още повече.

– Не, още не... остави ги малко да те оближат.

Един от мъжете легна по гръб и настани устата си под слабините ѝ. Вдигна ръце към гърдите и пощипна зърната им, докато разтваряше с език влажните ѝ срамни устни, ближеше клитора ѝ и изпиваше обилните сокове. Другият раздалечи задните ѝ бузи и започна да хапе розетата ѝ и да прониква в нея с пръсти.

– Не, не, спрете. Това е прекалено вече. О, не искам...

– Какво не искаш? Не искаш да свършиш? – насърчи я Калигула, докато тя стискаше много силно твърдия му член, стенеше и викаше с все глас.

– Да, точно това не искам... но ми е трудно... о!

– Отпусни се, хайде.

– Искаш ли да свърша? – попита тя задъхано, докато двамата изяждаха слабините ѝ от двете страни, без да спират.

– Да... Искам – прошепна Калигула и загледа как се залюля ханшът ѝ, за да увеличи триенето на пламналите ѝ гениталии с устите на двамата мъже. Хм, я виж ти малката мръсница... Я как милата сладка Габрилия се наслаждава на похищението на устните им! И да... нищо друго не възбуждаше Калигула така, както да гледа как влюбена в него жена не може да устои да свърши с непознати!

– О, скъпи – прошепна Габрилия и се затресе в предоргазмени конвулсии. – Те са толкова агресивни... ооо, като животни са! О, да, да! Кажи им да ме изсмучат цялата... О, мили, те ме принуждават да свърша! Да! Толкова е силно, ааа! Свършвам! Усещам го!

Не спираше да повтаря тези думи, останала съвсем без дъх, и да люлее ханша си. Стигна до много силен оргазъм и тогава сграбчи ерекцията му и започна да го целува по устата през маската, трепереше, стенеше и го прегръщаше страстно.

– О, обичам те, цезаре. Обичам те с всяка фибра на тялото си и с цялото си сърце!

Възбуден от вибрациите на тялото ѝ и от безусловната ѝ любов, маскираният Калигула я издърпа от ръцете на двамата мъже. След това я хвана за ръката и я повлече гола и разрошена към най-близкия проход, после през фоайето и през тесен коридор, който свършваше до малка врата. Все още разтърсена от конвулсиите на любовта, влюбената девойка се притискаше до рамото му. Той свали маската си.

– Най-накрая, любов моя! Най-накрая мога да видя колко си красив и колко благородни са брадичката, носа и скулите ти – промълви тя и се отдаде изцяло на целувките му. Казваше му колко се радва, че е изпълнил обещанието си да я спаси от двамата отвратителни мъже, които се възползваха от нея. Въпреки страстните ѝ прегръдки Калигула успя да вземе ключ, скрит в тайна пролука в стената, и да отключи вратата. След това я внесе към личната си стая и заключи вратата зад себе си.

– Какво ще правиш с мен? – предизвика го тя с усмивка и започна да отстъпва към стената, поставила пръст пред устата си.

– Не всичко, което ми се иска точно сега – отвърна императорът и целуна дългата ѝ шия. – Имам не повече от половин час да се насладя на любовта ти.

– Ела, ела тук, господарю... – прошепна ослепителната Габрилия и полегна на леглото. – За половин час можеш да ме качиш в небесата и да ме върнеш обратно на земята поне десет пъти.

Калигула се усмихна. След това се настани върху нея и я качи в небесата за първи път, после още девет пъти.

26.

По-малко от час по-късно, след като заключи Габрилия в частната си стая и ѝ обеща да се върне след представлението, Калигула вече бързаше към гримьорната, построена зад сцената на Голямата зала.

Спря се на вратата, за да погледа Ладиса, която стоеше пред сребърното огледало. Обличаше яркочервена прозрачна копринена роба, която отпред свършваше над коленете, а отзад имаше къс шлейф. Голото тяло на осемнайсетгодишната императорска невеста се виждаше идеално под нея и изглеждаше изключително тайнствено и примамливо. Робините я бяха изкъпали, масажирали и се бяха погрижили за външния ѝ вид. Част от русите ѝ коси бяха вързани с панделки на темето, а около прекрасното ѝ лице падаха множество дълги къдрици. Лейди излъчваше гордост и чувственост от всяка пора на светлата си кожа.

Двама от скаутите ѝ, Крацион и Помилий, красиви млади мъже, еднакво високи и приличащи си, само по къси кожени поли, стояха на пост до стената. Четири робини се суетяха с последните завършващи щрихи по прическата на Ладиса. Калигула даде знак на двамата скаути и робините да излязат.

– Как се чувстваш, моя сияйна красавице? – попита той съпругата си, прегърна тънката ѝ талия изотзад и я целуна по дългата шия.

– Много възбудена... Харесват ли ти ботушите, които Друзила ми даде за случая? – попита тя и вдигна робата си, под която се откриха дългите ѝ привлекателни крака, обути в боти до глезените на високи токчета. Бяха изработени от Петроний от червена кожа, специално за Друзила, и бяха същите като сините, с които тя омагьоса Катег.

Калигула вдигна още робата ѝ постави длан върху меки те косми на пубиса ѝ.

– Нямам търпение да се изфукам с теб пред публиката прошепна той и я погали по слабините.

– О, Кал... престани да ме докосваш – прошепна му тя в отговор.

– Защо? Докосваха ли те вече достатъчно?

– Не, но все още нося големия олисбос отзад.

– Онзи, който ти пратих по Крацион и Помилий ли? – попита той и усети плоската дръжка, която не позволяваше на олисбоса да влезе докрай.

– Да. Поставиха ми го преди два часа – каза Ладиса и прехапа долната си устна.

– Внимателни ли бяха?

– Да... Намазаха ме с доста египетски балсам отвътре, преди да го пъхнат – простена тя.

– Значи все пак са те докосвали.

– Е, колкото да ми помогнат...

– Сигурно са били доста възбудени, а?

– Да, преди да ме намажат с балсам, им позволих да посмучат клитора ми, за да се овлажня преди проникването... И сега нямат търпение да правят любов с мен.

– Ммм, обзалагам се, че и ти нямаш търпение да им се отдадеш, нали?

– Е, те са сладки... но ще трябва да почакат да свърши представлението.

– Как е коремът ти? – попита той и я потърка.

– Идеално. Преди да дойда тук преди два часа, робините ме измиха отвътре с водна помпа.

– И сега хубаво ли ти е? – прошепна Калигула до ухото ѝ и раздвижи дръжката на олисбоса.

– Хубаво ми е, но не ме потривай така... – промълви тя задъхано и инстинктивно сграбчи еректиралия му член под дългата до коленете пурпурна туника. – О, Кал, пенисът ти е съвсем мокър... да не си правил любов с Габрилия?

– Да... Тя много се подмокри.

– Ммм, сигурно си я направил много щастлива, нали? – полюбопитства тя и се обърна към него, за да го целуне по устните.

– Предполагам.

– Накара ли я да вика?

– Да.

– С онзи неин ангелски глас?

– Да, но не ѝ казах, че сме я чули да пее в храма на Конкордия.

– И аз я харесвам, знаеш ли?

– Мислех, че не си падаш по момичета.

– Е, Габрилия е специална. Изглежда същинско невинно дете.

– Добре, ще ѝ кажа, че я харесваш... А сега ще отида да се измия.

– Не, почакай! – прошепна му тя. – Нека аз го направя.

Ладиса бързо коленичи и влюбено облиза члена на съпруга си отвсякъде, за да опита соковете с мирис на мляко на Габрилия. След това го пое дълбоко в устата си.

– Достатъчно, достатъчно... – спря я Калигула, когато фелациото стана по-интензивно, – Искам да запазиш похотта си за представлението.

Ладиса се изправи и го целуна.

– Не се тревожи, Кал. Пламъкът, който ти запали в сетивата и ума ми, никога няма да бъде потушен.

– Нямам търпение да направиш наистина всички неща, за които двамата толкова сме фантазирали.

– Обичаш ли ме? – попита тя и се взря в очите му, сякаш искаше да стигне до душата му.

– Да, Лейди, обичам те! – отвърна той и я погледна напълно искрено със сивозелените си очи. – Луд съм по теб!

– О, Кал, ти запали искра в сърцето ми! – възкликна тя и го прегърна.

– Тази вечер ще превърна тази искра в ярка звезда.

– Да, да, скъпи... Бих се превърнала във всичко заради теб!

– Да се приготвяме, мила – подкани я Калигула и погледна водния часовник, който показваше, че остават три часа до полунощ. – Хората ни чакат.

– Наистина ли ще ме оставиш съвсем сама, когато всичко започне?

– Да. Като не те гледам, ще се чувстваш по-свободна, а аз ще се възбудя повече, като си представям какво правиш, и още повече утре, когато ми разказваш.

– Ще се видиш ли пак с Габрилия?

– Не... Ще се опитам да я изложа на показ.

– Какво означава това?

– Ще ти кажа утре.

– Ммм... Вече се възбуждам – промърмори тя и го целуна. – Не се ли боиш да ме оставиш сама с всичките тези животни?

– Е, Крацион и Помилий ще ти помагат през цялото време и ще се погрижат нещата да не излязат от контрол.

– Нямах това предвид... Може да ми хареса много.

– Нали заради това е всичко?

– Да, прав си, Кал – каза тя. – да се приготвяме.

***

Факлоносците затичаха по подиума и започнаха да размахват горящите факли и да отблъскват гостите назад. Ритъмът от барабаните ставаше все по-силен и монотонен.

Херолд, облечен в пищна златна униформа, излезе в центъра на подиума и наду три пъти късия си тромпет. Всички се стреснаха. Друзила, Агрипинила, Ения, Домиция, Фулвия, Ламита, Деми, Мурахия, Керизия, Хилария и останалите мъже и жени, които се целуваха и развратничеха из Голямата зала, прекъснаха похотливите си занимания и започнаха да ръкопляскат и да надават нетърпеливи възгласи представлението да започне. Публикола се огледа за Габрилия. Преди час я бе видял гола на лектуса с някакъв маскиран мъж и реши, че това е бил Калигула и че тя е някъде с него.

От коридорите вътре се втурнаха още хора, тръгнаха нагоре по стълбищата, пресичащи редовете, в опит да намерят място по лектусите. Запълваха всички възможни празнини, сядаха и по стъпалата. След като заведе Пиралис до Стаята на Ищар, Евтикий си проправи път през тълпата във фоайето и в коридора, но не можа да стигне навреме при приятелите си. Херолдът отново изсвири с тромпета. Хиляда и петстотинте мъже и жени, натъпкани в Голямата зала, най-накрая се укротиха.

– Дами и господа – извика херолдът. – Затаете дъх и се наслаждавайте! Ето го... Великият магьосник!

Сред грохот на барабани и оглушителни аплодисменти от двете страни на сцената излязоха осем голи до кръста момичета и застанаха по краищата ѝ с метални факли в ръце. Докато всички ликуваха и очакваха вдигането на завесите, от тавана към центъра на подиума се спусна огромен фалос, направен от боядисано дърво. Осемте голи момичета с факлите се затичаха към него и го наобиколиха. Започнаха да го целуват, да го галят с ръце и с голите си гърди, да го облизват и да размахват факлите си, от които се виеше цветен ароматен дим.

Аплодисментите и музиката се усилиха. Фалосът отново се издигна нагоре. Осемте момичета се прегърнаха и образуваха кръг за кратко, после едновременно легнаха на пода и образуваха фигура, подобна на маргаритка.

"Цезаре!" – скандираше тълпата в синхрон с бурните звуци на цимбалите. От центъра на маргаритката от тела, облечен в дълга, обсипана със звезди наметка и с полукръгла златна шапка на главата с три малки коронки една върху друга на нея, се появи Калигула и вдигна ръце, в които имаше магическа пръчка. Постоя така и се порадва на силните овации. Размаха магическата пръчка, затанцува и се замята по подиума. Голите до кръста момичета се изправиха и също затанцуваха и заподхвърляха горящите си факли една към друга, а Калигула правеше кръшни стъпки между тях.

След това се спря в средата на подиума и се обърна към сцената. Цимбалите издадоха няколко силни звука, за да усмирят тълпата. Калигула размаха магическата пръчка към небето. Осемте момичета избягаха към двете страни на сцената, а в същото време излязоха осем красиви млади мъже в къси полички, коленичиха в основата на сцената и вдигнаха своите факли. Калигула посочи драматично с пръчката към завесите. Цимбалите удариха веднъж, но силно. Завесите се вдигнаха.

На мраморен пиедестал, под балдахин от розов воал и сред цветен ароматен дим стоеше Ладиса в прозрачна яркочервена роба.

Публиката заохка и заахка, чуха се викове. Одобрителни възгласи и аплодисменти посрещнаха призрачната руса красавица. Мъжете и жените се струпаха около загражденията край подиума и запротягаха ръце към нея.

Калигула размаха магическата си пръчка към тълпата и извика:

– Животни! Това, което гледате сега с вълчи погледи, от което ви потичат лигите и което ви изпълва с жажда, е най-ценното съкровище, което получих от Британия! Поздравете... моята любима... осемнайсетгодишна съпруга... Лейди... Калигулаааа!

Взрив от възгласи разтърсиха Голямата зала от основите до тавана, когато прозирният воал на балдахина се вдигна и Ладиса разтвори ръце, разкрачи се леко и бавно огледа обожаващите я гости. Крацион и Помилий стояха зад нея със скръстени на гърди ръце, впили блеснали очи в гърба ѝ.

– А сега... – продължи императорът магьосник, след като укроти възгласите – не се заблуждавайте от невинния ѝ вид, нито от божествената красота на лицето ѝ и съвършенството на тялото ѝ. Не се подвеждайте, приятели... Лейди Калигула е дива, ненаситна и развратна любовница, за каквато дори вашите извратени умове не са и мечтали. Затова я обичам.

От лектуса си на втория ред Хортензий Скавър и по-големият му брат Умбраций, който доста време се бе заигравал с халките на Друзила и така бе държал и двамата в състояние на продължителна възбуда, коментира похотливо прелестите на Ладиса.

– Да слезем долу при загражденията – предложи Друзила, стана и дръпна късата си долна риза надолу. – Скоро представлението ще стане доста диво.

Калигула свали синята си наметка и я хвърли на пода заедно със златната шапка и магическата пръчка. Пристъпи на сцената само по прозрачен хитон и се качи на пиедестала при Ладиса. Погали я по бедрата през робата и я попита на висок глас дали иска да каже на гостите колко е възбудена. Очарователната бритка поклати глава и прошепна нещо в ухото му.

– Съжалявам, приятели! – произнесе Калигула. – Не иска да ви каже...

Сред умоляващи ръце и изпратени въздушни целувки от всички страни се разнесе хор от неодобрителни възгласи "Не!", "Кажи!" и "Искаме да знаем!"

Марцел се бе облегнал на загражденията заедно с Петроний и други приятели сред останалата непреклонна тълпа. Изведнъж се стресна. Сръга с лакът Рем, който бе зяпнал Ладиса.

– Хей, приятел... – прошепна му. – Не изчукахме ли тази русокоска преди месец в магазина ни за туники?

Рем затаи дъх.

– Юпитере! Прав си! Чукали сме жената на императора!

Междувременно Калигула се опитваше да убеди Ладиса да каже няколко думи на публиката, но тя продължаваше да маха отрицателно с пръст. Хората я гледаха озадачени. Накрая Калигула се втурна към синята си наметка и грабна магическата пръчка.

– Не искаш да говориш? – попита той разгневен съпругата си и вдигна ръце. Лейди поклати глава от пиедестала. Великият магьосник протегна ръка с пръчката към нея.

– Ако не говориш, ще те накарам да го покажеш!

Ладиса отвори широко очи, като се правеше на хипнотизирана. Сред гостите се разнесе учуден шепот. Те наистина вярваха, че тя е омагьосана. Калигула махна с пръчката към нея.

– Тук и сега! – нареди той с висок глас. – Ще се покажеш на всички... съвсем гола!

Хората притихнаха. Ладиса се поколеба.

– Гола, казах! – извика Калигула и завъртя пръчката. Бавно, сякаш наистина бе покорена от магия, Ладиса се съблече. След това вдигна гордо брадичка и застана гола, само с червени боти с високи токчета. Разтвори леко крака и постави длани на тънката си талия.

Публиката съвсем разбираемо затаи дъх и зяпна русата красавица, светлата ѝ кожа, стегнатите ѝ гърди и тънките кестеняви косми, покриващи изпъкналия ѝ пубис.

– Обзалагам се, че искаш да се приближиш до приятелите ми и да ги оставиш да те опипат, ръцете им да почувстват как си се нагорещила като пеш. Прав ли съм?

Ладиса кимна.

– Ела! – нареди Калигула на съблазнителната си съпруга.

Ослепителната гола Ладиса слезе грациозно от пиедестала си и по двете стъпала до сцената, приближи се към великия магьосник в средата на подиума с непоколебима походка и вдигна ръце.

– Обичам те, Кал – прошепна му тя набързо.

– И аз те обичам, Лейди – отвърна той също така бързо.

Без ни най-малка представа за емоционалните излияния между първата двойка, гостите гледаха как императорът милва бедрата ѝ, привлекателните ѝ малки задни части и слабините ѝ. След това пощипна зърната ѝ и те станаха твърди и щръкнали. Тя простена. Той сграбчи ръката ѝ и я поведе в кръг около него, за да я разгледа цялата изпаднала в екстаз публика, както си беше само по червени боти на висок ток.

– Сега Лейди е изцяло под мой контрол – заяви императорът. – Цяла нощ ще искам от нея да покаже дивата си похот без никакви задръжки. И цяла нощ тя ще сподели спиращите дъха вибрации на тялото си с вас и със специалния ни гост, любимец на моята предшественичка Венера, богинята на любовта!

Омагьосани от пленителната бритска красавица, стотици хора се пресягаха през загражденията и мълвяха думи на любов и възхищение, докато тя минаваше все по-близо до тях, протягаха ръце и я галеха.

– Възползвайте се от нея, приятели мои! – каза Калигула и я поведе към северозападната страна на залата. – Не се страхувайте да я докосвате където си поискате, дори да я целувате и да я хапете. Но засега не искам да я отвеждате отвъд загражденията и не можете да ѝ се възкачвате, дори да ви моли да го направите. Причината за това ще ви кажа по-късно. Става ли?

Хор от одобрителни възгласи, примесени с въздишки и любовни послания, отвърна на молбата на императора.

Докато двамата факлоносци пускаха завесите на сцената, Ладиса се приближи към протегнатите ръце на мъжете зад загражденията вляво от сцената и потъна в тях. Сграбчиха я десет, че и повече ръце, някои срамежливи, други – респектирани, повечето натрапчиви и директни, насочени право в целта. Усети как пръсти и устни изпитват реакциите ѝ, търкат клитора ѝ, смучат зърната ѝ, влизат в нея и разтърсват плътта ѝ, радват се на стенанията ѝ и на начина, по който се поклащаше към тях в отговор, как разтваряше крака, овлажняваше се, казваше им да я докосват по-леко или по-твърдо, премяташе се по загражденията, за да възбуди и останалите мъже.

Марцел и Рем я галеха и целуваха с особено внимание. Марцел бръкна с пръсти в ануса ѝ, Рем търкаше клитора ѝ и галеше вулвата ѝ.

– Помниш ли ни, Ливия? – попита я Марцел.

Докато стенеше от силните усещания, които двамата предизвикваха у нея, тя ги погледна.

– О, да, помня ви – отвърна задъхана. – Мъжете от магазина за туники.

– Не знаехме коя си – каза Рем и я целуна по шията.

– Знам... Но беше хубаво, нали?

– Повече от хубаво... ти беше прекрасна – възкликна Марцел и натисна задния ѝ отвор.

– О, колко сте силни... – прошепна Ладиса в ушите и на двамата, докато други мъже въртяха зърната ѝ и я хапеха по раменете. – Накарайте ме да свърша сега... – промълви тя и разтвори по-широко бедра пред Марцел и Рем, които пък усетиха, че конвулсиите ѝ се засилват. – Да, да, точно така – поощри ги красивата Лейди, извиваше се и се надигаше към тях все по-бързо и дишаше тежко. – О, да, Марцел! Харесва ми!

Оргазмът ѝ възбуди мъжете. Продължаваше да се приплъзва от външната страна на загражденията. От другата страна я докопваха ръце и усти и Ладиса доставяше радост на всички. Ения също я достигна и целуна набързо по устата, но другите мъже и жени също искаха да си вземат парченце от бляскавата слава, а и Лейди беше прекалено възбудена, за да разпознае кой ѝ доставя удоволствие, и прекалено щедра, за да лиши когото и да било от интимно докосване до прелестите ѝ. Междувременно Калигула отиде от дясната страна на сцената и се остави пак на жените да го прегръщат. Сред първия беше Агрипинила, която прегърна и целуна страстно брат си.

– Да знаеш, че вече се държах като идеална малка мръсница – прошепна тя в ухото му и погъделичка пениса му под лекия хитон.

– Знам. Видях те да се чукаш с Бохрус – промърмори Калигула и погали прекрасния ѝ задник под долната риза.

– О, той беше толкова мъжествен, че не можах да му устоя... Но искам да го правя много пъти с много мъже след представлението.

– И какви подаръци ще искаш от тях? – попита я той с хитра усмивка, за да ѝ покаже, че знае за всичко, което се случва наоколо.

– Хм, не знам... – отвърна тя също усмихната. – Но много повече се възбуждам, ако ми обещаят да ми дадат нещо ценно. Имаш ли нещо против?

– Не, Агри... Нямам нищо против, щом те възбужда.

Тя отново го целуна.

– Обичам те, Кал... Ти си супер.

Калигула тръгна по подиума покрай загражденията, опипваше всички жени, които се тълпяха около него, за да го целунат и да изпитат радостта от контакта с гениталиите му. От време на време хвърляше по един поглед към Ладиса, която се възбуждаше от желанието на толкова много хора да ѝ доставят удоволствие.

Деми и Ламита, които не искаха да пропуснат по-близка среща с красивия млад император, го сграбчиха и го стиснаха в прегръдките си. Започнаха да се редуват да го целуват.

– Мечтаем си за теб от толкова време – каза му Ламита и потри пениса му.

– Ммм... я ми кажете как точно – поинтересува се той.

– Защо не се видиш с нас насаме след представлението? – предложи му Деми и го опипа по задните части.

– С двете заедно?

– Да – каза Деми. – Ще те чакаме в Стаята на Цирцея.

– Ще ме превърнете ли в свиня?

– Не, скъпи – успокои го Ламита, сложи ръката му на слабините си и засмука едното му зърно.

– Харесваме те какъвто си – прошепна Деми и направи същото като Ламита.

Калигула харесваше двете чувствени млади брюнетки, и особено решимостта им да го съблазнят. Обичаше дръзки жени. И тъй като те настояваха, той се съгласи да се види с тях в Стаята на Цирцея два часа след полунощ, сетне продължи нататък.

***

Тисиос заедно с три хубави момчета се промъкна през жените. Прегърна и целуна императора, когато той мина покрай него.

– Ти не си ли любовникът на Макрон? – попита го Калигула, след като се отдаде на страстната му целувка.

– Да, цезаре, но тази вечер мога да се докосна до властни мъже, а никой не е по-властен и красив от теб – заяви русия юноша, вдигна хитона си и поглади малката си напъпила ерекция в твърдата мъжественост на Калигула.

– Ммм, много ме изкушаваш, да знаеш – каза Калигула и погали сладкия му малък задник, възбуден от реакцията на Тисиос и от ласките и молбите на останалите момчета.

– Ще бъда в Стаята на Аполон след полунощ – прошепна Тисиос в ухото на Калигула.

– Добре... Чакай ме там – отвърна Калигула и стисна здраво тръпнещия пенис на гръцкото момче.

Продължи да се движи покрай загражденията сред викове и целувки на влюбени в него жени. Мурахия и Керизия го сграбчиха и го нападнаха с усти и езици, галеха с пълните си устни лицето му, хващаха еректиралия му член и го поглаждаха в дългите си тъмни бедра. Докато Мурахия го молеше да се срещнат след представлението, Керизия клекна, пъхна бързо члена му в голямата си уста и започна да го смуче с удоволствие.

– Ще те подлудим от любов, цезаре – обеща Мурахия, сложи ръката му на слабините си и пръхна пръстите му в подмокрената си вулва.

– Добре... Навъртайте се покрай Стаята на Аполон час лед полунощ – отвърна им Калигула и се отдръпна от Керизия. Тогава видя голата и разрошена Ладиса да се приближава. Тя завършваше нейната обиколка покрай загражденията.

– О, любов моя... – възкликна задъханата млада бритска съпруга на императора и го прегърна. – Те всички са толкова възбудени!

– Така е, защото ти си толкова красива.

– Да свършваме обиколката. Нямам търпение...

Пътищата на Калигула и Ладиса се пресякоха, после двамата продължиха бързо в противоположни посоки покрай загражденията, за да предложат на възбудените гости плътска близост до телата им.

Изведнъж Лейди бе сграбчена от Тит, Муций, Перуций и още двама мъже.

– Радвам се да ви видя, ваше сиятелство – каза дебелият сводник и я погали по слабините.

– О, ти! – изръмжа високата бритска принцеса и затвори краката си, за да не позволи на пръстите му да проникнат в нея. – Как се осмеляваш? – опита се да го зашлеви, но Тит и Перуций хванаха ръцете ѝ от двете ѝ страни.

– Тази нощ няма как да ме арестувате – отвърна сводникът, докато Тит и Перуций дърпаха ръцете ѝ надолу и я навеждаха над заграждението. – Хайде! Разтвори си краката, кучко!

Ладиса се опита да се съпротивлява, но ръцете ѝ бяха здраво приклещени и Муций щипеше силно пубиса ѝ, принуждавайки я да разтвори бедра.

– Копеле... – изруга тя задъхано, когато обсипаните му с пръстени пръсти влязоха в нея и започнаха да дразнят набъбналата ѝ лигавица. Простена. Тит и Перуций я захапаха по раменете. Двама други мъже започнаха да опъват зърната ѝ. По ръката на Муций потекоха сокове.

– Виждаш ли? Харесва ти, нали? – каза той и се опита да я целуне по устата.

– Мразя те! – изръмжа тя и избегна устата му. Но византиецът я сграбчи за косата и я насили да го целуне. Разтресе силно пръстите си в нея и потри шийката на матката ѝ доста силно, после я притисна с върха на средния си пръст. Тя потръпна.

– Искаш да свършиш, нали? – предизвика я Муций и усети контракциите в таза ѝ, които се засилваха със забързването на неговите движения. – Това искаш, нали? Хайде, кажи ми истината!

– Да, искам!... По-бързо! – промълви задъхано Ладиса. – О, да, да, да. Харесва ми! Ооо, ти си такова гадно копеле!

Докато тя свършваше, сводникът бързо пъхна тънкото пънче на изсушена гъба в трепкащия отвор на шийката на матката ѝ и потупа шапчицата ѝ. Докато Лейди все още бе приведена над загражденията, той я сграбчи изотзад за коленете, вдигна краката ѝ от пода и ги разтвори към ерекцията си. След това проникна грубо в нея и я накара да свърши дори по-силно, когато лютивата есенция на афродизиака се разпространи в гениталиите ѝ и разля по тях неконтролируеми усещания за гъделичкане и парене, а шапчицата на гъбата направи главата на пениса му твърда като желязо.

От другата страна на подиума Калигула вече се бе насладил на няколко жени, докато завърши обиколката си. Стигна до Друзила, която го чакаше боса по прозрачна долна риза, заобиколена от ухажори.

– Как е тя? – попита Калигула и я прегърна.

– Все още е там с Муций и още няколко мъже.

– Дали ще успее да остане похотлива през цялата нощ?

– Ще успее, Кал... – успокои го сестра му. След това се доближи до ухото му и прошепна: – Магическата гъба на Муций ще сътвори чудеса. И след по-малко от половин час ще се разтвори напълно и ще я държи възбудена поне дванайсет часа.

– Няма ли да ѝ пари?

– Никак даже. Само ще пулсира много приятно.

– Май имаш доверие на дебелия византиец, а?

– Да, но сега върви. Нямам търпение да видя как тя ще се справи с... тайния гост.

Като тръгна покрай западната страна на загражденията, го сграбчи Ения. Слабичкото ѝ дребно тяло беше напълно голо. Целуна го страстно и му каза, че винаги е била влюбена в него.

– Никога няма да имаш нужда от трикове, за да ме накараш да пламна цялата от желание, обещавам ти, цезаре – каза тя задъхано, докато той потриваше впечатляващия черен храст между краката ѝ, който се простираше чак до пъпа ѝ и по целите ѝ слабини. Разгонена като котка през март, тя уви крака около кръста му и бързо се наниза на еректиралия му член.

Той направи няколко тласъка в разгорещената сабинянка и когато тя бе почти свършила, я сложи обратно на земята.

– Ще трябва да почакаш, животинче.

– Ще те чакам като робиня, цезаре, но кога? И къде?

– Час след полунощ пред Стаята на Аполон.

Калигула остави Ения да копнее за него, облегната на загражденията и притисната сред другите жени, които също така бяха очаровани от безгрижното поведение на младия владетел на Рим. Той се върна в центъра на подиума, като хвърли поглед към групата мъже, които все още опипваха Ладиса. Даде знак на факлоносците да донесат наметалото му, върза го на раменете си, сложи си златната шапка и взе магическата пръчка.

Ритъмът на барабаните се усили и цимбалите издадоха рязък звук. Ладиса се стресна. Голямата зала завибрира от шепота на развълнуваната публика.

– Мигът настъпи, Лейди Калигула! – извика магьосникът и махна с пръчката към нея. Муций и останалите ѝ помогнаха да се изправи. Тя се завъртя на токчетата на ботите си и се взря в магическата пръчка. Продължаваше да се прави на хипнотизирана. След това тръгна гордо към центъра на подиума, където стоеше Калигула.

– Спри! – каза той, след което накара Ладиса да се обърне с лице към пуснатите завеси на сцената. Ритъмът на барабаните се забави и започна да отброява.

– Все още ли си влюбена в тайния гост?

– Да, цезаре! – отвърна тя силно и вдигна ръце с разтворени длани към сцената. Раздалечи крака и разлюля бедра в ритъма на барабаните.

Калигула насочи пръчката към публиката.

– Има ли право императорската съпруга да прави любов с непознат?

– Да, има! Да, има! Да, има! – скандираше тълпата.

– Имат ли право всички жени да правят любов по всяко време, на всяко място, с всеки, по колкото си искат?

– Да, имат! Да, имат! Да, имат! – не спираха въодушевените гости.

– Има ли право мъжът да забранява на жените, съпругите, дъщерите, сестрите и приятелките си да правят това?

– Не, няма! Не, няма! Не, няма!

– Добре... Виждам искрица интелигентност да припламва в безполезните ви мозъци!

Тълпата се засмя.

– Това, което сега ще видите, е чудо, сътворено от моите магически способности! Нищо толкова невероятно не е било представяно никога и пред никого! – извика Калигула. – Любовникът на моята съпруга е любимец на предшественичката ми Венера, богинята на любовта! И именно защото е толкова страхотен, великолепен и силен, го обявявам за сенатор и консул на Рим!

Думите на Калигула бяха отново посрещнати с радостен рев.

Вестителят изскочи и застана пред спуснатите завеси.

– Благородни патрицианки и патриции! Станете! – ревна той.

Гостите си изправиха до един. Калигула прокара върха на магическата си пръчка по гръбнака на Ладиса. И тя сякаш бе докосната от Ерос. Затвори и разтвори длани, направи знак да вдигнат завесите.

Цимбалите зазвучаха леко и продължително. Завесата се вдигна. В средата на сцената висеше обаче друга, по-тясна. Шестима ликтори в червени туники с фасции в ръце (римски символ на властта, направен от дълги пръчки, завързани с червена панделка около брадва, който се носи от ликторите, съпровождащи консулите и императорите при официални случаи) стояха от всяка страна на втората завеса. До тях бе застанал по един факлоносец.

Лейди отново направи жест към сцената. Цимбалите издадоха пронизителен силен звук. Втората завеса се вдигна.

Инцитатус изцвили и се изправи на задните си крака пред учудените погледи на цялата публика. Огромният, обсипан със скъпоценни камъни нашийник, подарен от Калигула, придържаше на шията на белия жребец бяла сенаторска наметка с пурпурни ивици. Дългият му тъмен пенис беше в ерекция. Крацион и Помилий, облечени в полички, стояха близо до великолепното животно.

– Салют, Инцитатус, сенатор и консул на Рим! – извика вестителят.

Зяпнали от изумление, гостите вдигнаха ръце за официалния римски поздрав. Забиха барабаните. Вестителят изтича навън. Калигула отново прокара магическата си пръчка по гръбнака на Ладиса. О, колко очевидно бе, че прекрасната му гола съпруга е възбудена! Какви чудесни пулсации се разнасяха из таза ѝ! Колко дълбока беше похотта ѝ към несравнимата ерекция на жребеца!

Докато Ладиса се качваше на сцената и се приближаваше към любимия си Инцитатус, Калигула отстъпи назад и даде знак на тълпата, намираща се близо до загражденията, да пази тишина, а останалите да легнат по лектусите си. След това покани гостите от южната страна да навлязат безшумно на подиума и да гледат по-отблизо представлението.

Конят се свлече на колене. Застанала с гръб към публиката, Ладиса разтвори крака и яхна главата му. Започна да търка голия си чатал в муцуната му и да разклаща бедра. Животното притискаше глава в нея и така увеличаваше пулсациите ѝ, предизвикани от магическата гъба на Муций. Тя застена и зашепна любовни думи на жребеца си, и усети, че бързо се приближава към ръба на оргазма. Затрепери, за да потисне импулса, който искаше да достигне в пълната му сила и да му позволи да избухне по-късно, когато се наниже на коня. Държеше краката си разтворени и стоеше права върху високите си боти, въпреки че не беше свикнала да ходи на токчета. Наведе се, хвана муцуната на Инцитатус и го целуна по устата, като предложи на тълпата истински възбуждащата гледка на задните си части и набъбналите си срамни устни.

Помилий свали нашийника на жребеца и сенаторската му мантия. Крацион постави тънка правоъгълна възглавница зад Ладиса и ѝ помогна да легне по гръб върху нея. Лейди вдигна крака, разтвори ги широко и сви колене.

– Хайде, любов моя... – каза на Инцитатус пред онемяла та тълпа. – Гризи ме и ме лижи навсякъде, както те е учила Венера, когато си ѝ принадлежал на Олимп.

Благородният жребец беше вече напълно обучен, пък и изпитваше очевидно сексуално влечение към Ладиса. Започна на гризе тялото ѝ, зърната ѝ, корема ѝ, бедрата и слабините ѝ, а тя разпери ръце и отметна глава назад, за да погледне най-близките до сцената зрители и да им покаже със стоновете и необузданите си думи своята похот.

Като най-умел и опитен любовник Инцитатус я облиза навсякъде с огромния се мокър език, задържа се на клитора ѝ, след това плъзна върха на езика си между отворените ѝ малки срамни устни и проникна вътре в нея. Бедрата ѝ се разлюляха, тя разтвори краката си с ръце и откри таза си напълно към езика му, който опустошаваше вагината ѝ, въртеше се, за да излиже соковете ѝ, влизаше и излизаше от нея, стържеше ненаситно плътта ѝ. О, колко ѝ харесваше, когато той отвореше уста и покриваше целите ѝ слабини отзад и отпред, затягаше челюст, сякаш да я изяде, да я сдъвче, да я погълне както никоя друга уста не би могла! Колко силно усещаше любовта му и колко интензивно му отвръщаше!

Когато стоновете ѝ на удоволствие изпълниха цялата зала, Крацион и Помилий поставиха на гърдите на Инцитатус кожените колани. Тя притискаше слабините си към отворената му уста, като сдържаше оргазма си и го галеше между ушите.

– Искаш ли да се завържа за теб? – попита го тя. – Искаш ли да усетя мощния ти член?

Инцитатус изцвили и закима бурно, облиза лицето ѝ и изпръхтя, за да покаже възбудата си. Поставиха коланите и накараха коня да се изправи на задните си копита. Мощното му тяло бе издигнато във въздуха, а огромният му член пулсираше пред корема ѝ, изпълнен с желание.

Възклицания на изпаднали в делириум жени приветстваха величествения конски пенис, щръкнал в целия си еректирал блясък!

Ладиса се приближи на четири крака към задните му копита и започна да гледа с възхищение, да прегръща и да облизва големите му тестиси, да пощипва и хапе черната кожа на скротума му. След това клекна пред облия му корем, облиза и позахапа тук-там пениса му, хвана го с две ръце и започна да го гали в тялото си, изразявайки желанието си с любовни думи. Наслаждаваше се на гъбовидната му глава, дразнеше я със зъби и въртеше езика си по любовния му канал.

Тълпата гледаше необикновеното фелацио на Ладиса и все по-гръмогласно изразяваше възхищението си и я насърчаваше. Жените сграбчиха еректиралите пениси край тях и започнаха да ги смучат, като си фантазираха, че правят фелацио на жребеца.

Крацион и Помилий затегнаха коланите и специалните ремъци на врата и на задницата на коня, дадоха на Лейди "противошоковото" защитно устройство. Барабаните забиха. Лейди прегърна тялото на Инцитатус и еректиралия му член се намести между гърдите ѝ. Помилий я прегърна изотзад и ѝ помогна да завърже "противошоковото" устройство около твърдия конски член. '

– О, Ладиса, ти ме побъркваш – промърмори Помилий и я захапа за раменете, потри зърната и клитора ѝ, за да предизвика обилно естествено овлажняване. – Иска ми се веднага да ти скоча.

– По-късно, Помилий, по-късно – каза тя задъхана, когато той вкара пръста си в нея.

– Обещаваш ли?

– Да, обещавам. Ще го направя с двама ви с Крацион едновременно.

Крацион мажеше балсам по конския пенис, но я чу. Обърна се и започна да маже и нейните слабини, като разтягаше вагината ѝ. Тя потръпна.

– Ще те чукаме много, да знаеш – каза Крацион през зъби.

– Знам... – отвърна тя едвам чуто, докато той мажеше аналното ѝ отвърстие.

– Наистина ще те оправим добре и ще те накараме да викаш – обеща Помилий и стисна зърната ѝ.

– Сигурна съм... – прошепна тя и на двамата. – А сега искам да стоите до мен и да не говорите как ще ме чукате, става ли?

Двамата се съгласиха. Тя им даде указания, докато барабанчиците увеличаваха темпото, а глас от тълпата призова боговете да благословят чувствения подвиг.

Ладиса сграбчи дръжките на врата на Инцитатус с две ръце, промуши крака в задните дръжки и поглади влажните си слабини по дължината на пениса му, за да разтвори срамните си устни. След това потри вагиналното си отвърстие в главичката на члена му.

– Хайде, Инцитатус – подкани го задъхана. – Скачай върху мен! Нанижи ме!

Жребецът така бе свикнал вече с нея, че веднага се изправи на задните си крака. Слабините на Ладиса се блъснаха няколко пъти в главичката на пениса му, след това тя се притиска силно към него. Вагината ѝ се разтегна и тя бавно го пое, усещайки спиращата дъха тръпка, която изпитваше само от огромния орган, пулсиращ в нея. Спря да диша и извика от силната радост на пълното проникване. Започна дивото им сношение, тя вдигаше и сваляше ханша си, за да усети напълно твърдия конски член, търкаше вагиналния си канал в него по цялата му дължина, като се спираше в "противошоковото" устройство и след това като обезумяла блъскаше шийката на матката си в любовния му канал. Пулсациите на плътта ѝ и веществата от стапящата се в нея гъба на Муций подлудиха и двамата. Тя се сгърчи в конвулсиите на опустошителен оргазъм и виковете ѝ отекваха няколко минути из Голямата зала, предизвиквайки викове и сред публиката.

Но Ладиса усети, че Инцитатус се кани да се изпразни в нея, затова намери сили да се отдръпне и да слезе от него. Той потрепна заради секнатия оргазъм, но въпреки това бе залят от вълните на удоволствието. Тя веднага се пресегна към тестисите на любовника си и ги дръпна надолу, за да спре порива му. Крацион даде знак на асистентите, които се бяха скрили над тавана на сцената, да вдигнат коня още нагоре.

Ладиса се обърна с лице към публиката, изправи крака и бавно започна да люлее ханша си напред-назад с предизвикателен поглед. Тълпата я аплодира и подкрепи с възгласи, скандираше "Лейди! Лейди! Лейди!". Високата красива бритка гордо вирна брадичка и плътно стисна ерекцията на Инцитатус между бедрата си. Хвана дръжките на врата му и изложи крехкото си тяло пред хипнотизираната публика, на която ѝ се струваше, че дългият пенис излиза от нейните слабини и ѝ придава омагьосваща божествена аура. Помилий и Крацион ѝ помогнаха да разтвори и пъхне краката си в задните дръжки и се настаниха под коленете ѝ.

Прикриха от очите на зрителите голите ѝ слабини с телата си и бързо ги избърсаха с парцал. Намазаха с балсам сфинктера ѝ, който вече бе подготвен от двучасовото носене на големия олисбос, и сластно потрепваше под пръстите им.

– Ще им вземеш акъла, Лейди – промърмори Помилий в ухото ѝ, докато мажеше с балсам и члена на Инцитатус.

– Наясно ли си, че ще се вторачат във всяка подробност от секса, който правиш? – попита я Крацион, докато поглаждаше клитора ѝ.

– Да... Точно това искам – отвърна тя и затаи дъх в очакване.

– Ще се почувстват привлечени към теб като мечки към пчелин – предупреди я Помилий с известна загриженост.

– Оставете ги да се скупчат около мен и да ме докосват прошепна тя.

Двамата скаути въздъхнаха дълбоко, след това потриха пениса на жребеца в ануса ѝ.

– Идете от двете ми страни – нареди тя. – Искам всички да видят как Инцитатус ще ме наниже.

Когато двамата асистенти се отстраниха, барабаните отново забиха. Гостите викаха въодушевено, но звуците цимбалите ги накараха да млъкнат. Гениталиите на Ладиса бяха отворени пред всички и те можеха да видят прекрасните ѝ възбудени срамни устни, чистия червен цвят на набъбналата ѝ плът и аления ѝ клитор, който сякаш вибрираше като отделно живо същество.

Като държаха пениса на Инцитатус за "противошоковото устройство", завързано за долната половина на члена му, Крацион и Помилий започнаха да разтягат много внимателно ануса ѝ с пръсти, а тя свали ханша си надолу, за да усети наелектризиращия допир с мощната главичка на коня. От повърхностния контакт застена предоргазмено и прошепна на двамата мъже да я натиснат надолу.

– Отпусни си тазовите мускули – посъветва я Помилий, докато масажираше корема ѝ.

Тя успя да го направи и тогава двамата разтегнаха още повече сфинктера ѝ с пръсти и вкараха главичката на Инцитатус вътре.

О, какво страхотно удоволствие изпита Ладиса, докато бавно се нанизваше на горещия член на мощния кон! Още не бе влязла и половината му незащитена част, когато от ректума към пулсиращата ѝ вагина избухна първия ѝ оргазъм и пръсна поредица от топли вълни по цялото ѝ тяло. Тя затаи дъх. "Да! Влез в мен!" – извика. Инцитатус изцвили, след това подскочи няколко пъти и вкара прекрасния си член докъдето противошоковото устройство му позволяваше.

Сред радостните възгласи на цялата публика Ладиса забрави за околния свят. Всичките ѝ жизнени сили се сляха в едно и се насочиха към правия, твърд пенис на прекрасното животно, което подпираше тялото ѝ! Триенето на грапавия му член в стените на стегнатия ѝ ректум, допирът на главичката му в най-големите дълбини на сетивата ѝ бяха така завладяващи, че тя дори не чуваше собствените си викове. Нищо вече нямаше значение, освен нестихващия обмен на сексуалната ѝ енергия!

Публикола, Хортензий и Умбраций Скавър, Муций, Тит Квирит, заедно с Ения и младия ѝ слуга Секст, Марцел и Рем стояха в първите редици до сцената и не можеха да откъснат очи от ослепителната руса красавица. Всички бяха зяпнали от изумление, впили възбудени погледи в границите на аналния ѝ сфинктер, който се разтягаше от големия лъскав черен член, докато тя бавно се издигаше и спускаше върху него. Ладиса се държеше за ремъците и разтваряше бедра, вдигаше колене, размахваше червените си боти на висок ток, нагласяше се в ритъм с цвилещия бял кон. Разтворените венчелистчета на червеното ѝ цвете и щръкналият потрепващ клитор над мокрия ѝ потир привличаха като с магнит към божествената гледка, която представляваше женският полов орган във върха на своя гаудиум.

– Елате, приближете се до мен! Целувайте ме... – простена съпругата на Калигула, изгубена в бурята на оргазмените вълни.

Зрението ѝ се замъгли от недостиг на кислород и тя не позна Публикола, който се приближи към нея. Протегна напред устни, предлагайки целувка. О, да... тя имаше нужда да целуне някой мъж и силни ръце да галят тялото ѝ. Публикола усети тръпките на оргазма ѝ, започна да щипе зърната ѝ и да потрива клитора ѝ и я накара да вика силно, когато пръстите му проникнаха в подгизналата ѝ вулва и кокалчетата им се притиснаха в набъбналата лигавица и започнаха да се трият в тънката мембрана, отделяща гениталния ѝ канал от ректума, който бе обсебен, разтегнат и помпан от неуморния орган на Инцитатус.

– О, Публикола! Това ми харесва! Влез в мен... – промърмори тя, докато цензорът вкарваше главичката на члена си във вагиналното ѝ отвърстие, но съвсем малко, защото му пречеше големият пенис на коня, който ѝ бе влязъл отзад.

Въпреки че едрият мъж не успя да проникне в нея, контактът на пениса му със свръхчувствителната ѝ плът я подлуди до безкрайност.

– О, да! Харесва ми! Харесва ми! Точно така! – повтаряше Ладиса, докато съсредоточаваше в него върховото удоволствие на сетивата си, даряваше му тръпката да я докара до оргазъм със собствената си ерекция, да дърпа до краен предел зърната ѝ при всеки тласък на таза си.

На младата бритка ѝ хареса дори още повече, когато Хортензий и Умбраций се присъединиха към Публикола и започнаха да я хапят по раменете, да я галят и целуват навсякъде, да гризат зърната ѝ и да я движат нагоре и надолу по члена на жребеца. Тя прибелваше очи в екстаз и се отдаваше изцяло на едновременното нападение на обожаващите я мъже. О, да... Те не искаха нищо друго, освен да славят изключителната ѝ женственост. А и тя нямаше никакви други намерения, освен да им подари тръпките на нестихващата си похот. Нима това не беше наградата, която всички заслужаваха да получат от жените, благословени от боговете с невероятна красота и със сърце, чисто като извора на младостта?

Нанизана до предела на противошоковото устройство върху вибриращия член на Инцитатус и целувана от двамата братя Скаври, Ладиса потръпна от удоволствие, когато цензорът коленичи, хвана червените ѝ боти и разтвори краката ѝ, подпрени в коленете на задните дръжки на ремъчното устройство. А екстазът ѝ стана дори по-силен, когато устата му се залепи на прекрасния ѝ кунус и езикът му влезе дълбоко в отвърстието ѝ и изпи любовните ѝ сокове, а после започна да смуче и облизва клитора ѝ, да го дъвче и да предизвиква взривове от искри, които можеха да се сравняват само с конвулсивния оргазъм в душата ѝ, резултат от аналното сношение с Инцитатус.

Как сладко стенеше и викаше, докато всеки нерв по тялото ѝ вибрираше неконтролируемо и около нея се струпваха хора, за да усетят силните ѝ тръпки! И как целеустремено Ения изблъска цензора, за да постави устата си на негово място! Колко агресивно атакува тя центъра на удоволствието на съпругата на Калигула!

Ения не само смучеше и хапеше кунуса ѝ, но също така сграбчи тестисите на Инцитатус, щипеше разтегнатата ареола на Ладиса, което я караше да повдига таз, за да поеме още по-дълбоко огромния конски пенис. Лижеше и драскаше всичко, което можеше да докопа. В прилив на страст Ения развърза противошоковото устройство, което не спираше животното да вкара целия се пенис в Лейди.

– Не го прави, конят може да я убие – изръмжа ѝ Публикола и се опита да я спре.

– Ти ще я държиш, нали? – сопна му се разпалената сабинянка, махна твърдата кожена защита от пениса на Инцитатус и я хвърли зад себе си.

Някой в публиката изръкопляска.

Застаналите на няколко крачки Крацион и Помилий забелязаха необмисленото действие на Ения и се втурнаха към Ладиса. Разблъскаха с лакти хората около нея и поставиха ръцете си под нея, за да я повдигнат.

– Дръж се, Лейди! – каза Крацион. – Махнаха протектора! Върни го, Помилий!

– Не, чакай... – спря го задъхано Ладиса. – Нека го направя без него.

Хортензий, Умбраций, Тит и останалите, които я целуваха, ѝ прошепнаха одобрителни думи.

– Може да те разкъса! – предупреди я Помилий, силно загрижен.

– Знам, но искам да го усетя още малко по-дълбоко – простена Ладиса. – Повдигайте ме и ме спускайте бавно... хайде.

– Разбира се, скъпа... – каза Умбраций.

– Ще ти помогнем да го поемеш по-дълбоко, мила – присъедини се и Тит, целуна я по шията и потри слабините ѝ.

– Не разбирате ли, че тя има нужда от това? – обърна се Хортензий към Крацион.

– Ще внимаваме – увери го Марцел.

Двамата асистенти се спогледаха неуверено.

– Не се тревожете – каза им задъханата Ладиса. – Оставете ги да го направят.

Възбудените мъже около нея я прегърнаха по-силно и я натиснаха внимателно надолу.

– О, да... Дръжте ме там! Прекрасно е... – простена тя, докато ерекцията на Инцитатус проникна с няколко сантиметра по-навътре. – Разклатете ме... О, харесва ми! Харесва ми!

Докато я облизваше и усещаше напора на новия оргазъм на Ладиса, Ения сключи ръце около основата на пениса на Инцитатус и започна да го потрива по цялата му дължина, като докосваше аналното отверстие на Ладиса, смъкнало се малко след средата на конския член. След това го гонеше с длани, когато се нанизваше нагоре-надолу по него. Останалите мъже изблъскаха Ения и започнаха да се редуват да лижат вкусната бритска вулва, а Инцитатус цвилеше от радост, че е освободен от протектора, подскачаше на задните си копита и проникваше на сладки тласъци в гостоприемните задни части на Ладиса.

След като се пребори с дузината мъже, които се опитваха да докопат парченце от невероятното тяло на Лейди Калигула, Секст най-накрая успя да застане пред нея.

– Секст! Толкова съм щастлива, че дойде... О, целувай ме! – подкани го Ладиса, която имаше специално отношение към младия слуга, с когото бе имала кратка авантюра в парка край храма на богинята Фортуна преди десетина дни.

Секст я целуна с искрена любов, Купидон чу думите и на двамата и ги тласна един към друг.

– О, да, Секст! Искам те... – прошепна тя, когато ерекцията му почука на вратата на удоволствието. – Ела, влез в мен с цялата си любов.

Докосването на Купидон по гениталиите ѝ произведе топла влажна вълна и разтвори прекрасната ѝ порта за влюбените тласъци на младия мъж. "О, да, обичам те..." – казаха си те едновременно и започнаха да се притискат един в друг, след като той вкара твърдата си "флейта" в нея въпреки натиска на члена на Инцитатус в задния ѝ вход.

Секст започна да дърпа зърната ѝ, защото знаеше колко много ѝ харесва това, и така я доведе до върха на похотта ѝ. Белият жребец сякаш усети, че настъпва мигът, в който трябва да достави върховно блаженство на своята "кобилка", като я изпълни с божествени сокове. Изви гръб и я наниза наистина силно. Стиснала ремъците и подкрепяна здраво от Тит, Хортензий и останалите, Ладиса получи серия едновременни тласъци от Инцитатус и Секст и извика от удоволствие под насърчителните викове на цялата публика в Голямата зала. Младият мъж се изпразни в нея пръв, изпълни вагината ѝ с еякулацията си, като продължи да влиза и излиза, за да погълне с пениса си мощните ѝ конвулсии. Прегърна я през шията, целуна я и застена силно заедно с нея.

Тъй като тя все още бе нанизана на жребеца, Секст бавно полегна по гръб на пода и повлече Ладиса след себе си, като изви и ерекцията на Инцитатус. Като усети, че дългият конски член се кани да се измъкне от нея, Помилий даде знак на асистентите на тавана да отпуснат ремъците на животното, а Крацион освободи прекрасните крака на Ладиса от задните дръжки. Все още в оргазъм, бритската красавица се оказа върху красивият шестнайсетгодишен младеж, с лице към възбудената публика. Коленете ѝ се намираха от двете страни на гърдите му и тя се надигаше, за да задържи пениса на Инцитатус в себе си, като в същото време целуваше с любов слугата на сабинянката.

Изведнъж затаи дъх. Инструментът на жребеца проникваше все по-дълбоко в ректума ѝ. Крацион и Помилий се втурнаха и сложиха протектора около долната половина на огромния член. Ладиса погледна към публиката, която крещеше, загубила контрол, и вдигна още по-нагоре задните си части, като изстреля няколко стона на удоволствие. Инцитатус се бе надвесил над нея и проникваше все по-бързо и по-бързо, което я побъркваше!

– О, да! Вкарай ми го! Изчукай ме до гърлото! – извика задъхано тя и жребецът отвърна с диво цвилене, последвано от захапване по тила ѝ, което разтърси съществото ѝ до основи. След това направи един последен тласък, който разпали пълната експлозия на сетивата ѝ! Тя свършваше и викаше като никога преди това. Ладиса усети как половина от седемдесетсантиметровата му ерекция пулсира в нея, докато трептящата му ерекция изхвърляше влага в червото ѝ и от задните ѝ части се разливаше бяла сперма.

Бурни овации на крака поздравиха Инцитатус, новоназначения сенатор и консул на Рим, който се изправи на задните си крака и изцвили над красивата бритска съпруга на императора, обладана от него отвъд най-смелите очаквания на зрителите. Порой от възгласи, ликувания, напеви и ръкопляскания почетоха и разрошената Лейди Калигула, когато се изправи на червените си боти на висок ток. Тялото ѝ бе мокро, сякаш току-що бе излязла от вана с мляко, но стоеше горда и сияеща от щастие. Разтвори ръце, за да прегърне символично ентусиазираните си обожатели, след това пое в обятията си Секст и Инцитатус, както и десетината души, които се присъединиха към нея на сцената.

Веднага щом завесите се спуснаха, Крацион и Помилий обгърнаха залитащата Ладиса с голяма ленена кърпа в я заведоха бързо в банята.

– Какво искате сега? – предизвика ги императорската cъпруга. Седеше на стол и триеше слабините си с кърпата, а двамата мъже сваляха ботушите ѝ и масажираха краката ѝ като ги целуваха и смучеха пръстите им.

– Ти беше направо фантастична, Лейди – каза с обожание Крацион.

– Показа на всички ни благородство на императрица и величие на богиня – добави Помилий и погали краката ѝ.

Отвън край сцената се чуваха възгласи, музика и викове от възбудената тълпа, която искаше бис, възпламенена от неизтощимата похот на Ладиса. Тя погали двамата асистенти по главите и така бавно ги подтикна да си вземат наградата.

27.

– О-ще! О-ще! – крещеше Домиция Лепида, свръхсексуалната майка на Месалина, застанала гола до кръста на своя лектус на третия ред на югозападната страна на Голямата зала. Насърчаваше и останалите да викат, като въртеше препаската си над главата.

Апелий се изтъркаля между краката ѝ, вдигна дългата ѝ до глезените пола към ханша и откри идеалния триъгълник на пубисното ѝ окосмяване. След това започна да хапе бедрата ѝ и да я гали по задните части.

Три жени от компанията на Домиция се изправиха до нея и започнаха да размахват полите си към приятелите на Апелий и провокираха младежите да свалят препаските им и също да си поиграят с тях. Само за миг десетки жени започнаха да подражават на Домиция и приятелките ѝ – ставаха и започнаха да си показват бельото – ако имаха такова – на гостите на долните редове. Сред пронизителни писъци и радостни възклицания похотливият безсловесен диалог между мъжете и жените излезе от контрол. Музикантите забиха барабаните и надуха инструментите си по-силно. Разхвърчаха се препаски, превръзки за гърди и цели туники. Домиция коленичи и поднесе таза си на Апелий, наслаждавайки се на целувките и чувствените му ухапвания. Възбуди се още повече, когато още няколко мъже и момичета се струпаха около нея и започнаха да я целуват и опипват, докато красивият млад актьор не започна да се сношава с нея изотзад.

От своя лектус на четвъртия ред чичо Клавдий се огледа наоколо и видя Агрипинила да излиза с двама по-възрастни патриции, но не онези, които я целуваха преди това. Видя, че любимата му племенница пожъна огромен успех сред по-зрелите мъже и с пълно право му се наслаждаваше, но той не изпита ревност. След това видя как няколко млади жребци прегръщат Хилария на втория ред, но нямаше време да се загледа в яростната любов, която правеха, защото на лектуса му се появиха три хубави момичета.

– Хилария ни каза, че си философ – каза едното, застанало над него и вдигнало хитона над бедрата си.

– Винаги съм се чудела дали пенисите на философите са толкова развити, колкото и умовете им – прошепна в ухото му другото момиче, полегна до него и бръкна под тогата му.

– Е, как ти се струва? – попита Клавдий, наслаждавайки се на докосването ѝ.

– Мисля, че можем да го направим още по-голям – отсъди третото момиче и стисна наполовина твърдия му член. Как би могъл да им устои? Кой мъж не би бил зарадван и разтърсен от такова жизнерадостно внимание и такива хубави тела? А тези момичета знаеха идеално как да му ги поднесат да ги опита и гали. Клавдий благодари наум на Хилария, задето бе окупирала приятелите на момичетата, и остави трите девойки да му отдадат любовта си, като изгуби интерес към всичко останало, което се случваше в Голямата зала.

***

– О, Друзила, луд съм по теб – промълви Публий Сертик, застанал зад имперската принцеса. Беше я притиснал към загражденията, галеше бедрата ѝ под долната риза, целуваше я по шията и триеше подутината си между задните ѝ бузи.

Друзила извърна глава и разпозна младия скаут, който ѝ даде и после взе обратно чантата с принадлежностите за писане през прозореца на кабинета на Катег.

– И как така изведнъж полудя по мен? – подразни го прекрасната червенокоска и прокара пръст по устните му.

– Не е внезапно появило се чувство, Друзила. Изпитвам го от нощта, в която те мернах зад прозореца да взимаш чантата... О, лицето и голите ти гърди, блесналите ти зелени очи... Как те чаках да се появиш отново... Не можех да изтрия гледката от ума си.

– Искаш ли да знаеш къде е Бризея? – попита тя. Смяташе да го държи на разстояние, като му покаже, че знае за историята му с нейната галска робиня.

– Не, не... Бризея е жена, която има нужда от много секс, за да открие истинската си същност, но не може да се сравнява с теб.

– Защо?

– Защото тази вечер, когато видях прекрасното ти голо тяло, така идеално обръснато и украсено със златни халки на най-чувствителните ти точки, как вървиш като богиня под изцъклените погледи на цялата тази маса от хора, бях поразен от вроденото величие на истинската ти природа... – Сертик млъкна, но не защото не намираше думи, за да изрази чувствата си, а защото Друзила сложи ръцете си на раменете му и леко приближи устата си към неговата.

– И какво още?... – прошепна очарованата принцеса и издиша в лицето му.

– Видях как те нападнаха всички онези мъже, изяждаха те жива и те караха да викаш като курва.

Сертик я целуна със страст и усети как тялото ѝ потрепери под ласките му по гладката кожа на пубиса ѝ и когато размърда халката на клитора ѝ.

– О, Друзила, трябва да те имам. " у

– Докосвай ме още – прошепна тя нежно в ухото му и разтвори, крака, за да му даде възможност да я опипа хубаво.

– Ооо, толкова си прекрасна! Изгубих си ума по теб, когато те чух да викаш, знаеш ли?

– А знаеш ли, че не позволих на никого да прави любов с мен? – попита тя със съблазнителна усмивка и погали подутината му.

– Нито на мен, но толкова много те искам, че не мога да го направя тук пред всичките тези хора – каза скаутът и потри трите халки на перинеума ѝ.

– Добре... да отидем някъде другаде.

Сертик я погледна с мъжка гордост и Друзила му отвърна с поглед, пълен с желание да се отдаде на красивия младеж като награда за това, което направи в нощта на иди през януари. И знаеше, че той няма търпение да я изчука като млад бик разгонена крава.

Сертик я издърпа от ръцете на другите мъже, които се опитваха да я задържат, и останал без дъх, я поведе по коридора.

– Чакай, чакай – спря го Друзила и се облегна на стената, а той се притисна в нея. – Знаеш ли къде искаш да отидеш?

– Не – отвърна младежът, целуна я и диво разкъса долната ѝ риза.

Друзила го прегърна и го целуна, а ерекцията му се потри в слабините ѝ. Тя разтвори крака. Той повдигна бедрата ѝ и влезе в нея възбуден до крайност, заби ѝ го докрай и започна я хапе по шията и раменете и да я кара да трепери и стене.

Изведнъж спря с тласъците и притисна дълбоко члена си в нея. Тя затаи дъх.

– Да отидем в някоя стая – прошепна в ухото ѝ.

Тя беше на ръба на оргазма и изрева като ранена тигрица, но се откъсна от него. Хвана го за ръката и затича гола през претъпканото фоайе, мъкнейки го към Стаята на Венера.

Слугата отключи вратата веднага. Те се втурнаха вътре и той я хвърли върху голямото легло във формата на морска раковина. След това заключи вратата и си свали хитона. Тя знаеше, че ще я обладае като истински мъж, въпреки родството ѝ с Венера.

***

Гарб Манилий, вътрешният дизайнер, който я чакаше да се срещне с нея след представлението, както тя му бе обещала, видя голата Друзила да влиза в стаята, последвана от млад мъж, когото не познаваше. Пое дълбоко дъх и се огледа. Стотици мъже и жени се движеха из фоайето. Тъй като беше проектирал всички тематични стаи, Гарб мина през малък коридор и отвори една тайна врата. Поредица от тесни проходи с малки дървени стълби водеха към задните стени на различните стаи. Той намери прохода към Стаята на Венера и се изкачи зад гърба на дървения релеф на богинята. Приближи лице към дупките на очите ѝ и видя и чу красивата Друзила да се съвкупява бясно с младежа, да крещи и да говори като курва, да позволява на партньора ѝ да я насилва, без да зачита нейното положение.

Гарб никога не бе виждал жена да се отдава така буреносно на такъв недодялан звяр. Но въпреки гнева, който го обзе, не можеше да контролира пениса си, който реагира по свой собствен начин и се втвърди от похот.

"Не, Гарб, не може да постъпваш така." – каза си той и се потупа по ерекцията след едно кратко ръкоблудно движение. Красивият дизайнер тихо се оттегли по прохода и надникна в другите стаи през дупките, за които само той знаеше, тъй като ги бе правил предната вечер със собствените си ръце. И това, което видя, разтърси до дъно нежната му душа.

В Стаята на Цирцея, направена във вид на пещера, видя Агрипинила, жизнерадостната четиринайсетгодишна принцеса, да унижава и шиба с камшик двама по-възрастни патриции, и двамата голи, на четири крака, които лижеха ботушите ѝ на висок ток и изпиваха с очи тънкото ѝ почти голо тяло. Тя носеше само две кожени ленти с капси през гърдите, закачени за друга тънка черна лента, която бе опъната по слабините ѝ. И колкото повече двамата мъже я молеха да им позволи да видят кунуса ѝ, толкова по-жестоко наказваше тя глупашката им дързост, шибаше ги с бича, удряше ги по задниците, караше ги да грухтят като прасета.

Как можеха двамата патриции да изпадат в такъв екстаз от грубото ѝ отношение? Как можеха да наричат това младо момиче тяхна "господарка" и да я молят да ги накаже за всичките им неприлични фантазии, които тя провокираше в главите им, след като си признаваха, че са недостойни за нейните ласки? Как можеше Агрипинила така гадно да приближава таза си към лицата им, да ги кара да я миришат и да ги шамаросва през физиономиите, след като им е позволила да дръпнат лентата през чатала ѝ и да пъхат носове там? Защо двамата патриции така се възбуждаха, че ги лишават от това, което според тях бе мечтата на живота им? Дали заради кратката тръпка, която получаваха, когато тя вдигаше ръце и им позволяваше да я галят по дългите, леко криви крака и бедрата и да я целуват по деликатните малки задни части? Как можеше така очевидно да имитира възбуда и след това да ги принуждава да стават прави, да застават рамо до рамо, опрели гърбове в камъните на пещерата и да шиба еректиралите им пениси с ездаческия си камшик?

"Защо не сграбчат наглата малка кучка, не я тръшнат на леглото на Цирцея и не я напляскат без капка милост?" – запита се дизайнерът. След това видя, че Агрипинила се умилостиви. Спря да шиба двамата патриции, наведе се назад и се облегна на раменете им. Хвърли камшика, свали ръце и дългите ѝ фини пръсти започнаха да си играят с гениталиите им.

– Какво ще ми дадете, ако ви позволя да ми свалите лентата на слабините? – попита ги тя с глас на сирена. Двамата възрастни мъже веднага се надървиха не само от приятния допир на ръцете ѝ, но и от вероятността да получат това, за което бяха мечтали, като ѝ предложат ценни подаръци в замяна на услугите ѝ, а това си беше много по-възбуждащо от опитите им да я получат безплатно.

Прошепнаха ѝ предложенията си и след малко кокетни преговори, тя ги остави да развържат кожените ленти на слабините и на гърдите ѝ, но искаше още подаръци, за да им позволи да я погалят по копринените косми на пубиса и да щипят зърната ѝ. Търкаше гърба си в гърдите им и стискаше надървените им пениси. Позволи им да вдигнат краката ѝ, да ги раздалечат и да погалят срамните ѝ устни. Те ги разтвориха нежно с пръсти и се зарадваха както на влажността ѝ, така и на стоновете ѝ.

Гледката на младата принцеса, която вече се държеше мило с мъжете, които бе третирала като свине, както на широко разтворения ѝ чатал и малката ѝ вулва, опипвана с такава любов, нямаше как да не възбуди Гарб. Наложи му се да се плесне няколко пъти през ерекцията и после пак, когато двамата патриции продължиха да ѝ предлагат подаръци, докато тя не позволи на единия да проникне в нея изотзад, а на другия да клекне пред нея, да разтвори бедрата ѝ и да засмуче клитора ѝ, като бръкне с пръст в ануса ѝ. Това я накара да стене силно и да свърши като истинска малка мръсница, каквато си беше.

Когато двамата възрастни мъже занесоха Агрипинила на леглото на Цирцея и започваха да въртят младата принцеса на всички страни, да я целуват и прегръщат и тя да им се отдава напълно безвъзмездно, Гарб си тръгна. Мина на пръсти по тесните проходи, които стигаха зад Червената игрална зала. През дупки, пробити на няколко места, погледа стотината млади мъже, които опипваха и се сношаваха с дузина жени, повечето матрони и зрели жени на сенатори, патриции и високопоставени служители на империята, но също така и млади, и по-възрастни жени от плебса.

Под приглушената светлина на червени фенери жените бяха пускани в игралната зала от една врата и излизаха от друга срещу нея, след като се порадваха на голи прегръдки, целувки и страстно любене, което според правилата на Калигула всички те заслужаваха. Няколко прислужници поддържаха мястото чисто и подредено и следяха кой влиза. Веднага щом една или повече жени се почувстваха задоволени и излизаха от помещението, същият брой бяха допускани да заемат техните места, като същевременно броят на младите мъже се поддържаше много по-голям, за да бъде потентността им практически неизчерпаема.

Големи легла и специално проектирани тапицирани пейки и кресла, застопорени в покрития с килим под сред колони, растения и паравани, осигуряваха удобство и известна степен на усамотеност за всички жени, които искаха да бъдат ухажвани, опипвани и любени независимо от възрастта, семейното положение, наличието или липсата на физическа привлекателност. И тъй като гениталиите на жените не стареят, гаудиумът, който всяка една от тях достигаше, като прегръщаше по-млад любовник или много млади любовници едновременно, възраждаха радостта им от живота, физическото и духовното им тяло и най-вече самоуважението им.

"Хм... Императорът ще се превърне в герой за тези жени" – помисли си Гарб Манилий, който напълно разбираше какво има предвид Калигула, като предлага това необходимо сексуално освобождение на жените. Те почти не получаваха удоволствия от официалните си партньори и не можеха да се конкурират с по-младите жени, за да примамят някой обожател и да се почувстват добре.

Както крачеше из проходите, Гарб се спря за малко зад Синята игрална зала и надникна, за да види същите палави занимания, каквито видя и в Червената. Там имаше същите мебели, но ролите на половете бяха сменени. И фенерите бяха сини, вместо червени. Повече от сто привлекателни млади жени от всички раси, облечени атрактивно или в целия си гол блясък правеха масажи тяло в тяло, любеха се и забавляваха сексуално дузина предимно възрастни мъже, патриции и плебеи, сенатори, конници и високопоставени служители на империята. Те бяха заменяни веднага, щом някой от тях си тръгваше, след като е бил обилно задоволен.

Надникна и в другите великолепни тематични стаи, в които мъже и жени се любеха по двойки или в малки групи, възбуждаха се по най-екзотични начини или правеха секс според историята на различните исторически герои или божества, на които бяха посветени стаите. Гарб се увери, че работата му като главен дизайнер на цялото великолепно дясно крило на императорския дворец, е забележителен успех.

Когато Ладиса беше по средата на нечуваното си представление с Инцитатус, Калигула незабелязано напусна Голямата зала и отиде в частната си стая.

Щом Габрилия чу вратата да се отключва, тя скочи от леглото и се втурна като влюбена девойка, каквато всъщност и беше, към обятията на императора.

– О, цезаре! Знаех, че ще се върнеш при мен! – възкликна тя, прегърна го и го обсипа със сълзи и целувки. – Позовах се на цялата магия, която владея, за да ти припомня, че те обичам повече от всичко на света!

Страстната му целувка потвърди това, което Габрилия дълбоко в сърцето си знаеше! Тя бе сигурна, че той обича непоквареното ѝ младежко желание, хубавото ѝ лице, големите ѝ зелени очи, къдриците ѝ, малките ѝ гърди, сладкия ѝ малък задник и прекрасните крака. И го остави да целува всеки сантиметър от кожата ѝ, разтвори влажното си младо цвете пред неговата уста и пое мощния му пенис в своята. Засмука го като банан, задъхваше се, когато той го притискаше прекалено дълбоко в гърлото ѝ, и викаше любовни думи, когато той я накара да свърши с език. Обвиваше крака и ръце около тялото на своя цезар, коленичеше, за да го поеме отзад, възсядаше го. Габрилия му се отдаде изцяло, поемаше мощните му тласъци колкото може по-дълбоко и отвръщаше с движения на таза си на екстаза, който той вливаше в трепетното ѝ тяло.

О, какво щастие изпита Габрилия, че обладава и е обладавана от мъжа, когото обичаше! Не можеше да преброи колко пъти той я качи в небесата, защото всеки път, когато достигаше върха на гаудиума си, настъпваше още един вечен миг радост! В тези магически моменти като на всяко влюбено момиче, и на Габрилия ѝ се искаше по-скоро да умре в прегръдките на красивия Ерос, отколкото да живее и един миг без него.

– Завинаги, цезаре! Ще бъда твоя и само твоя завинаги! – извика очарователната Габрилия с вид на тринайсетгодишна и самочувствие на петнайсетгодишна, когато задъхани от бурната любов те почувстваха необходимост да си починат за малко, за да възстановят физическите си сили.

Калигула погали устните ѝ и я целуна нежно по шията. Но въпреки че сърцето му бе дълбоко трогнато от думите ѝ, умът и душата му не можеха да позволят да остави омагьосаното младо момиче да си изгуби разсъдъка.

Тя нямаше представа какво си мислеше той, но усети, че любовта ѝ може да му създаде някакви проблеми с бритската му съпруга и дори със задълженията му на император на Рим. Габрилия яхна бедрата му и го погледна право в сините очи.

– Не трябва да се тревожиш за мен – увери го. – Каквото и да направиш за мен, че дори и против мен, аз винаги ще те чакам така, както те чаках, докато ме бе заключил тук и ме бе оставил да усещам вибриращите от нашата любов стени!

– Знам, Габрилия. Но нали не мислиш, че бих искал да те превърна в своя затворница?

– Защо не? Хареса ми много, когато ме заключи тук... Искам да ме заключваш на много места, аз пак ще мога да упражнявам гласа си, да пиша поезия и да ходя по храмовете да пея. Нима няма да бъда най-щастливата сред жените?

– Не бива, сладурче. Не искам да вляза в историята като човек, който заключва жените си.

– Но ти няма да ме принудиш към това, скъпи. Желанието идва от сърцето ми.

– Не мога да позволя сърцето ти да те направи пленница на един-единствен мъж. Ти си млада и много красива, а природата изисква да даряваш на много мъже даровете, които ти е дала.

– Цезаре, моля те... – каза тихо Габрилия. – Дори не мога да си помисля, че ще поискам да целуна някого друг освен от теб.

– Защо не пробваш, преди да се почерниш? Не ти ли харесаха погледите на всичките онези мъже, когато бе застанала на лектуса си гола като нимфа от горите на Дионисий?

– Имах очи само за теб, любов моя.

– Ами двамата мъже, които опипваха влажната ти малка сливка и те накараха да трепериш в гаудиум, смучеха те и пощипваха зърната ти?

– Не ми напомняй за това. Ненавиждах го.

– Как можеш да го твърдиш, Габрилия? Когато за първи път потриха пръсти в теб, захапаха прекрасните ти бузи и издърпаха зърната ти, видях как надигаш задните си части към тях, за да увеличиш натиска.

– Това беше само защото ти бе до мен, прегръщаше ме и ме молеше да ги оставя да ме докоснат – задъха се тя, докато Калигула опипваше слабините ѝ.

– Аха... А не помниш ли какво искаше да им кажа? – попита я императорът и разнесе соковете ѝ по цялата цепка и по задните ѝ части.

– Не, не искам и да знам – простена момичето и залюля таза си напред-назад..

– Беше толкова възбудена, че ме помоли... "Кажи им да ме изсмучат до дъно", не помниш ли?

– Ами те бяха толкова агресивни... О, цезаре, накарай ме отново да свърша!

Калигула настани лицето си между бедрата ѝ и започна лекичко да облизва малкия ѝ пулсиращ клитор.

– Само ако повториш какво каза – прошепна той.

– О, да... изсмучи ме до дъно! – каза тя задъхано.

– Не, скъпа. Трябва да бъде "Кажи им да ме изсмучат до дъно".

– О, ужасен си...

– Хайде, мила. Кажи го!

– О, цезаре... "Кажи им да ме изсмучат до дъно!" – изпълни желанието му тя, останала почти без дъх, докато притискаше малките си срамни устни в зъбите му.

– Повтори го – пожела той и се отдръпна от нея. – И не спирай да го повтарящ, ако искаш да те накарам да свършиш, разбра ли?

– Да, да... – простена тя, затвори очи и започна да повтаря изречението отново и отново, докато той я смучеше и пиеше любовните ѝ сокове. След това я обърна и загриза задните ѝ бузи, щипеше зърната ѝ и бъркаше в нея с пръсти, докато тя стигна до такъв силен гаудиум, че трябваше да извика, разтресена от сладката агония на малката смърт. Продължи да скимти, докато Калигула нежно я успокояваше. Очите ѝ се напълниха със сълзи, тя все още трепереше, когато се сви до него, целуна го по гърдите и прошепна: "Никога няма да спра да те обичам, каквото и да направиш с мен..."

Той я прегърна нежно и почака дишането ѝ да се успокои, след това вдигна брадичката ѝ и се взря в искрящите ѝ зелени очи.

– За какво си мислеше, докато те карах да свършиш?

– Не мислех, просто се бях отдала на усещанията си...

– Какви усещания?

– Да съм твоя... и да те обичам.

– Не се почувства обладана отново от онези двама мъже?

– Моля те, цезаре... Защо ме питаш?

– Кажи ми истината, моля те.

Габрилия преглътна, след това затвори очи.

– Добре де, може би си мислех малко и за тях. Но само защото ти ме накара да повтарям онова изречение и защото никога не съм правила такова нещо преди.

– С колко мъже си правила любов досега?

– Хм... трима или четирима.

– Това е много лошо, да знаеш.

– О, прав си, цезаре мой... Ако знаех, че ще те срещна, никога нямаше да позволя на някого да ме докосне.

– Не, не ме разбра... Лошо е, защото хубаво момиче като теб на твоята възраст трябва да е имало стотици любовници, а не само трима или четирима.

– Ами винаги е имало много мъже, и млади, и стари, които са се опитвали да бъдат мили с мен.

– И защо не си си лягала с тях?

– Ами... не ми се е искало.

– Не ти вярвам. Всички жени носят в себе си специално духче, което ги тласка да правят любов по всяко време, когато имат възможност. Не чу ли гласа му в себе си да те насърчава?

– Само няколко пъти. Но в моя ум има духче, което ми казва, че не е правилно момиче от моя ранг да спи с много мъже.

– Това изобщо не е никакво духче, повярвай ми. Това е само ехото на глупавите учения, които са ти набивани от старомодни учители. Те искат жените да потискат истинската си същност и да принадлежат само на един мъж или на група мъже през целия им живот. Също като робите.

– Наистина ли мислиш така?

– Напълно съм убеден, Габрилия... Повечето мъже са ревниви, груби, потисници, свадливи или направо кръгли тъпаци. Те се страхуват от женската сексуалност и се опитват по най-глупав начин да доминират над жените и да ги заблуждават от ранно детство с идиотски моралистични глупости, които имат единствената цел да потискат женските желания и така да навреждат на здравите им тела, умове и души. Огледай се, скъпа... Тези тълпи са създали система на живот, основаваща се на лъжи и корупция, която се самовъзпроизвежда чрез жените, които израстват с вярата, че трябва да се въздържат от похот и да предават тези безумни идеи на своите дъщери, внучки, роднини и приятелки.

– Разбирам какво имаш предвид, но когато една жена се влюби, тя иска да принадлежи само на мъжа, когото обича.

– Сърцето и душата ѝ съвсем спокойно могат да принадлежат на този специален мъж, но тя е длъжна да позволи и на други мъже да се порадват на естествената похот на тялото ѝ. Има нужда от много и разнообразни любовници, за да увеличи силата на гаудиума си, да регенерира желанията си, да пази здравето си и да развива интелигентността си.

– Не вярвам, че ще съумее да отдели тялото от сърцето си – каза Габрилия, недоверчива към аргументите на Калигула.

– Защото умът блокира естествените ѝ реакции. Но ако успее да намали съпротивата си, ще разбере, че като дава възможност на тялото си да бъде сексуално задоволено от всичките ѝ ухажори, ще изпита нови вълнуващи емоции, които ще подобрят състоянието ѝ и положението ѝ пред боговете. А боговете искат от нея да прави любов със стотици различни мъже, а защо не и с жени, винаги когато е възможно.

– Цезаре... любовта не може да се изрази в числа!

– Грешиш! Това е още една заблуда, която са ти втълпили от ранно детство. Любовта е универсална енергия, която се просмуква в телата ни и изисква от мъжете и жените да я разпространяват сред възможно най-голям брой хора чрез множество сексуални контакти. Колкото по-голямо е числото, толкова повече облаги и благодарност от боговете.

– Ами ако само един-единствен любовник блести толкова силно, че прави всички останали да изглеждат невзрачни, ръждясали и мръсни?

– Не можеш да поставиш собствената си некомпетентна преценка над волята на природата. При раждането си получаваме сандъче за съкровища, което трябва да напълним с делата и любовта си. Приеми, че всички добри дела и всички любовници са еднакви по големина и стойност златни монети. В края на живота ти боговете ще преброят съкровището ти монета по монета и дори някои от тях да са по лъскави и в по-добро състояние, тези, които ти се струват невзрачни, ръждясали и мръсни, също струват колкото лъскавите. Затова ако събереш само няколко лъскави монети, накрая ще струваш много по-малко от този, който е събрал всички монети, без да се интересува от външността им.

– Хм... Аз имам само една много лъскава монета и три ужасно невзрачни. Трябва ли да се чувствам зле?

– Трябва да се срамуваш от себе си, Габрилия! Красиво момиче, в най-хубавия период от живота си, което има възможност да събере стотици златни монети и да допринесе за вселенската експанзия на любовта, направо обижда боговете, като прави толкова малко усилия, за да напълни своето сандъче.

Габрилия го прегърна и захлипа на рамото му.

– Колко ухажори си привлякла досега с прекрасното си тяло, красивите си зелени очи и ангелския си глас? – продължи Калигула да забива още по-дълбоко ножа в кървящата ѝ рана.

– Не знам... – простена тя.

– Да не мислиш, че си надарена със забележителни качества само за да отхвърляш и унижаваш бедните души, които са привлечени от теб като от магнит? И то не по твоя воля, а заради това, което щедро се е изсипало върху теб в прослава на боговете? Колко от тях мечтаят да споделят с теб поне една целувка, страстна прегръдка и кратък миг любов?

– Не знам, не знам... – задъха се Габрилия и зарони обилно сълзи на рамото му.

– Колко от тях мечтаят да обожават прекрасната ти малка сливка и да се радват заедно с теб на гаудиума, дарен ни от боговете? И колко от тях си изхвърлила на студено, присмивайки им се, сякаш имаш право да ги лишават от красотата си, която ти е дадена назаем от великите създатели, за да разпали искрата на любовта? А ти я пилееш, все едно си най-безчувствената и коравосърдечна жена в света.

– О, цезаре – простена Габрилия. – Не знам какво ме е накарало да постъпвам така.

– Всяка душа, която си унищожила, ще се върне и ще те преследва, знаеш ли това? Когато ги призоват на Олимп, ще трябва да кажат кой ги е направил нещастни. И името ти ще се запечати във вечността като името на най-жестоката и най-злата от всички жени.

– Не, не, неее! Не съм такава, цезаре. Аз съм нежна и любвеобилна и искам да върша добри дела! – изплака тя.

– Тогава ми го покажи – също така го покажи на себе си и на боговете.

– Как, цезаре... как?

– Стани – каза той, помогна ѝ да се изправи и също стана.

Габрилия го погледна през сълзи. Калигула избърса очите ѝ. След това я целуна и ѝ заръча да отиде в банята на стаята, да се гримира и да се оправи. Когато се върна гола и в по-добро настроение, той погали детското ѝ личице, прокара пръст по носа и очарователните ѝ къдрици, прегърна я и я целуна нежно, за да ѝ вдъхне кураж. След това започна да си играе със зърната ѝ и нежния ѝ месест пубис, покрит от меки копринени косми.

– Няма да казваш на никого, че си вече на петнайсет години. Изглеждаш на дванайсет или тринайсет и точно тази възраст ще назовеш, ако те питат, разбра ли?

– Добре, скъпи – съгласи се Габрилия, възбудена от ласките му и заинтригувана от думите му. – Казах ли ти, че пиша поезия и пея любовните си песни в храмове на сватби и дори на концерти в театри?

– Знам колко добра певица си, мила. Хората те наричат Ангелския глас, нали?

– Да... Написах нова песен за теб, когато ме заключи тук. Искаш ли да ти я изпея?

– Не тази вечер, момичето ми. Тази вечер ще компенсираме част от богатството, което си пропиляла досега.

– Какво искаш да направя? – попита момичето и потри устни в брадичката му.

– Ще те заведа в зрителната зала.

– Какво е това?

– Това е плюшено помещение с голямо легло с балдахин, заобиколено от два амфитеатрални реда в полукръг, които побират трийсет души.

– Зрители?

– Да.

– Хм, ще гледаме някакви невероятни представления ли? – попита го тя с игрива усмивка.

– Е, ти можеш да го гледаш от сребърното огледало, разположено над леглото.

– Как така? – попита Габрилия и сбърчи вежди.

– Защото ти ще изнасяш представлението.

– И хората ще ни гледат!

– Не нас, мила... Теб.

– Съвсем сама! – попита тя невярващо.

– Аха... – отвърна Калигула.

– Гола!

– Разбира се. Искам да бъдеш мила с всички – отговори ѝ той, като продължаваше да си играе със зърната на гърдите ѝ.

– О, цезаре – преглътна тя. – Те ще ме докосват ли?

– Да. Преди да легнеш, ще минеш по редовете, ще им покажеш прелестите си ѝ ще ги оставиш да те докосват.

– Скъпи! Но те ще бъдат много агресивни!

– Не точно. Като видят колко млада, невинна и нежна си, ще бъдат много мили с теб.

– Ще щипят ли зърната ми и ще разтварят ли краката ми? – попита тя, стаила дъх, защото внезапно усети, как по слабините ѝ се разлива влага.

– Да. Момичетата в зрителната зала трябва да са сговорчиви с всички и да оставят хората да ги гледат как правят любов. Можеш да избереш първия зрител и да го заведеш, за да се любите. След това останалите ще идват един по един и ще се наслаждават също на твоя гаудиум.

– О, любов моя... Може да ме накарат да подгизна цялата и да открият, че не мога да се спра.

– Това проблем ли е? – попита Калигула, докато опипваше влажната ѝ вулва.

Тя кимна.

– Винаги съм изпитвала срам от количеството сокове, които отделям, когато позволя на мъж да ме докосва там или само като си помисля за правене на любов.

– Габрилия, скъпа, мъжете обожават момичета, които се подмокрят като теб. Не забеляза ли как се възбудих още първия път, когато те докоснах?

– О, цезаре, аз толкова се боях да не те отвратя – промълви тя задъхано и раздвижи бедрата си, за да поеме пръстите му в себе си.

– Не ми казвай, че страхът да покажеш колко се овлажняваш не ти е позволил да имаш повече любовници.

– Ами първото момче, което ме докосна преди няколко години, се подигра с моята влажност. Разказа и на приятелите си и те ме дразнеха, и ме караха да се срамувам... Знаеш ли, че ужасно се подмокрям дори когато пея високите тонове на любовните си песни пред много хора?

– Ммм, това е много възбуждащо, Габрилия. В зрителната зала можеш да пееш гола и да караш мъжете да те докосват и да усещат как любовните ти сокове мокрят ръцете им.

– Цезаре! Наистина ли искаш да ме заведеш в онази зала и да оставиш всички мъже да ми се нахвърлят като животни?

– Да.

– Ами ако ме накарат да свърша?

– Надявам се всички да успеят. И искам да им се отдадеш изцяло, да ги оставяш да проникват дълбоко в теб с твърдите си членове и да усетиш силата, която ще влеят в тялото ти. Искам да им отвръщаш, като тласкаш сладко таза си към тях, което така добре ти се удава, когато приближаваш силен гаудиум и всеки миг ще извикаш. Искам да се чукаш с наслада с всеки един и да ги докараш всички до екстаз.

– Нима правиш това, за да прибера много златни монети в сандъчето си за съкровища?

– Да... Тази вечер ще събереш поне трийсет нови монети и ще започнеш да наваксваш пропуснатото време.

– Трийсет? Това сигурно ще ми стигне за цяла година, нали?

– Не ми се прави на остроумна, Габрилия. Колкото си хубава, вече трябваше да си събирала поне сто монети на година, откакто си навършила дванайсет. Ако искаш в края на тази година да си в добри отношения с боговете, ще трябва да отдадеш прекрасната си мокра сливка на поне четиристотин нови любовници.

– И ти въпреки това ще ме обичаш по същия начин?

– Разбира се, мила. Не виждаш ли, че съм влюбен в теб и правя това, защото се грижа за теб?

Габрилия кимна, целуна го и го увери, че ще продължи да му принадлежи, въпреки че ще се наслаждава на секса с други мъже и ще ги остави да правят с нея каквото си поискат. След това осъзна, че няма да може да е толкова отзивчива, колкото той иска от нея, ако е наоколо и я гледа.

– Ще ме гледаш ли? – попита тя.

– На теб няма да ти хареса, нали?

– Не, цезаре. Ако си наблизо, ще гледам теб през цялото време и няма да изпитвам нищо към другите мъже. Ще ме оставиш ли там сама?

– Добре, мила. Но обещаваш да си наистина мила и да се наслаждаваш, нали?

– Разбира се, че обещавам. Колко трябва да остана там? – поинтересува се Габрилия и погледна водния часовник в стаята, който показваше, че е изминал почти час след полунощ.

– Три часа.

– Ще ме вземеш ли, когато времето изтече?

– Разчитай на това, сладурче. Ще спим заедно.

– О, цезаре! Такъв невероятен мъж си! – възторгна се Габрилия и очите ѝ се напълниха с радостни сълзи. Тя го прегърна, целуна го и промълви многократно "Обичам те!"

Калигула облече една гръцка туника, а на нея даде прозрачна долна риза. Габрилия отиде в банята, подсуши слабините си с кърпа, оправи грима си и среса светлокестенявата си коса. Големите ѝ зелени очи светеха радостно! Красивият млад император на Рим за нея беше прероденият Ерос! Как иначе ще знае за сандъчето със златни монети? Нима това не беше тайната за смисъла на живота? И нима задачата на всеки смъртен не бе да пълни своето сандъче със златни монети, представляващи добри дела и любовници, които после да отнесе пред боговете и да получи като награда вечен живот?

По-късно, когато нейният Ерос си тръгна и я остави сама в зрителната зала, тя осъзна, че няма причини, поради които една млада жена да потиска похотта си. Още щом застана с лице към малкия амфитеатър, само от мисълта, че скоро всички зрители ще я галят и ще правят любов с нея, се почувства толкова възбудена, та започна да се овлажнява неконтролируемо. И когато първите мъже започнаха да я милват, да щипят зърната ѝ, да хапят раменете ѝ и да потриват слабините ѝ, тя се отпусна и съвсем естествено, без никакво притеснение им отвърна.

Да, невинната, по детски чиста Габрилия извърши всички "долни" неща, които нейният Ерос искаше от нея! И ѝ хареса да я целуват навсякъде, да проникват със сила в нея, да усеща в себе си големите пениси, и то възможно най-дълбоко. Поднасяше трескаво таза си към тях, преди да им подари младежкия си гаудиум, и дори плака от радост, когато един черен атлетичен гладиатор, в когото разпозна нубиеца Лотар, я облада. А той имаше най-големия пенис, който тя можеше да си представи, но успя да влезе напълно в стегнатата ѝ вагина.

Феноменалното ѝ овлажняване предпазваше лигавицата ѝ, когато бързите контракции на тазовите ѝ мускули около големия черен член и силата на неговата прегръдка накараха бялото ѝ тяло да се слее с мускулестия Лотар. Колко прекрасен беше захватът на бицепсите и мощните му гръдни мускули около тънката ѝ талия! Колко силни бяха големите му ръце, които стискаха задните ѝ бузи и навеждаха главата ѝ назад, като опъваха дългата ѝ коса! Колко чувствена беше устата му, която опустошаваше шията и раменете ѝ! Колко страстно я целуваха дебелите му устни въпреки виковете ѝ! И колко диво разтваряше тя крака, за да поеме в себе си първичната сила, която влизаше в нея на тласъци, сякаш идваше от черния чук в ръцете на бог Вулкан, ковача на Олимп! Колко опияняващ бе ароматът му, докато се ровеше в плътта ѝ, обладаваше я отгоре или влизаше в нея отдолу, дърпаше зърната ѝ, изтикваше всяка мисъл от главата ѝ и я побъркваше от непрекъснати спазми на удоволствие, докато взривът на еякулацията му не подпали и последна искра, която я изстреля отвъд съзнателното възприемане на действителността, в царството на малката смърт, където тя не можеше вече да направи разлика между собствените си усещания и тези на зрителите около нея!

Но сеансът в зрителната зала не свърши с нубиеца Лотар. Обезоръжаващо младата девойка се изтегна на леглото, за да събере силите си, след това жизнерадостно се отправи към банята и се върна с още повече ентусиазъм да събира нови монети в своето сандъче. Подпалена от двама млади мъже, които я бяха слушали в някакъв храм, Ангелския глас Габрилия запя една от песните си съвсем гола, докато те се изреждаха да полягат между краката ѝ и да впиват устни в слабините ѝ, да опитват вкусните ѝ сокове, които течаха обилно, когато взимаше високите тонове.

След това прави любов с тях, както и с останалите зрители, докато изтекоха трите часа, които ѝ бе дал Калигула. Въпреки искрената страст, която влагаше в секса и безпрецедентното удоволствие, което получаваше в замяна, Габрилия не произнесе думата любов пред нито един от зрителите, тъй като тази дума, заедно със сърцето и душата ѝ, принадлежаха само на цезаря. Но мъжете, които обладаваха тялото ѝ и получаваха живителните вибрации на сетивата ѝ, много пъти ѝ казаха колко много я обичат, защото мъжете са по-щедри на чувства, а Габрилия беше толкова сладка, че всички, които се докоснаха до нея в онази нощ, ѝ дариха не само пулсациите на мъжествеността си, но и любовта на сърцата и душите се.

***

След като заведе Габрилия до претъпканата зрителна зала и я остави там съвсем сама, Калигула се забърза за срещата си с Тисиос в Стаята на Аполон.

Беше изминал почти час след полунощ. Гръцкото момче чакаше с нетърпение императора от приблизително час и сърцето му заби в гърдите, когато го видя да се появява в дъното на коридора, развял пурпурната си роба. Без да се бави, Калигула го заведе в стаята, посветена на бога на поезията, музиката, здравето и висшата мъдрост. В последвалите дълги чувствени мигове императорът се порадва на страстните прегръдки на гръцкия младеж. Винаги когато получаваше приятни усещания от жените, Калигула копнееше за физически контакт с млади момчета с недоразвити сексуални белези. И в това отношение Тисиос беше идеален.

Имаше грациозния вид на нимфа, но без гърди, а в същото време твърдата му малка "флейта" завибрира от похот, когато Калигула я погали и я пое в устата си. Облада младото момче, накара го да вика от удоволствие, като влезе през задния му вход и усети как ерекцията му се търка в корема му, докато е върху него. Мастурбираше набъбналия му член, когато влизаше в него изотзад, прегръщаше го и го целуваше. Двамата правиха любов, цезарят получи необходимото презареждане, а Тисиос – великия си гаудиум да се отдаде на красивия млад император, който знаеше как да прониква в него с дива решителност. Мощните тласъци в ректума му го караха да потрепва и да се свива толкова бързо, че приятните изстрели на сперма от "флейтата" стигнаха далеч над лицата им, опръскаха статуята на красивия гол бог. И двамата любовници я облизаха, сякаш е дошла от самия Аполон.

Докато все още се смееха и се прегръщаха, което трябваше да развесели и самия бог, при тях се втурна слугата и съобщи на Калигула, че Керизия и Мурахия са помолили за разрешение да влязат. Така частното празненство на императора продължи в присъствието на двете дългокраки етиопски красавици, чиито кадифени абаносови кожи бяха приятни колкото и приповдигнатото им настроение. След това дойдоха и Деми, и Ламита и внесоха, ако това изобщо бе възможно, още плам, тръпка и фантазия в търсенето на великите удоволствия, които бог Аполон изискваше от почитателите си, за да извървят успешно дългата пътека, водеща към мъдростта. В ъгъла на коридора пред тематичната стая, посветена на бога на поезията и на оракулите, Ения видя, измъчвана от чувство за отхвърленост, как Калигула прегръща Тисиос и го въвежда в помещението, забравил за обещанието, което ѝ даде край загражденията, след като за кратко се сношава с нея. Беше я излъгал отново. На нея наистина ѝ се искаше да е мила с цезаря, защото бе влюбена в него. Но наглостта му ѝ се стори толкова непоносима, че започна да го мрази и да го смята за истинско чудовище.

28.

– Отвратително!

– Противно!

– Непоносимо! – викаха двайсетина видни и разгневени бони, събрани в атриума в дома на Катег, за да призоват за незабавни действия срещу Калигула.

– Колко още ще трябва да търпим този луд, който произведе кон в сенатор и консул на Рим? – заяви с гръмовен глас патрицият Помпей Глабрион на Катон Непос.

– Да обявим веднага императора в предателство и невменяемост! – изкрещя Луций Ветий на съдия Ерминий Санга.

– Отнеми правата на Калигула, Санга!

– Рим не може да понесе такава обида към традициите му! – намеси се квесторът Лициний Сцевола.

– Долу тиранинът!

– Отървете веднъж завинаги Рим от това чудовище!

– Да отидем всички заедно на рострата!

– Трябва да покажем гнева си на народа!

– Към рострата! Към рострата! – отекнаха гласовете на ядосаните мъже. Катег се втурна към центъра на атриума.

– Млъквайте веднага! – изрева им той. – Емоционалните изблици не струват пукната пара! Разум, приятели, разум! Вие се поддавате на номерата му!

– Какви номера? – изсъска Луций Ветий.

– Имената, Ветий... – поясни Катег. – Иска враговете му да свалят гарда и да реагират като идиоти, да се опитат по най-глупашки начин да оспорят властта му, не го ли разбираш? Не виждаш ли, че така само ще подложиш врат под неговата отмъстителност? Не знаете ли, че Санга не може да изправи Калигула пред никой съд?

– Самото обвинение ще разобличи лудостта му пред народа на Рим! – настоя Помпей Глабрион.

Няколко бони нададоха одобрителни възгласи.

– Успокойте се! – намеси се и Катон Непос. – Аз също съм не по-малко разгневен от вас, но Катег е прав. Народът на Рим обожава ексцентричността му, а ако се втурнем към рострата, само ще разкрием плановете си.

– Продължавай да си говориш за планове, Катоне, но времето си тече и може и да не доживеем момента на истинските действия!

– Само чуваме за някакви планове и подготовки, а нищо не знаем!

– Всичко с времето си, приятели – каза Фабий Лентул.

– Не можем да разкриваме никакви подробности, докато не уредим всичко – заяви Катон. – Просто бъдете готови да изпълните задълженията съм към каузата и имайте търпение. Ще дойде денят, в който тиранинът ще бъде победен завинаги.

– Кога, Катоне, кога?

– Датата е пълна тайна – каза Катон Непос.

– Трябва да се пази в тайна заради сигурността на всички замесени – уточни Катег.

– Ще бъдете уведомени само няколко часа преди истинското действие – обясни Фабий Лентул.

Тримата лидери на републиканската коалиция на боните убедиха своите съмишленици в конспирацията да потиснат гнева си и да не дават на Калигула повод за репресии срещу опозицията.

– По време на Луперкалиите – каза Катон Непос с отвратена физиономия – няма начин да привлечем вниманието към политическите въпроси. Народът на Рим е изцяло погълнат от противни еротични празненства и ритуали за плодородие...

– Ритуали за плодородие! Хахаха! – изсмя се един от най-възрастните републиканци. Последваха го и други.

– Не извъртай думите, Катоне!

– Наричай ги истинските им имена!

– Оргии!

– Munera copulatoria (състезание по копулация)!

– Добро извинение за жените да се чукате с всеки пенис, който се втвърди около тях!

– Тихо, Рутилий! – извика Катон. – Не понасям такъв език! Ако искаме да възстановим морала в държавата, трябва да обличаме сексуалните въпроси в подходящи дрехи.

– Защо? Републиканците не трябва да лъжат! – каза Рутилий Марон. И други републиканци одобриха думите му.

– Това не са лъжи, другари! – отвърна Катон. – Трябва да защитим децата си от откровено...

– Хей, Катоне! Не знаех, че имаш деца!

– Да не те е посетил внезапно добрият щъркел?

Последвалият смях и насмешливи забележки разредиха напрежението сред по-освободените от републиканците, които знаеха, че Катон Непос няма съпруга и деца и дори роднините му го държаха на разстояние, тъй като не искаха омразните му идеи да се просмукват в умовете на наследниците им.

– Децата ни нямат нужда от закрилата ти, Катоне – отбеляза Фабий Лентул. – И приличното облекло за сексуалните проблеми само ще разсмее младите и ще унищожи уважението на по-възрастните.

– Така е, защото не им втълпявате правилните ценности на приличието – възрази Катон.

– Няма по-потискащо и безполезно нещо от родители, които предават безумни морални ценности на децата си – вметна Рутилий.

– Те формират възгледите си, като общуват с връстниците си – каза един от приятелите на Рутилий. – Нарича се поколенческо предпочитание.

– Да не би да намекваш, че римският морал се е формирал според предпочитанията на хората? – попита с унищожителен поглед Катон.

– Римският морал се отнася за честта, куража, достойнството и себеуважението и няма нищо общо със сексуалните предпочитания.

– Това е рецепта за упадък и разврат! – извика Катон. – Предполагам, че дори Калигула има чест, кураж, достойнство и себеуважение. Но трябва ли да ни повелява морала си?

– Спрете да се заяждате! – прекъсна ги Катег. – Ще оправяме моралните проблеми, когато вземем управлението. Ясно ли е?

Съществуваха фундаментални разминавания между фракцията на боните фундаменталисти, водена от Катон Непос, и републиканската фракция на Фабий Лентул. Катег обаче бе положил всички усилия през последните няколко месеца на изминалата година, за да обедини двете групи в името на свалянето на императора, и отлагаше всички други политически въпроси за след окончателното възстановяване на републиката.

Преди да разпусне извънредното събиране, Катег обеща да подготви питане до Сената относно новия кон сенатор.

– След ваканцията за Луперкалиите ще видим дали императорът ще поиска сенатско одобрение за правомощията, които се кани да даде на коня Инцитатус, или просто ще ни прескочи – каза Катег. Катон Непос трябваше да отиде на друга среща в школата на понтифиците, на която щеше да се обсъжда отказът на религиозна подкрепа за гилдията на проститутките. Така че младият сенатор помоли Лентул да остане за обяд.

– Имаш ли други новини за празненството в двореца? – попита Катег патриция, като се опитваше да измъкне информация за любимата си Друзила.

– Не много... Двама братовчеди на моя слуга са били наети като сценични работници. Единият си е тръгнал тази сутрин и ми каза, че конят е назначен за сенатор. А за самото празненството ми съобщи, че е било много посетено и наистина забележително.

– И това е всичко? – възкликна разочаровано Катег. – Чух, че цялото дясно крило е било превърнато в един голям увеселителен комплекс с големи зали и тематични стаи. Знаеш ли нещо за това?

– Вчера следобед пратих двама агенти да стоят пред входната порта и те са преброили поне две хиляди гости – отвърна Фабий. – Повечето от тях са още вътре, спят или правят нещо друго... А тези, които са излезли призори, не били много словоохотливи. Императорът има силна политическа подкрепа и вероятно след това разточително празненство, което той устрои за своите хора, тя ще стане още по-голяма. А великолепната му бритска съпруга се е чукала не само с коня, но и с много други мъже от всички класи.

– Не е ли отвратителен начинът, по който Калигула унижава жените?

– Катег, моля те! Не говори като Катон Непос... Ако искаме да възстановим републиката, не можем да си затваряме очите. Също като Юлий Цезар, и младият император има кураж и ясни идеи за новите свободи, които иска да прокара сред народа на Рим. Като предлага собствената си съпруга да бъде любовница на народа за една вечер, той печели точки срещу идиоти като Катон, който иска да върне морала в Рим към времената на Пуническите войни. Но дори и тогава, преди двеста и петдесет години, когато Сенатът е приел Опийските закони, забраняващи на римлянките да носят златни украшения, това насърчило първия и най-голям женски протест на всички времена. Той осигурил не само пълна победа на жените над Сената, който трябвало да оттегли тези закони, но им дал и усещането за власт и сега те са едни от най-убедените поддръжници на Калигула.

– Сигурен съм, че истинските римлянки ще го намразят за това, което е направил снощи – отбеляза Катег. – Осъзнаваш ли, че той иска от жените само да се държат като курви и нищо друго?

– Няма проблем да го атакуваш по тази линия, Катег. Но не подценявай факта, че Калигула не иска от жените да получават пари за секс, освен ако това не им доставя удоволствие. Той желае само да насърчава физическия контакт и удоволствието сред всички слоеве на римското общество и да освободи докрай сексуалните нрави.

– Ако успее, светът вече няма да е същият. Цели семейства ще се срутят. Децата няма да имат законни бащи. Ще се прави необуздан секс навсякъде, няма да се работи и това ще се отрази на стопанството.

– Не се тревожи, Катег. Той се опитва да постигне прекалено много... Мъжете искат да държат жените под контрол, а и повечето жени са толкова слаби, че не могат да посрещнат тежестта на живота сами и няма да се разбунтуват срещу мъжете.

Слугите почистиха масата от обедните блюда. Катег закрачи из стаята.

– Ако остане на власт още петдесет години като прадядо си Август – каза младият сенатор мрачно, – Калигула ще успее да намери достатъчно ресурси, за да даде на жените държавна закрила, в случай че мъжете ги тормозят... Ще може да им осигури подслон, образование, работа, пенсии... Може да направи всички деца, чиито бащи не са сигурни, императорски синове... Накрая римските мъже може да прегърнат новата система, тъй като тя ще ги облекчи от тежкото семейно бреме и ще им даде по-широк достъп до млади момичета... Можеш ли да си представиш какво би се случило, ако всички римлянки от дванайсет до четиридесет години се почувстват свободни и дори насърчени да имат стотици любовници на година? Ужасен съм, Лентул. Калигула може да навреди сериозно на Рим...

– Е, ти описваш най-лошият сценарий – отвърна Фабий Лентул. – Никой не може да опита да направи такава огромна промяна на нравите, без да се изложи на риск от многобройни заговори за убийство, а това значи, че няма да живее дълго. Мъжете са прекалено избухливи и тесногръди, за да толерират такава грандиозна реформа... Те просто искат да запазят статуквото.

– Ами ако тесногръдите им мозъци станат по-възприемчиви? Осъзнаваш ли, че Калигула може да получи срок, достатъчен за израстването на две поколения, за да въведе нова образователна система, която пропагандира сексуалната революция... То не е и чак революция, тъй като нашите религии не ограничават сексуалността, а еротичните подвизи на боговете и богините са познати на всички римляни още от детство.

– Хм... И откъде знаеш, че има намерение да направи това?

– Новите му закони за отворените бракове са готови и ще бъдат изпробвани в големи градове на Изток. И оставам с впечатлението, че ще въведе съвсем скоро същите норми и в галските провинции. Казвам ти, Лентул, в този човек се е вселила чиста лудост. Иска да промени света и тъй като има неограничена власт в империята, ще го направи.

– Да не би да загуби вяра в нашия план да се отървем от него? – попита Лентул.

– Не може да сме сто процента сигурни, дори и голямата бойна единица да застане на наша страна в мига на истината.

– Кои са основните стратегически проблеми, които трябва да разрешим, за да постигнем пълен успех?

– Мястото на атаката. Най-добре ще бъде да примамим Калигула извън двореца, например да го накараме да отиде до вилата си край езерото Неми веднага след честването на смъртта на Цезар в Сената сутринта на иди през март. Вилата е лесна за нападение и той няма да има време да повика подкрепление. Ще убием всички за няма и час.

– Ами Друзила? – попита Лентул.

– Тя ще ни помогне да влезем.

– Би ли ѝ пощадил живота?

– Не. Не можем да поемем този риск. Дори да стане републиканка, всички от Юлиево-Клавдиевата династия трябва да бъдат премахнати веднага, за да се предотврати контра-заговор на техни поддръжници. Главите им ще бъдат изложени на рострата, за да осъзнаят римляните, че връщане назад няма да има.

– Чух, че най-малката сестра е прогонена. Знаеш ли къде е?

– Още не, но информаторите ми ще научат много скоро. В решителния ден тя ще бъде премахната като всички останали и нейната глава ще бъде донесена в Рим.

– Хм... Бих предпочел да наредиш да я отвлекат и докарат в Рим и тук да бъде обезглавена в един ден с всички останали.

– Да, прав си. Ще се разпоредя за това. До календи през март ще знаем мястото, където ще ударим тирана, и ще имаме още петнайсет дни, за да изпипаме всичко до най-малката подробност.

– Два или три дни веднага след убийството ще трябва да сме много решителни. Според теб колко от поддръжниците на Калигула трябва да сме готови да премахнем?

– Поне три хиляди. Работя денонощно по списъка им. Всяка цел трябва да бъде поверена на отделен отряд и всички по-важни трябва да са убити през първата нощ. На сутринта след иди ще обявим републиката и ще назначим диктатор за шест месеца.

– Ами батавските телохранители? Може да се окаже доста трудно да се отървем от тях.

– Знам това, Лентул. Но те са само триста души. А и Калигула няма да вземе повече от сто от тях със себе си, ако тръгне към вилата си на езерото Неми. Ще бъдат разделени и ще е по-лесно да ги атакуваме.

Фабий Лентул се усмихна. Да, триста души бяха само десет процента от трите хиляди римляни, които трябваше да бъдат пожертвани в името на републиката.

– Какво е положението с Марк Виниций?

– Задънена улица... Ювения Мароция му е написала писмо, с което го моли за развод. Изпратила го е още преди да се свържем с него.

– Той развел ли се е с нея?

– Да – отвърна Катег. – Вече бил женен за германско момиче и веднага се съгласил на развод с римската си жена.

– Все още ли мислиш, че Публикола ни е издал?

– Имам чувството, че е той, но нямам никакви доказателства.

– Можем ли още да му имаме доверие?

– Не знам. Цензорът, разбира се, е много популярен и може да ни осигури широка подкрепа сред обикновените граждани, които не разбират мотивите ни за свалянето на един успешен император. Но тъй като ти си по-близък с него, оставям на теб да вземеш решение.

Лентул закрачи мрачно из стаята. Оставаха още толкова много нерешени политически въпроси.

– Ти одобри ли мисията на Катон в школата на понтифиците? – попита.

– Да. Ако искаме да спрем либералната революция на Калигула, трябва да си осигурим подкрепата на жреците. Мнозинството от школата спазват относителен неутралитет, но има трима или четирима, които са напълно за обявяването на проституцията за незаконна и прокарването на строги закони за възрастта на съгласието. Никой под осемнайсет години не бива да прави секс.

– Стига, Катег! Това е дори по-голяма лудост, от тази на Калигула!

– Знам, но трябва да оставим впечатлението, че се вслушваме в изискванията им. Веднъж поемем ли управлението, можем да прокараме ограничителни закони, но не чак толкова малоумни, колкото те искат. Знаеш ли, че някои от жреците одобряват налагането на сходен с еврейския монотеизъм, за да се внуши страх и вина на гражданите и така да се контролират по-добре техните сексуални инстинкти, предизвикващи тъмните сили у хората?

– Никога не бих приел нещо подобно! – възкликна Лентул, – Какво искат? Да измъчват хората, които не им се подчиняват ли?

– Да... точно това е желанието им. Най-големите фанатици са склонни да разглеждат несъгласието като обида или като предизвикателство спрямо интегритета и способностите им. Но ще им дадем достатъчно, колкото да държим школата на наша страна, без да провокираме нови революции сред разгневените граждани.

Лентул поклати глава.

– Прокарването на идиотски закони само и само да зарадваме шайка импотентни старци е точно противоположното на идеалите на републиката.

– Новата република няма да е като старата. Трябва да сме подготвени да държим под контрол сексуалния звяр, и то с повече решителност отпреди. Времената са се променили завинаги, Лентул. Но ние имаме властта да насочим новия ни кораб към светло бъдеще.

Фабий Лентул стисна челюсти. Много благоприятни обстоятелства трябваше да се случат, преди да могат да отнемат кормилото от хитър владетел като Цезар Калигула, възпитан от прачичо си император Тиберий да държи пълен контрол над властта, като дърпа конците на многобройните стопански начинания в империята. Също като безмилостния си предшественик, новият император се движеше месеци пред враговете си и удряше здраво и без скрупули тези, които бяха против него.

По гръбнака на Лентул премина ледена тръпка при мисълта за последствията при евентуален провал на заговора.

***

По залез, два дни след откриването на Луперкалиите, докато гостите, имали късмета на попаднат на празненството на Калигула, си тръгваха от двореца в състояние на екстаз, хиляди граждани се събираха на южната страна на Murus Romuli (Стената на Ромул, основателя на Рим, Annum I ab Urbe condita = 1 година след основаването на Рим, 753 година преди Христа).

По склоновете на Палатинския хълм, по цялата лява страна на Scalae Caci (Стълбището на Как, изсечено в хълма и свързващо Палатинския хълм с Тускус, популярен квартал северозападно от Циркус Максимус), едилът бе построил поредица от големи дървени платформи, свързващи Пещерата на Lupercal (вълчицата, спасила невръстните близнаци Ромул и Рем от река Тибър, които след това откърмила, а те по-късно основали Вечния град на мястото, където били спасени от нея). Голямата древна пещера, наполовина над и наполовина под Стълбището на Как, беше запазена непокътнато от близо осемстотин години и се почиташе от римляните на третия ден от февруари, официалния празник на Луперкал и почитаемата гилдия на проститутките.

Два часа след залез всички платформи бяха пълни с хиляди ентусиазирани граждани, размахващи факли и пеещи химни в чест на вълчицата. Дървените тераси стигаха на шейсет метра вляво и заобикаляха стария храм на Genius Loci (Духът на съзидателната сила). Земята пред входа на пещерата бе покрита с полукръгла дървена платформа, свързана със Стълбището на Как чрез дървени стъпала. Голям огън, контролиран от взвод римски пожарникари от бригадата, създадена преди петдесет години от император Август, топлеше и светеше пред входа на пещерата, където Марция, председателката на гилдията, заедно с хиляда и двеста голи проститутки очакваха появата на императора.

И той се появи, сред обичайните овации, слизаше бавно от върха на Палатинския хълм по Стълбището на Как в пурпурната си тога и със златен лавров венец на главата, следван от Ладиса, Друзила, Габрилия, Агрипинила, Керизия, Мурахия, Деми, Ламита и Пиралис. Всичките девет великолепни жени бяха ослепителни и горди в голотата си. От двете страни на пещерата го очакваха най-различни високопоставени лица – Макрон, чичо Клавдий, едилът Теренций Кота, Белей Патеркул, шефът на градската кохорта, Калист Примус, Муций, Тит Квирит и няколко сенатори и патриции, които се бяха съгласили да правят компания на свои роднини и приятелки сред голите дами.

Чичо Клавдий демонстративно се бе появил със старата си приятелка Хилария Калпурния, чието хубаво лице, широк ханш, здрави крака и обилно окосмяване привличаха похотливите погледи на почти всички мъже. Макрон бе в компанията на Тисиос, гримиран като момиче, а малкият му пенис бе прибран в цепката му. Публикола Тудитаний стоеше в целия си ръст до Лактия и Сетис, дребничките тайски близначки, които не можеха да му се отблагодарят, че ги купи от Друзила и ги освободи навреме за третия ден на Луперкалиите. Косматата Ения Сабина, която очевидно не се спогаждаше със съпруга си Макрон, бе хванала Тит Квирит по време на празненството и сега стоеше до него. Майката на Месалина, стройната и необуздана Домиция Лепида, бе дошла с Муций. Той не ѝ бе казал нищо за пътуването на Миси на изток, но Домиция знаеше, че сводникът има нещо общо със заминаването на дъщеря ѝ, а и той си призна, че е чул как тя била в отлично разположение на духа и прекрасно здраве.

– Би ли се заинтригувал от предложението да поостана в някой от луксозните ти домове? – попита Домиция, която бе прекарала страхотно с него на празненството.

– Естествено, скъпа. Ти си роден талант – отвърна византиецът. Знаеше, че всички чувствени жени изпитваха необходимост да възродят телата и душите си поне веднъж годишно с няколко дни непрекъснат секс с най-разнообразни агресивни партньори, каквито можеха да се срещнат в добрите бордеи. Домиция Лепида доста се възбуди от предложението му да я настани инкогнито в един от гръцките си домове, веднага щом се почувства готова.

Калист пристигна в компанията на забавната Фулвия Сабина, която без ни най-малко притеснение бе изложила на показ дебелото си застаряващо тяло. Дългата и коса бе вързана с розови панделки. Други видни жени, млади и стари, високи и ниски, прекрасни и не толкова привлекателни, всичките те излъчваха около себе си аурата на чувствеността. В очите им светеха весели искрици. Погледите им се привличаха като магнит от императора и неговите девет красавици, които приключваха спускането си от Палатинския хълм и вече бяха почти пред входа на пещерата.

По време на тази първа Луперкалия от властването му Калигула изнесе великолепна реч в чест на вълчицата и похвали гилдията на проститутките, че съхранява славната традиция на lupae (на латински тази дума означава едновременно вълчица и проститутка). След това даде знак на скаутите си да извадят от пещерата даровете, които бе поръчал: повече от хиляда и двеста нови прекрасни леопардови кожи, официалната униформа на римската гилдия на проститутките. Императорът лично ги поднесе на Марция Кордия.

– Ще останете в историята с щедрия си жест на подкрепа и уважение, велики цезаре! – възкликна красивата шефка на гилдията сред възгласи и овации.

След като си размениха страстни целувки, и двамата започнаха да обличат проститутките и видните жени – всички лупи за една нощ – с прекрасните меки кожи. Деветте зашеметяващи жени от антуража на Калигула застанаха около него в новите си униформи и всички заедно се заразхождаха по дървената платформа в очакване и останалите да се облекат. Габрилия изпя с ангелския си глас любовна песен, която бе написала в чест на любовниците си от последната нощ, отдавайки чрез нея почитта си към божествата на любовта и удоволствието. Пееше за мъжете и жените, които търсят единствената форма на любов, получила благословията на боговете и богините, и които заслужават наградата на ефимерния, нетраен, но и вечен миг на сексуалния екстаз. Той е преходен и неповторим по природа, но пък блести с толкова повече чиста и божествена светлина, колкото е по-далеч от практическите и материалните мотиви.

Песента на Габрилия бе аплодирана на всеки куплет и оценена по достойнство от всички като поетическа прослава на Луперкалия и личната философия за любовта на Калигула.

– Как е Бризея? – прошепна Друзила в ухото на Муций.

– Прекрасна както винаги. Би ли ми я оставила до нони?

– Тя ли го поиска?

– Да, ваше сиятелство.

– Не искам да се пристрастява съвсем към грубия секс и да се върне цялата насинена като последния път, ясно ли е?

– Не се тревожи. Намерил съм ѝ няколко клиенти, които ще ѝ осигурят по-подходящи форми на доминиране. Те няма да оставят видими следи и на нея очевидно ѝ харесва много с тях.

– Не може ли просто да се люби без тази предварителна игра?

– Не, май не.. Част от нея се нуждае от остра болка и унижение, преди да бъде готова да избухне в оргазъм. Но колкото повече го прави, толкова по-малко време ѝ трябва, за да се възбуди напълно и да е готова за сношение.

– Наспива ли се?

– Не иска да си почива повече от няколко часа сутрин. Но ѝ правим хубави масажи между сеансите и сме повикали гръцки лекар, който да я преглежда професионално.

– Опита ли гъбите с нея?

– Да... Държим я под въздействието им, тъй като те намаляват времето за мъчение и връзване, от което има нужда, и я стимулират да се наслаждава на по-обикновените форми на секс. Във всеки случай тя доста мисли за теб, принцесо, и ти изпраща цялата си любов.

Друзила усети, че сърцето ѝ се свива, но знаеше, че любимата ѝ галска робиня е в добри ръце и има нужда от такова преживяване, за да подобри чувствените си реакции и самочувствието си.

След още химни и добре режисирана официална церемония по награждаването на най-заслужилите проститутки, всички дами в леопардови кожи образуваха около четиристотин групи от по три жени и тръгнаха свободно из града с разрешението да "изнасилят" всеки мъж, стар и млад, когото видят и успеят да докопат в парковете, пред портите, на пиаците, в храмовете, базиликите, пазарите, баните, спортните зали и дори частните градини и домове. За цялата нощ дамските триа, които се бяха кръстили "Партизанки на любовта", изшетаха всички ъгълчета в Рим и с бойни викове нападаха всички мъже, независимо дали бяха свободни или женени. Полягаха с тях на всяка пейка, полянка или под, които им се изпречеха, целуваха ги, опипваха ги, правеха им фелацио, сношаваха се с тях и изпиваха соковете на пенисите им. Само това им бе позволено да вземат от любовниците си, заедно с кичур коса, преди да се прехвърлят на следващата "жертва".

Призори след необузданата сексуална оргия на четиристотинте разбеснели се групи от по три партизанки, всички се срещнаха в храма на Венера – покровителката на проститутките и прелюбодейките, който се намираше близо до южната страна на Циркус Максимус под арките на Аква Апия (огромният акведукт, пресичащ от изток на запад цялата южна част на Рим и снабдяващ с вода от изворите на около седемдесет и пет километра едномилионната столица на империята).

В прекрасна церемония, водена от жени и предназначена само за жени, те посветиха на Великата богиня хилядите кичури коса, които бяха събрали от "жертвите" си, след това излязоха в дълга процесия от храма само по леопардови кожи, с гирлянди и венци от имел и лаврови клонки. Вървяха след три огромни изрисувани фалоса, носени от жриците на Венера. Сред тълпи от ликуващи граждани, строени от двете страни на улиците, те спираха много пъти, за да дадат възможност на зрителите да докоснат личните им амулети за късмет във формата на фалоси, поставени в кунусите на проститутките, за да получат благословията на богинята. За няколко часа процесията стигна храма на Салус (храм на доброто здраве), огромна сграда, разположена на Алта Семита точно над помериума под северната страна на Сервиевите стени, където нова група жрици раздадоха на жените специални лековити билки и разтвори, с които да поддържат телата си здрави и красиви.

До пладне проститутките се събраха за края на честването в Базилика Емилия, гигантски пазарен център с бани, спортни зали и заведения, разположен на форума до централния пазар. Императорът даваше внушителен банкет за хиляда и триста жени, превъплътили се в партизанки на любовта, както и за още хиляда и двеста момичета от школите и центровете за обучение на гилдията, които се присъединиха към професионалистките и патрицианките от императорския антураж, и още приблизително толкова мъже от всички слоеве на обществото. Веселието се поддържаше до края на следващата нощ от музика и фолклорни танци на всякакви народи от империята, актьори, акробати, театрални трупи и певци. Конкурсът за певци бе спечелен от Габрилия Ангелския глас, която пя по леопардова кожа, след което бавно я свали и завърши песента си съвсем гола сред екстатични аплодисменти.

Зрителите се тълпяха в пространството точно под сцената и когато забелязаха влажните ѝ слабини, за нула време ѝ се нахвърлиха, за да я прегръщат, целуват и да я обявят за победителка. Калигула изгледа конкурса и се съгласи с решението на публиката. Почитателите на Габрилия я вдигнаха на ръце, тя с удоволствие разтвори широко крака и те започнаха да целуват и опитват ароматните ѝ мокри потайности, които ги изпълваха с такава живителна сила. След това я завлякоха зад сцената и тя прави любов с десетки от тях.

Невинната петнадесетгодишна певица се бе превърнала в най-ентусиазираната и най-лесната плячка за мъжете, и то не само за да зарадва своя император, но и защото не можеше да не се възбужда сексуално и от най-леката милувка, дори от по-чувствен поглед към прелестите ѝ. Ладиса, Друзила, Агрипинила и останалите патрицианки, проститутки и обучаващи се получиха много възможности да се усамотят в огромния брой частни стаи със свои приятели, познати или клиенти и да продължат веселото празненство, посветено на плътта. Такова досега човечеството не бе виждало, ако изключим може би сватбата в Суза, вдигната през CDXXX година от основаването на Града (430 година от основаването на Рим или 323 година преди Христа) от Александър Македонски край Персеполис, столицата на Персийската империя. В този град великият завоевател ръководил едновременната сватбена церемония на десет хиляди от своите гръко-македонски воини и петнайсет хиляди персийски, вавилонски, арабски и централноазиатски момичета. Последвала невероятна оргия, продължила десет дни из целия град и станала нарицателна за най-голямото тържество на плътта, съществувало някога в античния свят на героите.

През петнайсетте дни на Луперкалиите, които се честваха всяка година от календи до иди на февруари, жителите на Рим се радваха не само на публичната вакханалия, която се вихреше всекидневно в школите, ордените и гилдиите, но и на частни празненства, организирани буквално навсякъде. Затова взривът от похот в столицата на Римската империя през тези дни достигна безпрецедентни висоти и създаде силна връзка и усещане за близост между обитателите на града, както мъже, така и жени, в което всъщност и беше тайната на международния успех на римската цивилизация.

Калигула остави почтително красивата си бритска съпруга, сестрите си и останалите си любовници в Базилика Емилия, за да се забавляват с колкото си любовници пожелаят, а той тръгна към двореца само с Пиралис. Като излизаха, към тях се втурнаха Аркана и Кардикса. Двете телохранителки бяха сериозно загрижени, че положението около Ладиса може да излезе от контрол и може да избухнат кървави схватки между претендентите за нейните прелести.

– Не се тревожете, момичета – успокои ги Калигула. – Докато императорът подкрепя гражданите в тяхното преследване на удоволствия, няма да има нито престъпления, нито изнасилвания, изобщо никакво насилие. Виждаш ли някакъв проблем, Пиралис?

– Абсолютно никакъв, цезаре. Римляните биха обидили боговете, ако се държат като варвари. Това може да се промени, но няма да трае дълго – отвърна Пиралис, която знаеше как да гледа в бъдещето. Двете едри момичета се огледаха и се съгласиха, но когато Калигула и придружителката му си тръгнаха, те продължиха да не изпускат Ладиса от поглед.

– Мислиш ли, че цезарят е влюбен във вавилонската астроложка? – попита Кардикса.

– Най-вероятно – отвърна Аркана. – Но също така е влюбен и в Ладиса, и в сестрите си, както и във всичките си останали любовници.

– Има ли право на това? – учуди се Кардикса с неодобрителна физиономия.

– Успокой се, Кардикса. Всеки има право да има толкова любовници, колкото си пожелае.

Кардикса се усмихна и последва Ладиса, която се отдалечаваше към една от стаите с красив младеж. След като бе правила толкова много любов през последните дни и нощи, осемнайсетгодишната бритска красавица също като Габрилия не можеше да контролира поривите и пулсациите в гениталиите си, както и желанието си да го прави отново и отново. Но все още предпочиташе сношенията по двойки, защото така се чувстваше по-способна да се ангажира емоционално със своите любовници и да се отдаде с голяма страст, без страх, че ще бъде безмилостно обладана от полудели орди мъже, когато губи контрол.

Винаги когато имаше възможност да се откъсне от натоварената си програма, Калигула най-много се радваше на компанията на Пиралис, която го изумяваше със способността си да предсказва бъдещето, с културата и изисканите си маниери. Като истинска интелектуалка, тя никога не бързаше. Обичаше да прекарва по няколко дни насаме с Калигула, да си играе с ума и душата му, да отлага физическото сливане, докато и двамата бъдат готови да станат едно и да стигнат заедно до върха на силните усещания.

В двореца Калигула се погрижи за някои неотложни дела, свързани с възстановителните работи в Ефес и съседните села, също разрушени от голямото земетресение, ударило южните части на провинция Азия три дни преди календи през февруари. След това нагледа организацията на работа на екипа си за следващите два дни и отиде в малките покои на вавилонската си конкубина, до които се стигаше само през две добре скрити тайни врати и няколко дълги тесни коридора в част от двореца, която никой не познаваше добре.

През целия първи ден и цялата първа нощ от усамотението си със своята фаворитка тя му чете класически поеми, говориха си за мисията му в живота, за бъдещето на начинанията му, наследството му и някои събития, които биха могли да повлияят на властването му. Освен датата на смъртта му и на смъртта на най-близките му роднини, които никой вавилонски астролог нямаше право да разкрива на никого, Пиралис знаеше и всичко останало за Калигула. Беше с него повече от година преди да стане император. Предсказа точно възкачването му на власт и брака му с Ладиса. Знаеше, че либералната му революция няма да успее, но за него бе добре да полага усилия да прокара реформите, тъй като те бяха правилни. Отворените бракове, увеличаването на сексуалната задоволеност и независимостта на жените бяха много благородни начинания. Беше много важно и да оказва отпор на моралистичния и тоталитарен подход на боните, тъй като тези кресливи самодоволни престъпници щяха да успеят да пребъдат в историята и някой винаги трябваше да оборва омразните им теории ѝ жестоки практики, за да не им позволява да отровят завинаги умовете на хората.

Пиралис бе наясно, че животът на Калигула, постиженията и идеите му ще станат обект на невероятни изкривявания и клевети, но това не бе висока цена за опита да се възвисят интелектуално масите. Тесногръдите политици, корумпираните предприемачи, ограничените интелектуалци, отровните моралисти и незначителните страхливци винаги щяха да успеят да изплуват отгоре. Тяхното предимство, независимо че е негативно, дребнаво и разрушително, винаги щеше да е лесно за постигане и налагане, а опитите за някакво прогресивно, достойно, конструктивно и революционно начинание винаги щяха да бъдат оценявани само от малцинство просветени.

Тя знаеше, че до три века над бляскавата средиземноморска митология и великия римски свят ще падне тъма и ще остане там дълго. Виждаше също така, че искрици светлина ще проникват само от време на време през тази тъма на умовете, заробена от догматични проповедници и религиозни пирати. Знаеше, че чрез нови религиозни системи ще бъдат възцарени сексуалното въздържание, задължителната моногамия, брутално наложеният монотеизъм и културният монопол. Че те ще скопят, опустошат и затъпят масите и така ще ги направят лесна плячка на най-проклетата шайка хора, които някога ще се появят на планетата: лъжците, които ще се преструват, че са получили по божествен път достъп до истината.

– Вероятно в някоя много далечна ера – каза тя – отчаяни души ще се скитат сред руините на свободата, ще се задавят от вездесъщата Голяма истина, ще се отвращават от нея и ще я повръщат върху мизерията и глупостта на сексофобското общество. Но после ще научат за теб, Цезар Калигула. И дори никой да не успее да промени хода на историята, може би ще има хора, които ще се вдъхновят от твоята освободителна революция и отново ще се опитат без страх да разпространяват твоите идеи. Кой знае?...

Калигула се усмихна. Обичаше Пиралис, когато умът ѝ препускаше векове напред и си представяше как ще изглежда Рим след две хиляди години. Но когато я попита за подробности за това далечно бъдеще, тя преглътна и поклати глава. Устата ѝ пресъхна и тялото ѝ затрепери.

– Рим ще продължава да бъде най-красивият град на света – отвърна. – Но ще бъде покрит с кръстове.

Калигула се намръщи. Искаше да знае повече за кръстовете, но тя не беше в настроение да продължава с предсказанията. Поговориха си за последните събития. Най-вече за конспирацията, за предателите, за героите на Рим, за Агрипинила и чичо Клавдий, за отдадеността на Друзила към неговата политика, за новопоявилата се страст на Лейди към хубавите римски мъже и за Габрилия, която сега бе влюбена в съпругата му и живееше в двореца при нея.

На следващия ден вавилонската конкубина се почувства още по-влюбена в красивия си млад господар. Топеше се в ръцете му и го целуваше навсякъде. Едно от нещата, които обичаше да прави, за да се сближат още повече, беше да вземе двайсетсантиметрова пръчица от слонова кост, идеално изгладена и куха по цялата дължина, да я намаже със загряващ балсам и да я пъхне в уретрата на мекия му пенис. Беше малко болезнено в началото, но тя го правеше толкова умело, че след минута ефектът беше направо фантастичен.

Пиралис въртеше бавно пръчицата повече от час, пенисът му оставаше мек, но ставаше толкова чувствителен, че Калигула изпитваше чувство сякаш непрекъснато свършва. А тя триеше зърната му и целуваше скротума му, хапеше го навсякъде, но не му позволяваше да пипа слабините ѝ, не защото нямаше да ѝ хареса да я докосва, а защото беше прекалено рано да правят любов, а тя искаше да отдаде цялото си внимание изключително на него. Желаеше да го възбуди до крайна степен, без да му позволява да ѝ отвръща. Говореше му за вечния дар на любовта, който всички хора получават от боговете, и за това как могат да се отместят границите, които смъртните обикновено са свикнали да си поставят.

Така влизаше все повече под кожата му и неусетно Калигула започна да губи представа за реалността. Тя сипа малко количество екстракт от гъби и го духна леко през пръчицата, изпращайки директно афродизиака в близост до простатата му. Нежните ѝ ръце раздвижиха тръбичката напред-назад, стимулирайки цялата уретра. Той започна да трепери от удоволствие, увеличи се и желанието му за интимност с красивата вавилонка, която се бе отдала изцяло на издигането му над реалния свят.

Малко по-късно Пиралис извади пръчицата от слонова кост от пениса му. Той веднага започна да се втвърдява, като каналчето му все още гореше. Съвсем бавно телата, умовете и душите им се сляха до такава степен, че удоволствието се излъчваше от всяка тяхна пора, от всеки сантиметър на кожата, която те целуваха или стимулираха. Без никак да бързат в това, което правят, Калигула на няколко пъти се изпразни в нея. И понеже тя бе третирала уретрата му по такъв начин, всяка еякулация предизвикваше такова силно триене, че цялото му тяло се гърчеше, като поразено от електрическа буря. Пиралис беше идеалният му партньор в любовта, прие в себе си неговото удоволствие, като добави към него и собствените си вибрации на невероятните си оргазми, умножавайки удоволствието стотици пъти.

***

На нони през февруари Агрипинила си беше уредила среща с брат си доста рано сутринта. Надяна консервативна дълга туника, която я правеше по-възрастна и ѝ придаваше по-аристократичен вид. След това накара двете си робини да завият косата ѝ на кок на темето и да пуснат няколко къдрици около красивото ѝ лице.

– Защо искаш да се омъжиш така набързо? – попита Калигула сестра си, след като тя му обясни причината за визитата си и каква отзивчива малка мръсница е била през първите девет дни на Луперкалиите.

– Искам да имам собствен глупав съпруг, когото да тормозя и да подритвам. И да си имам бебе, да бъда майка за известно време. Така, за разнообразие. Какво ще кажеш?

– Хм... Колко подаръци събра от всичките си богати любовници през последните дни?

– Какво общо има това с желанието ми да се омъжа? – попита го тя и седна в скута му. – Харесва ми да си играя с мъжете и да ги въртя на малкия си пръст. Всички, освен теб, са толкова глупави, че биха дали крак или ръка, за да докопат хубавия ми задник. Ха-ха-ха!

– Не се прави на много умна, Агри. Отговори на въпроса ми.

Агрипинила знаеше, че не е много разумно да си играе с брат си.

– Много скъпоценности, Кал... – отговори тя радостно. – Но също така мебели, статуи, амулети и килими, дори едно лозе в Етрурия (днешна Тоскана) и вила в Лавиниум (малко крайбрежно градче на 40 километра южно от Рим, близо до Анциум). Освен имотите, които още не съм виждала, събрах скъпоценности за около три или четири таланта. Нали съм добра? – попита тя брат си и го целуна набързо по устните. – Добра съм, нали? – повтори и го целуна по-страстно.

– Разбира се, Агри... Представила си се много добре.

– Това означава много за мен, знаеш ли? Че ти одобряваш действията ми. Винаги ще съм на твоя страна, също като Друди. И след няколко години, когато добия собствен опит в политиката, ще мога да ти помагам да печелиш хората за каузите си и да побеждаваш враговете си, също както прави тя. И съм сигурна, че и Лесбия ще върши същото... А това значи, че трите ти сестри винаги ще бъдат твоите най-силни и верни поддръжници. Заедно ще сме като великия Цезар, непобедими на война, благосклонни към победените, безмилостни с предателите.

Агрипинила сияеше в екстаз, докато произнасяше тези думи. Любовта към силния ѝ брат и връзката, която чувстваше с двете си сестри, заглушаваха всичките ѝ други емоции. И тъй като родителите ѝ не бяха живи, тази връзка сега бе по-силна отвсякога.

– Преди няколко дни проведох интересен разговор с чичо Клавдий – каза Калигула и я погали по долната част на корема. – Възможно ли е в хубавото ти тяло да расте наследник на Юлиево-Клавдиевата династия?

– Да – прошепна тя в ухото му. – Омъжи ме за Ахенобарб и ще се постарая бебето да не ти пречи, ще бъда изцяло на твое разположение и никога няма да имам претенции за наследяване на престола, ще оставя ти да решиш кога искаш да виждаш малкия Нерон и да прецениш дали става за най-великото положение, за което един мъж може да мечтае.

– Съпругът ти ще му даде неговото име...

– На кого му пука? Ние ще знаем чия кръв носи това момче. Ако го поставиш в редицата за наследяване на трона заедно с твоите потомци, ще промениш името му на Нерон Клавдий Цезар Друз Германик. Нима ти не си единственият човек, който държи цялата власт на Рим в ръцете си? Не си ли доволен да имаш толкова голям избор за наследяването на империята ти?

Калигула вече бе обсъдил въпроса с Пиралис и чичо Клавдий, който по своя инициатива му каза какво се бе случило между него и Агрипинила и какво е направила тя, за да се изпълни предсказанието на сибила Амалтея за сина ѝ. Пиралис не му разкри много за евентуалното наследяване на империята, но според нея Амалтея обикновено била права и мнението ѝ си струвало да се вземе предвид.

***

Сватбата бе насрочена за деня след иди през февруари в тесен кръг в Анциум. Домиций Ахенобарб бе повикан в двореца и внимателно му бе заповядано от Калигула да се ожени за благороднородената му четиринайсетгодишна сестра, принцеса Юлия Октавия Агрипина Млада, която вече бе сгодена за него от шест месеца. Помпозният Домиций Ахенобарб, който вече бе около четиридесет и пет годишен, бе бивш консул на Рим и вярваше, че чаровната Агрипина е влюбена в него. Майката на младоженеца, Антония Старата, дъщеря на Марк Антоний и сестрата на Август – Октавия, бе също така баба на Месалина и леля на бащата на Калигула – Друз Германик. Тя не бе много ентусиазирана от женитбата на сина си. Знаеше, че Агрипинила е дръзка по характер и се страхуваше, че синът ѝ ще се поддаде на капризите ѝ още от първия ден на съвместния им живот.

Но нещата следваха собствения си ход и силата на съдбата не можеше да бъде победена. На сватбената церемония, състояла се в малък храм на Юнона Регина (Върховната управница Юнона) на хълмовете на Анциум, Калигула, Ладиса, Друзила, Пиралис, Габрилия и чичо Клавдий взеха участие в бракосъчетаването на Агрипинила с Домиций Ахенобарб заедно с малка група роднини на матриарха Антония Старата – Домиция Лепида и съпруга ѝ Валерий Месала Барбат, както и други свидетели на жениха. Докато пронубата довършваше ритуала с разчупването на свещените питки, Габрилия изпя една от песните си под влюбените погледи на Калигула и Ладиса, които буквално бяха осиновили момичето и го имаха като своя дъщеря.

– Голям смях ще падне, когато Месалина се върне от пътуването си и открие, че от нейна трета братовчедка си ѝ станала леля! – каза Домиция Лепида и целуна новата си снаха на празненството в дома на Антония.

– А аз още повече ще се смея, когато ми каже колко патки е поела в задника си – отвърна цапнатата в устата Агрипинила до ухото ѝ и накара Домиция да се засмее с глас.

През последвалите нощи Агрипинила симулира оргазми при неумелите, но за щастие кратки сексуални напъни на Домиций Ахенобарб. След това започна да твърди, че я боли глава и още преди да е изтекъл първият месец от брака ѝ, каза на свекърва си, че е бременна и трябва да отиде до Рим, за да се консултира с гръцкия си лекар. Юлианският календар на стената на атриума на Антония показваше, че остават три дни до нони на март, а в Рим вече течаха много събития – и още повече се задаваха, – които щяха да обърнат съдбите на основните играчи на римската политическа сцена.

29.

Месец преди решението на Агрипинила да напусне Анциум, около обяд на нони през февруари, докато Рим все още празнуваше по най-див начин Луперкалиите, Бризея се върна в двореца. Взе успокояваща топла вана и пое задълженията си начело на робините на Друзила.

Имперската принцеса все още спеше, когато гордата галска робиня се осмели да влезе в спалнята ѝ и да я събуди със сладки милувки. Безбройните полови сношения, на които се бе насладила Бризея през деветте дни и нощи в два от игралните домове на Муций, ѝ доставиха удоволствието, за което бе копняла. Вследствие на това любовта ѝ към Друзила се увеличи спираловидно и стигна до мига, в който тя повече не можеше да чака да се събере отново с нея.

Все още полузаспала, принцесата вдъхна аромата на сирийската пяна, с която робинята ѝ бе взела вана, усети и докосването на нежните ѝ пръсти. Разтвори устни и получи прекрасна целувка. Ммм... Бризея беше толкова чувствена, деликатна, пълна с желание, любов и похот. Друзила нямаше търпение да си я върне и почти се разплака, когато я прегърна и усети тялото ѝ да вибрира до нейното.

Останаха заедно цял ден, правиха любов като две гълъбици. Вечерта се приготвиха и излязоха инкогнито, за да участват в маскен бал, организиран от Масонския орден – древно тайно общество, отговарящо за строежа на всички сгради в света от египетските пирамиди нататък. Празненството беше в Базилика Порция, разположена зад изворите на комицията край форума. Друзила и Бризея се облякоха в еднакви туники, украсени с ивици, като две тигрици.

– Какво имаш предвид? – попита Бризея, когато принцесата се приближи към нея със златната брошка пеперуда, която бе получила като дар от Катег.

– Искам да си моята примамка – отвърна Друзила и закопча брошката на туниката на робинята.

– Няма да го заблудим.

– Защо не? Ти си висока колкото мен – отвърна принцесата, докато нагласяха двете еднакви маски – глави на тигрици с дълги мустаци и отвори за устите.

– Ти имаш по-големи гърди и по-отчетливи извивки – отбеляза Бризея.

– Не ме е виждал почти месец. Може да съм отслабнала от мъка по него.

– И каква е целта?

– Да се позабавляваме за негова сметка.

– И колко далеч искаш да стигна, ако захапе стръвта?

– Заведи го в някой тъмен ъгъл, говори с дрезгав глас и прави с него каквото искаш.

– Ще разбере, че имам косми на слабините и нямам халки.

– Кажи му, че си ги пуснала пак и си свалила халките. Накарай го веднага да ти вкара юмрук и той ще изгуби всякакъв интерес към истинската ти самоличност. Мъжете не могат да устоят на властта на кунуса.

Бризея игриво се хвърли върху Друзила и изръмжа като тигрица. Те се засмяха и изтанцуваха един бърз танц на войната. След това тръгнаха с покритата носилка на принцесата към масонското празненство.

Базилика Порция беше претъпкана. В нея имаше около пет хиляди гости – най-вече банкери, сенатори, патриции, строителни предприемачи, архитекти, дизайнери, но също така и дърводелци и зидари, които също участваха в масонското братство. Придружаваха ги съпруги, приятелки, конкубини, роднини и куртизанки. Храната беше вкусна, забавленията – изобилни, а атмосферата – весела. Но чувствените контакти бяха ограничени. Въпреки това всички римски базилики (търговски центрове със заведения, спортни зали, бани, школи по танци и изкуства, кантори, репетиционни и др.) имаха много коридори, стълбища и пространства, където всеки би могъл да намери достатъчно усамотение или компания, за да се порадва на удоволствията на сетивата.

От входа към залата на едно от заведенията двете тигрици забелязаха Мурахия и Керизия, двете високи етиопски красавици, да стоят голи до кръста върху огромен лектус медиус и да танцуват, яхнали няколко мъже. Показваха с гордост дългите си спиращи дъха крака под късите полички, направени от пъстри пера и спускащи се от тънките им талии по ханшовете. Бяха привлечени най-вече от Великия майстор на Римската масонска ложа, маскиран като египетския бог Ра с глава на сокол. Двете абаносови красавици бяха отпуснали дивата си похот и клякаха все по-ниско над главата на Ра, търкаха голите си слабини в привлекателната му човка под ритмичното пляскане на цялата тълпа, като му позволяваха да кълве подмокрените им розови цветенца доста силно.

Друзила разбра, че преди около час Калигула се е появил на масонското празненство за малко, за да покаже уважението си към древното тайно общество и да получи поздравленията на многобройните масони, банкери, патриции и предприемачи, участващи в държавната строителна програма по всички краища на империята. Бил облечен като Зевс на Олимп (с голи гърди, златни ленти на ръцете, медальон и дълга пола със златен колан). Дошъл придружен от няколко маскирани германски телохранители, в компанията на Мурахия и Керизия, които оставил като подарък за Великия майстор преди да си тръгне.

Останалите гости също носеха внушителни маски и живописни костюми. Друзила се скри сред няколко момичета, дегизирани като маймуни, и изпрати тигрицата Бризея сама през тълпата в голямото заведение да търси плячката си. Стръвта бързо бе захапана. Мъж, маскиран като персийския цар Кир Велики, се приближи към Бризея.

– Друзила, аз съм – каза Катег и докосна златната пеперуда. – Нямаш представа какво щастие изпитах, когато те видях да се разхождаш наоколо с моята брошка. – Бризея бързо се огледа за своята домина. Друзила видя, че контактът е установен, и проследи двойката. Галската тигрица отведе персийския цар към един тъмен ъгъл, както го бяха планирали.

Тръпката да се прави тайно на имперската принцеса и първата целувка на сенатора веднага възбудиха Бризея. Слабата светлина от далечната маслена лампа, маската ѝ на тигрица и разгорещените страсти правеха невъзможно разпознаването ѝ от Катег. Робинята знаеше, че възлюбената ѝ домина ги следи отнякъде в тъмнината. Нахвърли се чувствено върху Катег, грабна пениса му и застена, разтваряйки крака.

– О, скъпа, толкова си отслабнала... – промърмори той.

– Знам... Любовта ме изпива – прошепна тя с дрезгав глас, докато ръката му се пресягаше към слабините ѝ.

– Махнала си халките? – забеляза сенаторът веднага щом опипа влажните ѝ срамни устни.

– Да, накажи ме – промълви галската робиня. – Не можех повече да ги държа върху себе си.

Без да осъзнава, че младата тигрица, която се спусна с него на пода и му позволи да пъхне дълбоко юмрука си във вагината ѝ, не е Друзила, сенаторът отпусна звяра в себе си и започна да тласка Бризея като полудял. Широкият ѝ чатал трябваше да подскаже на Катег, че това не е неговата обичана Юлиева принцеса... но какво може да съобрази и осмисли един мъж, когато мозъкът му е опиянен от естествената похот, излъчваща се от възбудена женска, а той самият – заслепен от желание да я обладае? Със сигурност не беше по силите на Катег!

Размекнат от удоволствие заради силните вибрации на таза ѝ около свитата му в юмрук ръка и от мощта на вагиналните ѝ контракции, той я обладаваше на пода, докато тя започна да свършва безконтролно. Разгорещен, той свали маската ѝ и разкъса туниката ѝ. След това я застави да му прави фелацио като мръсница, докато извиваше зърната ѝ, въртеше главата ѝ и я изяждаше като римски мастиф, хапеше клитора ѝ и опъваше връхчетата на гърдите ѝ до скъсване. Все още омагьосан от младата жена, която искаше такъв груб секс с такава неукротима енергия, Катег влезе в задния ѝ вход, накара я да изпищи, оскуба я за косата и я задуши с ръце, за да увеличи пулсациите в сфинктера ѝ. Подлуди я окончателно, като се изпразни дълбоко в червото ѝ, обливайки я с невероятни потоци топла сперма.

– Коя си ти, курво? – изръмжа той, докато тя все още се мяташе в конвулсиите на буреносния си анален оргазъм.

– Не знам – отвърна тя задъхано.

– Откъде открадна тази брошка? – изрева Катег и я бодна с бижуто по слабините.

О, колко ѝ хареса!

– Купих я – излъга. Той пак я убоде, за да му каже кога и къде, тя простена от болка и удоволствие, разтвори широко крака и поднесе напред широкия си чатал към по-осветеното пространство и насочи убожданията на иглата към клитора си, молейки го да я измъчва. Реакцията на вулвата ѝ, когато я бодеше, беше умопомрачителна! Отвърстието ѝ се свиваше като жива стрида, поръсена с лимонов сок, и след това изливаше сокове при всеки допир на острието.

Възбуденият Катег се възползва от прекомерното ѝ желание за болка и започна на тормози клитора и целите ѝ гениталии, перинеума и потрепващата розета с непрекъснати злобни, но повърхности убождания, които я караха да потрепва, да се мята и да свършва многократно в устата му, под стържещите му зъби, в ръката му, или когато едновременно я чукаше и бодеше задните ѝ части или зърната ѝ. Изпаднала в екстаз от похот, Бризея го помоли да я заведе в мазето и да я измъчва с нагорещени игли.

– Ще ми кажеш ли истината за брошката, ако го направя? – попита я той, като спря да ѝ причинява болка.

– Да, да – отвърна задъханата галска робиня. – Всичко ще ти кажа!

Катег я замъкна и повдигна лицето ѝ под слабата светлина, за да разгледа чертите ѝ. Но преди да успее да я види добре, втората тигрица (Друзила) излезе от скривалището си с ваза в ръка и я разби в главата му, като го лиши от свяст. Отначало Бризея бе прекалено потънала в еротичните си фантазии, за да осъзнае какво се случва, но след това прегърна своята домина, затрепери и заплака като пале, което току-що е намерило майка си в дъжда.

– Какво щеше да му кажеш, а? – попита я Друзила, сграбчи брошката и я бодна в корема.

– Само лъжи... Никога не бих те предала, повярвай ми, Друзила – увери я Бризея и я целуна по шията под тигровата маска.

– Дори ако те измъчваше с нагорещени игли?

– Да, защото ако разбереше, че лъжа, щеше да стане още по-жесток и да ме накара за страдам повече.

– Искаш ли аз да те накарам да страдаш?

– Можеш да си играеш с мен, прекрасна господарке. Но знам, че ме обичаш, така че няма да е същото като с онези агресивни мъже, на които наистина им харесва да причиняват болка на жените.

Друзила хвърли поглед към Катег. Беше се свил неподвижен на пода. Провери пулса му и видя, че е жив. След това каза доволна:

– Да се махаме оттук преди да се е съвзел.

Бризея облече разкъсаната си туника и си сложи маската. Тръгна на пръсти след Друзила, Двете излязоха от коридора и бързо се измъкнаха от Базилика Порция от една странична врата.

– Тук наистина ли има мазе? – попита Друзила, когато се качиха на носилката.

– Да. Много голямо, с десетина помещения под нивото на приземния етаж на базиликата.

– Ходила ли си там?

– Веднъж с група от комарджиите на Муций, през първата нощ на Луперкалиите.

– Искаш ли да те заведа там?

– Не, не можеш. Запазено е за членовете на Масонския орден.

– Обзалагам се, че мога да намеря без проблем кой да ни вкара.

– Не го прави... Ако видят халките ти, ще се нахвърлят върху теб и ще ти причинят нечувани неща.

Друзила прегърна похотливата си робиня.

– Ами ако вземем двама от носачите ми да ни защитават?

Бризея потрепери, след това прегърна силно господарката си.

– Много е опасно... – прошепна ѝ галската робиня. После целуна страстно Друзила.

***

На иди през февруари, последния ден от Луперкалиите, Калигула получи много добри вести от Юдея.

Саломе, двайсет и една годишната принцеса, след като прочела писмото на Ирод Агрипа, отвръщаше веднага и с готовност на Калигула. Била изключително поласкана, че е поканена в Рим, и нямала търпение да се види с него. Щяла да тръгне от пристанището на Цезария (римски град в Юдея) няколко дни след календи през март и планирала да пристигне в Остия (римско пристанище на Тосканско море) не по-късно от нони.

Развълнуван, но и загрижен за сигурността ѝ, Калигула изпрати спешно съобщение до адмирал Гамий Кортенций Ара, командир на Трети римски флот, базиран в Цезария, и му заповяда да се свърже с принцеса Саломе от рода на Ирод и да нареди три бойни кораба да ескортират нейния плавателен съд до Рим, По пладне Калигула отиде с Друзила, Ладиса и Габрилия на финала за женската императорска купа по нола в амфитеатъра на Фламиний, с който обикновено се закриваха Луперкалиите. Нола (наречена така, тъй като бе възникнала в град Нола в Южна Кампания) беше игра между два отбора от по петнайсет души. Всеки тим заемаше половината от терена, който бе разделен от здрава мрежа, висока три метра и закрепена хлабаво на високи колове. Напоследък с протекциите на Калигула женската купа бе станала по-популярна от мъжката, вероятно заради сексуалната привлекателност на петнайсетте атлетки във всеки един отбор, чиито униформи – хитони от един и същ цвят с препаски под тях – бързо се разкъсваха в разгара на състезанието.

Целта на играта беше нолата (топка с диаметър 30 сантиметра, направена от овча кожа и натъпкана с вълна) да се приземи с всички възможни средства в половината на противниковия отбор. Можеше да бъде хвърляна в отсрещното поле през мрежата (по подобие на днешния плажен волейбол, но с доста по-голям терен и повече играчи), или да се отнесе от някоя атлетка и търкулне отдолу, докато съотборничките ѝ повдигат тежката мрежа от земята. Който отбор отбележи пръв тридесет и една точки, печели сет, а който вземе четири сета, печели целия мач. Играта около и през мрежата даваше най-големи шансове за отбелязване, но беше опасна, тъй като състезателките се заплитаха в нея и можеха да бъдат атакувани физически, ритани и бити от противничките. Това предизвикваше страхотни сблъсъци, които пък радваха зрителите, защото им даваха възможност да разгледат женските прелести по време на мелетата.

Тази година след поредица от елиминации из цялата империя, проведени през последните шест месеца, до финала достигнаха отборите на Бетика (днешна Южна Испания) и Далмация (днешна Хърватска), Основният мач се предшестваше от гладиаторски битки и различни представления, гледани от важни особи. Фаворит за купата беше отборът на Далмация, но както често се случва, аутсайдерите от Бетика спечелиха силно оспорваното и пълно с насилие състезание, продължило почти три часа заедно с прекъсванията за оказване на помощ и превързване на момичетата, които се бяха наранили в мрежата.

В края на церемонията по награждаването потните, мръсни, окървавени и изтощени атлетки от Бетика се строиха под императорската трибуна и вдигнаха купата, за да приветстват цезаря по римски. Цялата тълпа последва примера им.

Както бяха помолили състезателките, Калигула слезе да поздрави победителките в съблекалнята им. Момичетата от Бетика бяха все още силно развълнувани от спечелването на купата и посрещнаха красивия император с викове на радост, прегръдки и целувки. Неспособни да овладеят бликналата си енергия, те я изляха върху него. Пееха, докато сваляха омърляните си хитони, след това го положиха на мраморната пейка за масажи и се строиха голи в плътна редица, допираха слабините си до лицето му, за да му дадат възможност да вкуси победата директно от извора на женствеността им.

А той беше тръпчив, приятен и богат на вкус наистина. Нямаше много неща, които да възбуждат Калигула повече от възможността да опитва толкова много различни потни кунуси на красиви атлетки след победа, затова как би могъл да ги спре? И защо да ги прекъсва, когато започнаха да му правят фелацио, за да вкусят и те имперската власт в замяна на предложената от тях най-интимна радост? И как би могъл някой мъж да устои на такова младежко спонтанно изригване на енергия, каквото се случи, когато пищящите превъзбудени момичета започнаха да го яхат, да му се нанизват и да му се отдават?

Нима това не бе едно от най-големите пиршества, което боговете бяха отредили за императора? Рано на следващата сутрин Калигула и най-близките му роднини заминаха за Анциум с малък ескорт батавски охранители, за да присъстват на коемпциото (бракосъчетанието) на Агрипинила и Домиций Ахенобарб в малкия храм на Юнона Регина.

Въпреки остроумието на невестата и нежните песни на Габрилия, атмосферата беше доста хладна, сякаш отразяваше студения вятър и мрачните облаци, свалили температурите на западния бряг на Италия. Вечерта след празненството, дадено от Антония Старата, майката на жениха, Калигула и Друзила тръгнаха заедно към Рим по Виа Понтина и спряха край езерото Неми (разположено на кръстопътя между Виа Понтина и Виа Апия) на около двайсет и пет километра от Анциум и от Рим.

– Какво мислиш за моята идея? – попита императорът сестра си, докато двамата обхождаха вилата му, предвождани от факлоносци и следвани от няколко домашни прислужници. Вилата всъщност бе хълмисто, добре поддържано имение от сто акра на брега на езерото Неми. Там имаше две резиденции и пет големи къщи за гости, плюс две бараки за охраната, конюшни, склад и общежитие за робите и персонала. Имението бе застроено преди четирийсет години от Август и служеше за убежище, подсигурено против евентуални външни атаки, по време на ваканциите му. Бе заобиколено от висока тухлена ограда с железни остриета отгоре. В нея имаше главна порта плюс още два сервизни входа, затворени с железни врати с шипове.

Идеята на Калигула беше да се премести край езерото Неми с най-верните си хора от двореца на нони от март и да дочака атаката на конспираторите окопан в това добре защитено място, вместо да рискува убийците да се промъкнат в двореца или да го убият по време на отбелязването на покушението на Юлий Цезар.

– Не е лоша идеята ти, братко, но ще трябва да се подготвиш за всякакви ситуации – отвърна Друзила.

Едно от най-интригуващите качества на Калигула беше способността му да надушва отдалеч събитията. Но пък не знаеше, че Катег си бе пожелал точно това – императорът да отседне във вилата си край езерото Неми, защото според него там атаката им щеше да има повече шансове за успех. Калигула обаче предусети, че заговорниците биха предпочели да го нападнат извън Рим на иди през март. Разбира се, той бе наясно с датата и с други основни елементи от плана на републиканската коалиция, което му даваше невероятно предимство. Конспираторите очевидно разчитаха на огромен контингент въоръжени мъже, водени от мистериозната Голяма бойна единица, но Калигула можеше да разчита на батавските си охранители да се справят с евентуална атака на вилата, а скаутите щяха да пазят целия район около езерото Неми и да го информират, когато воините на заговорниците се появят, за да нанесат последния удар.

– Безпокои ме странно усещане под лъжичката, Друди. Ако остана край Неми, те ще бъдат принудени да водят истинска битка, която ще отекне в Рим като гръмотевица. И тъй като копелетата нямат представа, че ние знаем за плана им, те ще влетят презглава в капана ми и аз ще имам съвсем законна причина да се отърва от тях веднъж завинаги.

Но той пък бе в неведение, че Катег също предпочита битката край езерото Неми. Калигула трябваше да покаже някаква слабост, за да окуражи боните и да ги подмами да нападнат мястото, избрано от тях, но по неговите условия. И, разбира се, "официалната" му слабост трябваше да е Друди, която всъщност беше най-големият му коз.

– Какво искаш да направя? – попита принцесата и прегърна брат си на малката веранда на вилата, където някога си бяха играли сексуални игрички. Но тогава тя бе само на десет.

– Приготви се да се срещнеш с Катег на календи през март и се опитай да разбереш какво смятат да предприемат, ако се оттегля на кратка почивка от нони до края на март.

– Искаш ли да съм палава с него? – прошепна му тя и го погали по слабините.

– Разбира се. Той трябва да е непрекъснато под твой контрол до самия край.

– Покажи ми какво трябва да правя с него – промълви Друзила и усети, че пенисът му се втвърдява.

През по-голямата част от тази нощ Калигула и сестра му правиха любов по-страстно отвсякога, защото дразненето на халките ѝ я правеше най-ненаситната любовница, а ласките, които той бе получил от Пиралис, все още възпламеняваха гениталиите му и увеличаваха желанието му да обладава Друзила и да я кара да свършва като безсрамна мръсница, на каквато тя обичаше да се прави, за да отпусне цялата си похот и да побърка окончателно партньорите си.

***

На следващия ден Калигула отиде в сградата на Сената.

С обичайната си решителност представи бюджета, комисиите и договорите за справяне с инцидента в провинция Азия и за възстановяването на Ефес. Попитан от Катег за новия сенатор – коня Инцитатус – императорът отговори с прочутото си чувство за хумор, че би предпочел да го прати да пасе по плодородните поля на Апенините и да го остави там, докато напълни курията с благородни същества, които ще са по-подходящи за постовете в администрацията на империята. Всички се засмяха, мнозинството го аплодира и одобри програмата на императора, както и организираното от него пищно отбелязване на Луперкалиите.

Като се върна в двореца, Калигула получи прекрасна новина от Ирод Агрипа, който току-що се бе върнал в Александрия след петнайсетдневно пътешествие по Нил.

Елегантната баржа, по-малко копие на прочутия плавателен съд на Клеопатра, на който съблазнила Юлий Цезар и още много влиятелни мъже, се превърна в любовно гнезденце за Ювения и Нимфиада, когато Агрипа слезе в Луксор, за да се срещне с египетските жреци, и бе задържан от двудневен диспут с различни религиозни водачи за контрола над стоте таланта, които се канеше да им даде от името на императора.

Когато се качи обратно на баржата, стройната учителка по история, която се чувстваше пълноценна и обичана, откакто бе с еврейския принц, му призна за връзката си със седемнайсетгодишната конкубина и той нямаше друг избор, освен да се влюби още повече в нея.

"Пътуването ми до Александрия ще остане незабравимо – пишеше Ирод Агрипа на приятеля си Кал. – Продължи десет дни не само защото спирахме край различни исторически обекти по голямата река, наслаждавахме се на културната и религиозната атмосфера на Египет, отдавахме уважение на великата богиня Изида, но и защото не исках да свършва магията, която тези две изключително красиви и изобретателни любовници впрегнаха във всички женски изкуства, за да ме направят най-щастливия мъж на земята. Грациозната Нимфиада има най-сочните малки задни части, които съм целувал през целия си живот, а страстта на Ювения към разгорещения секс напълно ме побърква, особено когато младото момиче я люби заедно с мен и я докарваме заедно до най-невероятния и опустошителен гаудиум в живота ѝ. И всичко това дължа на теб, скъпи мой приятелю, и ще съм ти благодарен завинаги."

Агрипа бе оптимист относно споровете между александрийските учени и смяташе, че ще успее да завърши пътуването си в срок и да се върне в Рим до иди през март, за да участва в отбелязването на смъртта на Юлий Цезар. В послеписа Агрипа изразяваше задоволството си, че Саломе се е съгласила да гостува на императора в Рим. Беше сигурен, че племенницата му ще оправдае славата си и ще разкрие пред Калигула тайните на прочутия танц със седемте воала.

Калигула отговори веднага на приятеля си, като похвали пълния успех на мисията му. След това му съобщи, че по важни политически причини трябва или да пристигне в Остия до нони през март, или да отложи завръщането си за последния пазарен ден на същия месец. И в двата случая трябва да чака на римското пристанище за по-нататъшни инструкции, преди да слезе на сушата.

Междувременно Друзила получи още едно писмо от Лесбия, което я направи много щастлива и я накара да погледне с оптимизъм напред.

От три нундия вече работя в първия си бордей и не мога да ти разкажа за всичко, което се случи. Но беше права, прекрасна ми сестро, страхотно преживяване е да правиш секс с двайсет или трийсет мъже всеки ден и да продължаваш и през нощта. Съживяващо е, опияняващо, завладяващо и удовлетворително, особено като знам, че на другия ден ме чакат още мъже, строени на опашка за мен... Най-много ми харесва етапа с "наддаването", защото мога да се фръцкам в чакалнята по жарсе (долната риза от леката и мека тъкан, за която ти писах в последното си писмо) и да гледам как клиентите ми точат лиги по крехката ми детска фигурка, и да слушам какви суми предлагат, за да ме имат. Това ме прави наистина горда и доста ме възбужда, дори някак си ставам нетърпелива понякога, като чуя как предложенията растат... Съдържателите на бордея са винаги много мили с мен и ме препоръчват доста на клиентите, защото знаят, че съм добра. По време на наддаването, което понякога продължава доста дълго, имам достатъчно време, през което оставям клиентите да си поиграят с мен, да ме докосват и да ме карат да се подмокрям. Чувам как дежурният управител им казва какво да ми правят, за да ме възбудят, и как съм винаги готова да отида в стаята си с мъжа, който предложи най-много. Обичам да сядам в скута на някой клиент, да се обръщам с лице към останалите и да оставя съдържателя да казва на мъжа как да потрива гърдите ми през жарсето много бавно, да прави кръгчета с върховете на пръстите си около зърната ми и да ги подрасква леко отгоре. Не знаех, че само за няколко секунди този вид стимулация може толкова да ме възбуди, но това става и защото в същото време усещам пениса на мъжа да се втвърдява до краката ми. Ммм, обожавам, когато ми го пъхат под ризата и го допират до голите ми слабини... Когато съдържателят забележи, че съм много възбудена, казва на клиента да търка слабините ми с пръсти, но пак през тънката тъкан. Жарсето бавно се намокря, защото когато мъжът леко ме докосне по клитора, започвам доста да се овлажнявам, а ако ме прегърне силно през талията или сграбчи бедрата ми и започне да движи напред и назад таза ми, за да ме накара да усетя големия му член, тогава наистина полудявам и искам да му прошепна всичките си тайни в ухото най-конфиденциално. Трябва веднага да ти призная, сестро, че в началото не ми пукаше дали са големи, но след няколко дни започнах ужасно да се възбуждам, когато съдържателят ме пращеше при клиенти с наистина големи пениси, Не знам защо, но когато усетя огромна космата ерекция между тънките си крака да се потрива през жарсето в срамните ми устни, се разгорещявам много и нямам, търпение да ме наемат и да ме заведат в стаята ми, да я вкарат цялата в мен и да ме опустошат с нея. Обичам да гледам как тези големи инструменти влизат и излизат, да усещам как стигат дъното на вагината ми. Искам да останат там без да помръдват тогава, просто да чувствам как я разтягат и обладават. Харесва ми и когато направят няколко слаби тласъка и спрат отново, когато редуват спирането и тласкането, докато дъхът ми спре и започна да свършвам все по-силно и по-силно, а понякога, ако клиентът търка ѝ зърната ми, докато ме чука, оргазмът ми е толкова буреносен, че припадам и ги оставям да проникват в мен с пълна сила! Съдържателите ми казаха, че клиентите обичат да правят това с мен, имам предвид да ме гледат как губя контрол и да ме слушат как викам и се моля да ме чукат по-силно и по-бързо... Никога не съм си представяла, че мога да преживея такъв екстаз, и то за толкова дълго време само заради размера на пениса, който се трие в мен или прониква в мен. Знаеш ли. Друди...в такива моменти им отдавам гаудиума си със цялото си сърце и цялата си любов! Сега всички клиенти вече знаят, че се възбуждам от големи пениси и съдържателят винаги се опитва да ме прати при най-надарените и най-силните мъже, защото колкото по-силно ме карат да свършвам, толкова повече удоволствие и те получават. Нека ти кажа няколко неща, за които забравих, като ти писах за наддаванията. Какво се случва понякога в последната фаза, вечерта след ден, през който съм приела много клиенти. Кунусът ми се раздразва много и започва да пари. Тогава обикновено се чувствам неспокойна защото имам нужда от още много секс, така пълна с енергия и похот се чувствам... Тъй като съдържателите ме познават много добре, те обикновено препоръчват на най-противните клиенти да ме вземат в скутовете си и да ме накарат да стена, да разкъсат долната ми риза и да покажат обезкосмените ми слабини на останалите. Тогава аз разтварям широко крака и знам, че венерата ми е моравочервена и подгизнала от сокове, а съдържателят призовава клиентите да дойдат и да ме оближат. Понякога толкова се възбуждам, че нямам търпение да ме продадат на всички заедно. Нанизвам се на този, в когото седя, и оставам останалите да лижат розичката ми и да ме карат да свършвам като мръсница, каквото съм си. Това разгневява съдържателя и той кара клиентите да ме пляскат. Сестро, сестро... когато това се случи, така губя контрол, че искам да заведа в стаята си колкото може повече мъже и те да ме оправят наистина здраво и да отмият всички мисли от главата ми. Предполагам, че мнозина едри и груби мъже са те пристискали силно с мощните си космати ръце до гърдите си, пляскали са те, галили са те, изяждали са те навсякъде и в същото време твърдите им членове са влизали в теб отпред и отзад, нали? В такива случаи викам много силно, защото оргазмите ми са толкова впечатляващи и сякаш никога не свършват. А когато свършат, все се намират един или двама, у които е останала достатъчно похот, за да ме накарат да свърша отново и отново! И знаеш ли какво?... Тъй като се отдавам на всички без задръжки, се чувствам защитена от боговете, които сигурно се възбуждат, като ме гледат. Не мислиш ли, че истинската курва заслужава да получи и благоволението на боговете? Няма ли да е прекрасно, ако Юпитер, Марс или Аполон, или дори грозният Вулкан можеха да слязат на земята и да "оправят " душата ми, като вкарват дългите си твърди членове в потрепкващото ми малко цвете? Нима това е прекалено смела мечта, не мислиш ли, че наистина може да се случи? Е, ще видим... Надявам се, че си прекарала страхотна Луперкалия и че както винаги си имала много любовници. Надявам се същото да се е случило и на Кал. Между другото, кога отново Ладиса ще язди на Циркус Максимус? Смятам, че ще е страхотно хората да видят съпругата на императора на Рим върху голям кон чисто гола, да удря слабините си в голия му гръб, както когато Кал се влюби в нея. Ммм... не знам защо, но тази фантазия доста ме възбужда. Какво друго? Не искам да знам нищо за политиката, затова предай гореща целувка на Агри и чичо Клавдий. Според мен двамата се разбираха доста добре преди да замина. О, щях да забравя... Преди няколко дни в стаята ми позволих на един от клиентите ми доста да ме напляска. И двамата се бяхме възбудили много, затова той ме завърза с разперени ръце и крака на леглото... (на стената има няколко халки и две напречни греди на тавана над леглото, които позволяват да се играят такива игрички, но никога преди не го бях правила). Този нов клиент е нисък дебелак, прилича на крастава жаба с увиснала долна устна. Направи ми фантастичен кунилингус, след това извади черна кожена тупалка и започна да ме пляска (не много силно) по големите срамни устни, докато не се подуха, не почервеняха и не пламнаха, а аз започнах да го моля да вкара големия си член веднага в мен и да ме изчука здраво, преди да ме развърже... Чувството беше невероятно, Друди! Когато свърши, каза на всички, че обичам да ме бият по обезкосмения кунус и сега няма човек, който да не иска да прави това с мен. Не знаех, че съществува такъв спиращ дъха гаудиум, когато големите ми срамни устни са набъбнали след добро напляскване! Толкова ми харесва, че дори няма нужда вече да ме връзват. Просто си разтварям краката и... Можеш ли да повярваш? Но понякога казвам: Не! Не! Боли! Но това е само за да ги направя по-агресивни и да им доставя удоволствието, че ме изнасилват. Е, Друди, не се възбуждай прекалено, става ли? Изписах целия свитък, затова ти изпращам силна целувка. Кажи на Кал, че ми липсва, но също така му кажи, че си прекарвам страхотно и съм много благодарна и на двама ви задето ме заточихте тук, където мога да върша добри дела в името на боговете и така да измоля вечната им благосклонност. Може би след два месеца ще се уморя от живота в бордея, но засега наистина ми харесва и се чувствам точно като джобна Венера.

С много любов, твоя обичаща те Марилила

– Муций! Ето какво си правил в Сицилия! Разкривал си тайните си на клиентите на малката ми сестра? – каза си на глас усмихнатата Друзила. Помисли си, че нейният приятел сводникът сигурно не е знаел коя е всъщност Марилила, но дори и да се е досетил, Друзила бе доволна, че Муций също е дал своя византийски принос за еротичното обучение на Лесбия. След това, развълнувана от стоицизма и достойнството на сестра си, седна зад бюрото си и започна да ѝ пише писмо с последните новини за сватбата на Агрипинила с помпозния четиридесет и пет годишен Домиций Ахенобарб, чичото на Месалина, за талантливото публично изпълнение на Ладиса с Инцитатус на голямото празненство. Даде ѝ пълни описания на новото дясно крило на двореца и подробности за останалите церемонии и пирове за Луперкалиите.

Написа на заточената си сестра и за пристигането на Саломе в Рим през март, за пътуването на Ирод Агрипа до Александрия с мисия да уреди културния спор между лагерите на prisca sapientia (древната наука). След това похвали хуманитарната помощ на римската държава и възстановителните работи, организирани до последната подробност от брат ѝ, след земетресението, унищожило половината град Ефес, но като по чудо разрушило само част от покрива на храма на Артемида (едно от седемте чудеса на античния свят), без да повреди огромната статуя на ловуващата богиня. Калигула и губернаторът на провинция Азия Флавий Нардел Комис смятаха това за добро предзнаменование с оглед новите закони за отворените бракове, които сега се въвеждаха в града, както и в Халикарнас, Tapс и Антиохия, столицата на провинция Сирия.

След като приключи с писмото до Лесбия, Друзила отиде да се види с брат си. Даде му свитъка, който бе получила от по-малката им сестра, и го помоли да добави няколко думи и към нейното писмо. Той го направи много набързо, тъй като имаше няколко срещи една след друга и никакво врем за частни разговори.

Вечерта, докато свитъкът на Лесбия още стоеше на бюрото му, в кабинета му се отби Пиралис.

– Имам предчувствие за малката ви сестра – каза тя и се взря в свитъка. – Където и да е тя в този миг, я грози опасност.

– Защо си се вторачила в този свитък? – попита той. Беше забравил, че на него бе написано писмото на Лесбия.

– Усещам оттам да се излъчва някакво послание – прошепна тя. – Не знам какво е... но има нещо.

Калигула разви папируса и разпозна веднага почерка на сестра си.

– Това е писмо от Лесбия – каза той, притворил очи. Погледна Пиралис с възхищение. – Знаеше ли го?

– Просто чувах някакъв глас от него.

– Разбирам – кимна Калигула. – Ами опасността?

– Трябва да преместиш Лесбия от мястото, където е в момента, и да я скриеш на сигурно място до иди през март.

– Защо до иди през март? – попита Калигула, изненадан, че Пиралис очевидно знае за планираната дата на покушението.

Невероятната вавилонска астроложка поклати глава.

– Не ми задавай прекалено много въпроси, цезаре. Разчитай на силата си, довери се на интуицията си и се гордей със себе си.

Пиралис го целуна набързо и излезе от стаята. Калигула се замисли над думите ѝ. Беше говорил много пъти с нея за силата на духа и знаеше добре как да тълкува предчувствията ѝ.

– Спомена Лесбия и иди през март в едно и също изречение, значи предчувства, че Лесбия е в опасност заради конспирацията – промърмори на себе си Калигула. – Копелетата вероятно планират да избият цялата Юлиево-Клавдиева династия.

Прочете писмото на Лесбия и въпреки че се развълнува и възбуди от хвалебствията ѝ за липарианския ѝ живот, забеляза, че пише за човек, който приличал на крастава жаба... Възможно ли бе това да е приятелят на Друзила, византийският сводник Муций?

– Можеш ли да разбереш дали се е върнал в Рим? – попита той Друзила, след като я повика в кабинета си под претекст, че трябва да обсъдят нещо спешно. Обясни ѝ, че трябва да скрият Лесбия на сигурно място на Липарис или да я доведат спешно в Рим при пълна секретност.

Два часа по късно Муций вече бе получил съобщение от Друзила и бързаше към нейните покои.

– Марилила... хм, не си спомням никаква Марилила – каза византиецът и погледна влюбено Друзила.

Тя го държеше на разстояние, докато си освежи паметта за краткото си пътуване до Сицилия. Най-накрая той осъзна, че малкото момиче, което е напляскал в бордея на Липарис, е много важно за Друзила и цезаря.

– Марилила е псевдонимът, който дадохме на Лесбия, когато я заточихме на Липарис за лошо лично поведение – обясни принцесата.

– О, ясно... Нямах представа, Друзила, но се радвам, че ѝ е харесало с мен. Искаш ли и ти да опиташ?

– Не. Трябва да те помоля за услуга като твой патрон – нали си ми клиент.

Муций пое дълбоко дъх. Сигурно положението бе доста сериозно, щом Друзила споменаваше тайните им отношения на патрон и клиент.

– Лесбия в момента се намира в опасност – могат да я отвлекат или дори убият. Не мога да ти кажа повече, но трябва да ми се довериш. Искам да отидеш веднага до Липарис, да я вземеш от бордея и да я скриеш на сигурно място, където никой не я познава. Трябва да е под строго денонощно наблюдение.

– Мога ли да ѝ осигурявам клиенти?

– Хм, не знам... Имаш ли частен имот в Липарис?

– Да, но не е достатъчно сигурен за такъв вид задача.

– Е, ѝ? Къде смяташ да я скриеш?

– Ами ако взема Ламита с мен и я накарам да се грижи за малката ви сестра по същия начин, по който се грижеше за Бризея?

– Добре, Муций. Оправяй се както решиш. Но ще те държа отговорен, ако нещо се случи с нея, ясно ли е?

Муций се поклони. След това прошепна на Друзила, че Марилила е изпитала толкова силно удоволствие, докато я е пляскал, че сега има нужда да я пляскат всеки път преди да прави любов, за да изпита същите чудесни усещания.

Принцесата се задъха. Сводникът забеляза това и я погали по бедрата.

– Искаш ли и ти да опиташ, принцесо? – предложи той с изкусителен глас. – С твоите прекрасни халки ще ти хареса дори повече, отколкото на Марилила.

– Ти си гадно копеле, знаеш ли, Муций?

– Знам... – потвърди той, плъзна ръцете си нагоре към гърдите ѝ и завъртя халките на зърната ѝ през туниката.

Дишането ѝ се учести. Тя бавно свали туниката си и му се отдаде гола, висока и прекрасна както винаги. Той наведе главата ѝ назад и я целуна страстно по устата, докато си играеше с халката на клитора ѝ с другата ръка, с която усещаше контракциите и обилната ѝ влага. Друзила се разгорещи само като си помисли какво е направил с Лесбия. Муций я постави на легне на леглото, разтвори краката ѝ, вдигна коленете ѝ до раменете и облиза халките на перинеума и цялата ѝ обръсната вулва. След това извади от джоба на палтото си къса кожена тупалка, направена от твърда черна кожа, и започна да я възбужда със специалната си техника... С всеки удар по халките чувствеността ѝ експлодираше по-силно от когато и да било преди.

За минути големите ѝ срамни устни набъбнаха като двете половинки на праскова. Усещането беше направо умопомрачително! Нещата, които му позволи да прави с нея тази вечер, и висотите, до които достигна под клатещия се над нея приличащ на крастава жаба сводник, никога нямаше да бъдат повторени. Странната, но въпреки това неустоима химия помежду им още веднъж стана причина за чудеса, които завъртяха и двамата със силата на зимната буря, разтърсваща Рим през цялата нощ сред оглушителните гръмотевици на Вулкан и ужасяващите светкавици на Юпитер от връх Олимп.

***

Калигула работи тайно няколко дни по плана си за неутрализиране на заговора за убийството му.

През това време, винаги когато му бе възможно, открито се радваше на ласките на осемнайсетгодишната си бритска съпруга и вкусните любовни изблици на петнайсетгодишната си флорентинска любовница. И двете млади жени се бяха захласнали една по друга, но бяха решени да покажат на цезаря, че имат толкова много любов за раздаване, та той няма да бъде лишен от нищо.

Ладиса бе много ентусиазирана от новооткритата си възбуда от хубавото момиче, че дори му позволяваше да си играе с Инцитатус в малкия му храм. Първият път, когато Калигула и Лейди помогнаха на Габрилия да прави любов с белия жребец и се радваха на неконтролируемите ѝ оргазми, за които и те допринасяха, като я щипеха, целуваха и смучеха по най-привлекателните ерогенни зони, императорът забеляза, че в очите на прекрасната му съпруга проблясва лека ревност.

– Достатъчно Габрилия – каза Калигула, докато сваляше хубавото момиче от ремъците. – Искахме да се порадваш на Инцитатус, за да усетиш мощта му, но не е желателно да свикваш с него. – Габрилия бе извън себе си от щастие и с удоволствие би оставила Инцитатус да проникне в нея отзад, но императорската двойка я отведе в съседната стая и я утеши с агресивен, но чувствен секс, така че тя бързо забрави жребеца и отдаде на своите двама любовници гаудиума на живота си.

Няколко дни преди календи на март, докато Калигула доизпипваше плана си, началникът на кабинета му донесе списък на чакащите да се срещнат с него. Сред обичайните патриции, предприемачи, банкери и имперски досадници Калигула забеляза името Родана Тудитания Моста, майката на Габрилия.

– Какво удоволствие е да се срещнем, Родана – поздрави я императорът и целуна ръцете ѝ, когато я въведоха в кабинета му. Беше впечатлен от приятното ѝ елегантно поведение и приликата с дъщеря ѝ, която беше доста поразителна въпреки различните прически. Тя също бе очевидно очарована от красивата му физика и благородните му, но и приятелски маниери.

Все още не се бе омъжила след смъртта на бащата на Габрилия, загинал през септември предната година по време на лов за диви прасета. Родана бе загрижена за престоя на дъщеря си в двореца и заради това, което бе дочула във Флоренция от приятели, видели Габрилия да пее гола в Базилика Емилия и да бъде "изнасилвана" от десетки мъже след това.

– Беше много мило от нейна страна да го направи за честването на вълчицата – каза Калигула и леко притисна Родана към стената. – Не си ли съгласна, че всички зрели жени трябва да имат колкото любовници си искат?

– Не съм срещу това, цезаре. Но вчера следобед се видях с Габрилия и ангелският ѝ глас беше ужасно дрезгав... Тя го губи, повярвай ми.

В интерес на истината, Ладиса също бе забелязала, че като крещи много по време на секс, гласът на момичето започва да се променя.

– Какво искаш от мен? – прошепна Калигула в ухото на Родана.

– Знам, че е влюбена в теб и съпругата ти, но моля те, цезаре, нека я върна във Флоренция, да се погрижа за гласните ѝ струни заедно с учителите ѝ по пеене.

– Ако ти върна Габрилия, ще ми позволиш ли да сваля туниката ти? – прошепна Калигула и погали корема ѝ с дясната си ръка.

– Не съм толкова красива като нея – заяви Родана и засрамено погледна ръката му.

– Но се обзалагам, че се подмокряш също като нея – каза Калигула, откопча колана ѝ и вдигна коляно към слабините ѝ.

– Цезаре, моля те, аз не съм...

– Хайде, Родана. Бъди добра и си разтвори краката – прошепна той, докато леко пощипваше през туниката зърната ѝ. – Трябва да те имам.

Неспособна да се съпротивлява на директния му подход, Родана започна да се целува страстно с него, да го прегръща като отчаяно нуждаеща се от любов жена. Той свали туниката, препаската и превръзката на гърдите ѝ. Тя беше на около трийсет и пет години и все още в отлична форма. Зърната ѝ бяха твърди, щръкнали и чувствителни, а вулвата ѝ бе подгизнала, точно както предположи Калигула. Той вкара пръст в нея, за да я помирише и да разпали сетивата ѝ. Тя мълвеше страстни думи, коленете ѝ се подгънаха и тя се свлече на килима, прегърна краката му и погледна нагоре към него. В този миг той си сваляше робата, надвесен над нея. Облиза ботушите му, без да сваля поглед от приличащата му на банан ерекция, хипнотизирана от гледката на младия гол мъж. Затаи дъх в очакване, разтвори широко крака, а той започна да трие стъпалото си в слабините ѝ. Вкара върха на ботуша си между мокрите ѝ срамни устни и почти я доведе до оргазъм. След това бавно сниши чатала си към лицето ѝ, за да разпали похотта ѝ, като я дразнеше, потривайки тестисите си в устните ѝ.

О, това така ѝ хареса! Тя обожаваше гледката, миризмата и допира до мъжките гениталии! Облиза и захапа скротума му, подмокри се също като дъщеря си, когато той вкара еректиралия си член в устата ѝ и започна да я чука отгоре направо в гърлото. От това дъхът ѝ спря. Докато се бе разкрачил над лицето ѝ и я оставяше да лиже и смуче ануса му, похотта ѝ така се развихри, че тя започна сама да се води към оргазъм със собствената си ръка. "Хубаво", помисли си Калигула, който обичаше да гледа мастурбиращи жени. Разтресе се цялата, когато започна да свършва. Езикът и продължи да се стрелка по аналния му сфинктер като пиявица, а той започна да търка слабините си над стенещата ѝ уста. След това я сграбчи за ханша и придърпа мократа ѝ вулва, за да я целува и да ѝ достави още повече удоволствие, преди да проникне в нея и да я тласка, докато свърши отново. Тя беше поразена и дори уплашена, когато осъзна, че императорът се празни в нея като бик.

– Направих ли те щастлив? – попита тя, след като конвулсиите му се успокоиха.

– Винаги съм очарован, когато правя любов с нова жена – отвърна той, докато си почиваше между краката ѝ и я целуваше лекичко. – Без значение от мотивите или обстоятелствата, временното завоевание над ново тяло винаги е удовлетворяващо. Дори да е, за да си върнеш Габрилия. За това ли беше?

– Да, цезаре. Но и за мен беше много вълнуващо.

– Ела – каза той и ѝ помогна да стане. Загледа се в тънкото ѝ тяло, докато отиваше гола към банята.

По-късно повика Ладиса и я запозна с Родана. Обясни ѝ, че е дошла да отведе дъщеря си обратно в Етрурия, за да лекува гласните ѝ струни.

Раздялата с Габрилия не беше лесна. Но по време на обяда в покоите на Лейди Калигула и Родана обещаха на младото момиче, че веднага щом ангелският ѝ глас се възстанови, тя ще се върне в Рим. Ладиса и Габрилия плакаха в прегръдките си, но накрая разбраха, че толкова обещаващата ѝ певческа кариера си струва малката жертва да се разделят за месец-два.

– Да се грижиш добре да нея, разбра ли? – изплака Габрилия на Калигула, докато сладко се целуваше с Ладиса.

– Разбира се, Габри – отвърна той и също я целуна.

– Имам лошо предчувствие, Лейди – прошепна младото момиче в ухото ѝ. – Сякаш повече няма да те видя.

– Не се тревожи, скъпа. Нашата любов е непобедима – изтъкна Ладиса и я целуна, докато Родана излизаше след Калигула от всекидневната. Веднага щом излязоха, Габрилия бе завладяна от внезапен порив на желание и трескаво свали туниката на Лейди, а Лейди пък свали нейната. Бързо се мушнаха в леглото на Ладиса и правиха любов като две чувствени содомитки, забравили за Родана, Калигула и целия свят. Мъничкият юмрук на Габрилия влезе в слабините на Ладиса и виковете им отекнаха високо, докато и двете се грееха на огъня на Сафо.

След като поседя почти час в чакалнята на императора, Родана започна да се тревожи и се върна в покоите на Ладиса да види какво става. Чу стоновете на дъщеря си и убеди Аркана да обяви пристигането ѝ в спалнята на Ладиса. Въпреки виковете и сълзите на Габрилия, успя най-накрая да я откъсне от Ладиса и да я изведе от двореца през една странична врата. Чакаше ги удобна каляска, поръчана от Калигула, и с нея потеглиха към Флоренция. Това пътуване се стори на Габрилия по-мъчително от спускането в подземния свят.

30.

По-късно същия следобед Друзила отиде в отделението за поддръжка на двореца. Все още се правеше, че я следят, и се срещаше скришом с Хорея, за да му предаде послание за Катег, написано, както винаги, на гръцки на пергамент, надлежно сгънат и подпечатан.

След огнени любовни излияния тя пишеше на сенатора за непоносимата болка от раздялата им, наложена от безумните агенти на императора, и се преструваше, че не може повече да чака за нова среща. Трябвало да го види съвсем скоро с единствената цел да успокои сърцето ѝ и да позволи на страстта ѝ да избухне още веднъж заедно с неговата. Както се бе уговорила с брат си, тя предложи на Катег да се видят в нощта на календи, на което той пък отговори на следващия ден, че едвам ще дочака още една нощ с нея без свидетели, както тя иска. Катег бе на върха на щастието си. Канеше се да ѝ пише подобна бележка, не само заради това, което бе чул за сексуалното ѝ поведение по време на Луперкалиите, което подпали желанието му към нея като никога преди, но и защото възнамеряваше да я използва като нищо неподозиращ съучастник в конспирацията.

Друзила сложи пеперудената брошка на великолепната си нова черна рокля с гарнитури от гущерова кожа, която Петроний бе ушил специално за нея. Обу подходящи боти с висок ток, наметна дълга зимна пелерина от норка и тръгна към дома на Катег. Беше студена зимна нощ, но тя стана гореща като пещта, отопляваща къщата му. Слезе от носилката си и влетя в атриума. Хвърли кожената наметка на пода и прилепи тялото си към неговото, целуна го, сякаш не можеше да чака и минута повече да му се отдаде.

Застена и се загърчи като гущерче, остави младия сенатор да потрива халките на зърната ѝ, шепнеше му колко му е благодарна, задето я е въвел в удоволствията чрез пробиването на чувствителните точки по тялото и колко е развълнувана, че може сега да усети силната си възбуда. Опиянен от чувствения ѝ дъх и от аромата на възбудата ѝ, той започна бавно да я съблича, очарован от съблазънта на едрите ѝ гърди, въодушевен от ослепителната красота на стройното ѝ тяло. Тя импровизира похотлив танц, в който бавно му показваше краката си и секси гащичките си, направени от прозрачна коприна с гущерови шарки. Беше неустоима! Халката на клитора ѝ проблясваше отдолу, когато опъваше прозрачната тъкан по прекрасния си обръснат пубис. Как би могъл някой мъж да остане равнодушен към такъв спиращ дъха дар от боговете? Нима не би забравил всички опасности, ангажименти, начинания, материални облаги и вероятни загуби, само за да подържи това тяло в прегръдките си и да почувства как чувственото животно под кожата му се предава изцяло в неговата власт?

За Катег този въпрос дори не заслужаваше да бъде удостоен с отговор, тъй като омаята на похотта ѝ проникваше във всяка фибра на тялото му и той се изгуби в нея, възбуден още повече от допълнителните халки на перинеума ѝ и от ефекта, който оказваха на ерогенните ѝ нерви, когато я обладаваше по всички възможни начини и получаваше бурната ѝ реакция и феноменалните ѝ оргазмени изблици.

– Не мога да остана като последния път, любов моя – предупреди го Друзила, след като бе изпълнена щедро с необичайните му еякулации.

– Проблеми?

– Да. Калигула непрекъснато ме следи. Когато излязох от двореца, охранителите ме попитаха кога ще се върна, отговорих, че това ще стане два часа след полунощ, за да избегна подозрение.

Катег осъзна, че тя трябва много скоро да си тръгва, и се опита да се съсредоточи върху събитията, които предстояха през идващите дни. Междувременно Друзила очакваше коментарите му, преди да му каже за решението на Калигула да отиде във вилата си край езерото Неми до нони на март.

– Защо не предложиш на брат си да се отпусне и да отиде да си почине във вилата край езерото Неми, да изкара една хубава ваканция като миналата година след смъртта на Тиберий? – започна Катег за изненада на Друзила.

"Хм – помисли си тя, – какъв невероятен обрат на събитията! Как така младият лидер на боните ще ме моли да убеждавам брат си да направи същото, което той вече е намислил?"

– Ами нямам влияние върху решенията му – отвърна тя убедително, – но чух съпругата му да го увещава да отидат на почивка.

– Добре... Спомени ѝ езерото Неми.

– Защо искаш Калигула да отиде там?

– Не можеш ли да се сетиш, скъпа? – попита той и я погледна пронизително като змия.

– Искаш ли да бъдеш поканен на вечеря и да се видим там?

– Не, искам да те извадя завинаги от неговия контрол.

Докато младият сенатор се преструваше, че е толкова влюбен в нея, та не може повече да понася начина, по който брат ѝ я използва и я принуждава да се държи като мръсница, принцесата пък се правеше на развълнувана от възможността да бъде отвлечена и да заживее завинаги с него на тайно място. Играта обаче беше в полза на Друзила, тъй като тя знаеше, че Катег се опитва да я манипулира, докато той нямаше представа, че тя прави същото с него.

***

– Интересно – коментира Калигула, когато тя се върна в двореца и му докладва в кабинета, където го завари да работи както винаги до късно. – И как планира отвличането ти?

– Всичко е измислил, направил е прецизна карта на местността около вилата и на самата вила. Два часа преди полунощ на иди той ще ме чака пред малката югозападна порта, която – както знаем – се намира най-далече от сградите и е скрита от вечнозелена растителност. Ще мина покрай стражите, ще спра да поговоря с тях и ще ги накарам да отворят портата веднага щом чуя скимтене на куче, паднало в капан от външната страна.

– Хм, нелошо извинение.

– Катег ще е отвън с пет или шест от неговите охранители. Ще поставят кучето в капана и ще ме чакат да отворя портата, след това бързо ще овладеят стражите и ще ме отведат с тях.

– Разбирам... И какво ти говори този план?

– Очевидно това е начин да ме накарат да отворя портата, да влязат в имението и да започнат атаката отвътре.

– Пита ли го защо не те отвлече веднага, от собствения си дом?

– Да, разбира се. Той отвърна, че преторът, под чиято юрисдикция се намира регион Анциум-Неми, е много снизходителен при отвличания с цел брак и няма да иска разрешението на патер фамилиас на жената като претора на urbanus (градския претор), който ще трябва да разглежда случая, ако се оженим в Рим. Затова нашето коемпцио ще е напълно легално и Катег веднага ще придобие всички права над мен като мой патер фамилиас. Приятелите му ще уредят брачното ни свидетелство в рострата рано сутринта на иди, като обяснят, че сме се оженили по любов. Римляните ще одобрят нашите чувства и когато ти се появиш по пладне за отбелязването на убийството на Юлий Цезар, ще бъдеш принуден да се предадеш.

– Добре звучи, нали?

– Да, но ние знаем, че всичко това е лъжа. Сигурна съм, че няма снизходителен претор в регион Анциум-Неми.

– Можеш да се обзаложиш за това – ухили се самодоволно Калигула. – Преди шест месеца лично назначих в този регион съдия Коепион Патриций Север, невероятно строг човек и изцяло отдаден на моята кауза.

– О, трябва ли да го уведомим какво ще се случи край Неми?

– В никакъв случай, Друди. Не искаме никакво изтичане на информация да застраши деликатната ти мисия с Катег. Сега вече знаем точното време и място на атаката и ще сме готови да ги посрещнем и да ги изненадаме. Почакай няколко дни, след това му пиши, че съм решил да отида в Неми.

– Добре, братко. А сега по какво работиш?

– Партанците, мила моя... Все тези ужасни партанци. Скоро ще тръгнат срещу Армения и ще трябва да преговарям за сериозен военен договор с царя на халките в северната част на провинция Сирия между Антиохия и западния бряг на Ефрат. Както и с царя на картлите (Транскавказия). Той командва силна армия от кавказци планинци, които могат да бъдат мобилизирани много бързо от север срещу партанските нашественици, докато ние напредваме за битка от югозапад.

– Ами другите царства в региона?

– Свиквам конференция на посланиците до няколко дни. Бохрус от Бактрия, разбира се, е готов да ни осигури поне един легион стрелци и помощни войски, а вероятно и един конен полк. Комагения, Итурия и Понтос също имат желание да ни подпомогнат с войска, но ще трябва да ги компенсираме с благоприятни търговски договори и римски строителни програми.

Друзила седна на бюрото на брат си ѝ започна да разглежда черновите на двата договора.

– Сигурен ли си за стратегията относно езерото Неми? – попита тя разсеяно.

– Напълно. Мислят си, че имат предимство, но това не значи, че ще ни победят.

– Искаш ли да изпълня плана на Катег и да отворя портата два часа преди полунощ?

Калигула не отговори. Добави няколко записки към един от меморандумите, свързан с конференцията, след това погледна сестра си.

– Колко харесваш този мъж?

– Моля те, Кал... Не ме карай да се смея. Въпреки че имаше дързостта да ме обръсне и да ме продупчи, няма да ми липсва.

Погледна я сякаш искаше да се увери, че е откровена и пред себе си.

– Тази вечер добре ли се представи той? – попита Калигула.

– Ами аз го възбуждам много и на него наистина му харесва да ме побърква от удоволствие. Но има доста други мъже, които могат да правят същото. А когато става въпрос за любов, ти си единственият, който ми разтуптява сърцето.

Продължиха още известно време да работят по договорите и меморандумите.

– Получи ли някакви вести за Лесбия от Муций?

– Не още... Тръгна веднага щом му казах, три дни преди финала на състезанията за женската купа на иди. Но ми съобщиха, че Тосканско море е бурно от няколко дни и плаването до Сицилия е много опасно. Предполагам, че ще изчака бурята да се укроти.

– Какво мислиш за исканията на царя на Понтос? – попита той сестра си, като забеляза, че гримасничи, докато чете списъка със стоки в официалния документ, носещ печата на Лъв Гарта, посланика на Понтос.

– Той се е побъркал... И иска да се ангажираш преди дори да обсъдите условията за военната му помощ.

– Всички стават алчни, Друди. Рим се развива толкова добре икономически, че всичките ни съюзници искат парченце от богатството ни. Аз не съм против всяка страна да получи от благата на цивилизацията, но ние сме се борили усърдно за тях и за осем века сме пролели реки римска кръв, за да стигнем днешното си ниво.

– Разкажи им за историята ни на конференцията – предложи тя, приближи се към него и прегърна главата му. – Изнеси им една от твоите емоционални речи! Ти си въплъщението на всичко, което Рим е постигнал, и никой няма да може така да докосне сърцата им, както ти, Кал!

Ароматът ѝ нахлу в ноздрите му. Сцени от любовните нощи с нея преминаха през ума му и разпалиха фантазиите му. Тя усети възбудата му и свали черната си рокля. Той погали красивия ѝ гръб от раменете до кръста, като не спираше да целува корема ѝ, да опипва великолепната ѝ висока снага и да се въодушевява от неустоимите тръпки, които избиха по кожата ѝ.

– Кажи ми какво прави той с теб тази вечер – промърмори Калигула, когато Друзила седна в скута му с разкрачени крака и опря гърдите си в лицето му. Докато дъвчеше халките на зърната ѝ, тя започна да му разказва подробностите, които искаше да чуе, и той проникна в нея.

***

Четири дни преди нони Калигула бе завършил в подробности целия си план за разбиването на конспирацията. И каза на сестра си да се придържа към схемата на Катег.

По Хорея тя изпрати бележка на сенатора, в която му съобщаваше, че Лейди Калигула е убедила императора да отидат край езерото Неми заедно с видни придворни и да останат там до последния пазарен ден на март.

"В нощта на иди – пишеше Друзила наред с основната информация и любовните думи – ще направим точно каквото планирахме на последната ни среща и никой няма да ме спре да ти принадлежа завинаги."

Рано сутринта на следващия ден в двореца дойде Макрон, след като бе повикан спешно от Калигула.

– Какво става с новите ми закони за отворените бракове в провинциите Азия и Сирия? – попита го императорът.

– Всеки ден пристигат доклади за резултатите, но те са все още фрагментарни – отвърна началникът на щаба. – През първите петнайсет дни жреците на Матер Либертас са благословили около сто нови отворени съюза. Повечето са между мъже и някои между жени. Опозицията на култа, загрижени граждани и обществената администрация, е доста силна. Би било грешка да ги въведем в някой друг регион без общото съгласие на населението или поне на някаква прилична част от него.

– Как биха могли да ги одобрят, като мозъците им са промити и мислят, че бракът между мъж и жена е единственият възможен съюз? Защо трябва да ми пука дали законите се приемат от шайка болни умове, които не виждат по-далеч от носа си?

– Тревожа се за жреците, които предизвикват напрежение срещу либералната ти политика.

– За какви жреци ми говориш!? Според моите информатори от школата на понтифексите, има само двама фанатици, които говорят за рестрикции върху сексуалното общуване, но никой не ги слуша.

– Страхуват се – каза Макрон.

– И защо се страхуват? Да съм забранявал някога на някого да говори против мен или политиката ми? Някога да съм преследвал и един гражданин заради политическа опозиция на моите програми? По-добре започни да им обясняваш кой всъщност е Цезар Калигула, вместо да си криеш главата в пясъка като щраус, щом чуеш за клевети и инсинуации.

Макрон стисна челюсти. Мразеше да му се карат, особено когато бе заслужено.

– Какво става с възнагражденията за армията? – попита Калигула.

– Приключих с плащанията на легионите, разположени в Италия, и пратих първите сандъци със златни монети на северната граница. Всичко ще бъде приключено до иди през август.

Калигула се усмихна. На 31 август беше рожденият му ден и той искаше на него всички римски воини да са доволни. Каза на Макрон, че Ладиса го е убедила да се оттеглят на ваканция край езерото Неми.

– Съпругата ти е права, цезаре. Много работиш напоследък. Какво искаш да правя, докато не си в града?

– Наглеждай обичайните дела от кабинета си във форума. Чичо Клавдий ще отговаря за двореца. Пращай ми подробни доклади за броя хора, които се женят на изток според повелите на Матер Либертас, и пришпори сенатските комисии, ако започнат да бавят одобрението на бюджета. Аз ще се заема с кризата с партанците заедно с посланиците от вилата край езерото.

– Искаш ли някои от моите преторианци да охраняват региона около имението?

– Не, дръж ги тук, в Рим. Чух, че Катон Непос планира контрацеремония на форума за отбелязване на убийството на Юлий Цезар. Не искам да пречиш на демонстрацията на Катон, но не желая и никой да се разхожда по форума с палки и ками, да плаши хората и да крещи обиди към великия ми предшественик. Кажи на всички, че ако се наложи, ще прибягна до майестас. (Maiestas е закон срещу клеветата и неуважението към консулите, императорите и бащите на държавата, независимо дали са живи или мъртви. Провинилите се са се наказвали със заточение и дори смърт.)

– Ще направя както казваш, цезаре – отвърна Макрон и поздрави императора.

Калигула се загледа във вратата, която Макрон затвори при напускането на кабинета му. Все още стоеше въпросителната коя е Голямата бойна единица, чиято съществена роля в конспирацията Друзила бе разкрила при първата си мисия у Катег. Възможно ли е Макрон да е предател? Дали му стиска да обърне преторианците срещу него? Или нещо му убягваше? Възможно ли е да е някой чуждоземен генерал или вожд на италийски народ, като марсите (живеещи в Апенините на изток от Рим), който още таи злоба и завист срещу Вечния град, породена във времената на последните Италийски войни, спечелени от Рим преди около век?

Младият император излезе на терасата. Зимата вече беше влязла в пълните си права, но това не му попречи да се помоли на боговете и да поиска тяхната благословия за империята.

– Т-т-ти ли си и-с-скал да ме в-в-видиш, К-к-кал? – попита чичо Клавдий, който идваше към него през терасата.

Калигула прегърна чичо си през раменете и го въведе в кабинета си. Двамата седнаха край бюрото му и Калигула му предложи да си вземе от панера с меденки. След това му каза за заговора за убийството му, подготвен от боните и републиканците, както и за плана им да нападнат вилата край езерото Неми в нощта на иди през март. Клавдий беше потресен, наранен, но не и изненадан. Наясно бе с реакцията на Сената срещу революционната политика на племенника му, затова се опитваше от време на време да го укроти малко, колкото да избегне силната опозиция на дясното крило.

Но предаността му към императора и величието на Рим беше безгранична и той се съгласи да остане в двореца по време на "ваканцията" на Калигула.

– Кой друг з-з-знае з-з-за това? – попита той, докато четеше списъка на заговорниците, който Калигула му бе преписал със своя четлив почерк.

– Само аз, ти и Друзила.

– Добре. Д-д-друди е здрава оп-п-пора на властта ти.

Все още отвратен от прочетените имена и плановете на предателите, Клавдий одобри контраплана на Калигула.

– К-к-каква е т-т-тази Г-г-голяма бойна ед-д-диница?

– Вероятно Силвий Марсик, вождът на племето марси, или Макрон, или легатът Гай Емилий Павел, който отговаря за каструма в Анциум, или... кой знае? Сигурно ни чака изненада и става въпрос за човек, когото сме подценили.

Обсъдиха вероятността преторианците да се разбунтуват, подтикнати от Макрон, и тази идея още повече потресе Клавдий.

– Те са срещу мен още от възкачването ми на власт, чичо. Който и да ме атакува, ще го направи край Неми.

Клавдий се съгласи, че Калигула трябва да вземе със себе си сто батавци и да остави още двеста в двореца под командването на Клавдий.

Отхвърлиха идеята, че Асилий Требелий, трибунът на преторианците, може да участва в бунта им, тъй като той бе лоялен най-вече към Друзила. Ако натовареха Требелий да отговаря за преторианците във вътрешния периметър на двореца, той бе в състояние да го защити при директна атака.

– От нони ще дам ваканция на всички, които работят по поддръжката, за да ограничим броя на хората, които могат да влизат в двореца. А ти ще запазиш само най-необходимите си слуги – каза Калигула, без да споменава шпионина Хорея.

– Няма п-п-проблеми.

– Ще вдигна под тревога всичките си скаути – продължи Калигула и предаде на Клавдий кратък списък с техните имена. – Тези момчета ще останат в Рим и ще ти докладват в случай на напрежение в столицата. Останалите ще ги пръсна от Етрурия до Кампания, за да ме уведомят, ако се предприемат някакви военни действия.

Клавдий кимна и се усмихна на племенника си с възхищение и обич. Заговорниците щяха да разберат, че е трудно да се победи императорът!

***

Ладиса все още беше в леглото, когато Калигула отиде при нея и седна наблизо, за да ѝ каже за заминаването за езерото Неми.

Тя се зарадва на промяната и бе очарована от идеята да отиде на ваканция със съпруга си в прочутата вила. Никога не бе ходила там, но бе чувала, че местността край езерото Неми е заредена с особен магнетизъм, който карал малките коли и други предмети да се търкалят нагоре по склоновете, а въздухът бил зареден с енергия и чист, особено в дните около равноденствие. (Тъй като езерото Неми се е образувало в конуса на стар вулкан, някои места по бреговете му са били, а и до днес са прочути със странните си магнитни ефекти.)

Тъй като знаеше, че вилата ще бъде нападната от заговорниците в нощта на иди, Калигула нямаше намерение да излага на опасност и коня Инцитатус, но не искаше да каже на Ладиса за конспирацията, защото тя и без това бе тъжна заради заминаването на Габрилия за Флоренция.

– Специалният магнетизъм на езерото Неми може да е много вреден за Инцитатус. Повечето расови коне се разболяват и дори умират там – излъга Калигула, предчувствайки, че тя ще се съпротивлява на раздялата си с Инцитатус.

– И какво искаш да направя? – нацупи се Ладиса. – да го оставя тук, без да има кой да го разхожда в галоп всеки ден?

– Наел съм трима опитни жокеи. В момента те чакат в градината на храма със собствените си коне. Иди да погалопираш с тях с Инцитатус и след това си сменете конете, за да видиш сама, че ще могат да се грижат за жребеца ти, докато отсъстваме от Рим. Сигурен съм, че ще се справят чудесно с работата.

– За всичко мислиш предварително, нали? – каза тя и го прегърна. – Как ще се справя без Инцитатус?

– Ще имаме много гости, посланици, млади красиви мъже, които ще задоволяват прищевките ти и ще ти правят компания, ще играят с теб, ще ти изнасят серенади и ще те накарат да се чувстваш най-желаната жена на света.

Тя го целуна нежно и отпусна глава на рамото му.

– Ще имам ли собствени покои? – попита.

– Нещо повече, скъпа. В имението има две двуетажни резиденции и едната ще е изцяло на твое разположение и можеш да се забавляваш с приятелите си. Близо до нея има и няколко големи къщи за гости, градини, фонтани. Ще имаш топъл басейн, половината от който ще е в подземния етаж на резиденцията ти, а половината – в двора. Какво ще кажеш?

– Ммм, ти ме глезиш и изкушаваш – отвърна тя с чувствен глас, примижала като котенце.

– Просто искам да те направя щастлива, любима.

– През последния месец съм изключително щастлива, Кал. Не само с теб, Инцитатус и Габрилия, но и защото за първи път наистина се наслаждавам на правенето на любов с красиви римски мъже. Дори се влюбих на няколко пъти и когато това се случи, почувствах сърцето ми силно да се свива, усещах как пулсациите на тяхната мъжественост ме преобръщат и ме карат да викам дори повече от Габрилия. Понякога ги карам да го правят доста грубо, знаеш ли?

– Знам, мила... – промърмори Калигула вече възбуден. – Знам колко ти харесват силните мъжки органи и колко обичаш да разтваряш изкусителните си бедра, за да проникват дълго в теб и да се отдаваш напълно на мъжете.

– О, Кал... Толкова съм поласкана, че ме остави да бъда себе си и че винаги си отворен към желанията ми за секс, без да ме упрекваш като другите мъже. Ще ме обичаш ли винаги, нищо че понякога спя и с други мъже? – прошепна Ладиса и сграбчи пениса му.

– Разбира се, скъпа. Успехът ти ме прави горд и те обичам дори повече, когато си неустоимо похотлива и показваш на целия свят, че жената на цезаря дръзва да направи това, което никоя друга жена не би се осмелила, защото цезарят е освободил душата ѝ от дребнавостта и задръжките на морала – каза той, докато целуваше и галеше съблазнителните ѝ слабини и разтваряше срамните ѝ устни.

– Ти си прекрасен мъж – промълви тя задъхано, докато той изпращаше чувствени тръпки от клитора по целия ѝ гръбнак. – Харесва ми, когато сме толкова близо и можем да говорим за истинските неща между нас, да се възбуждаме взаимно... Усещаш ли колко съм възбудена?

– Да, скъпа, усещам... и освен това колкото повече чувствам вибрациите ти, толкова повече осъзнавам, че ти никога няма да спреш да възбуждаш ума ми с дързостта си.

– Никога няма да избягам с друг мъж.

– Знам.

– Винаги ще ти бъда вярна, нищо че мога страшно да се разгорещявам и с други. Вярваш ли ми?

– Вярвам ти, но не искам да ограничаваш страстите си, разбра ли? – заяви той, докато я потриваше по начина, по който знаеше, че обича.

След няколко минути Ладиса вече му казваше за желанията си, навлизаше във все по-големи подробности, докато той влизаше все по-дълбоко в нея и сбъдваше фантазиите ѝ. Те оживяваха в реалността и я водеха все по-близо към буреносен гаудиум. Но в този ден Калигула имаше да свърши прекалено много работа и освен това искаше Лейди да реши въпроса за грижите за Инцитатус по време на ваканцията им край езерото Неми. Затова я остави наполовина недовършена и доста незадоволена. Но когато я целуна нежно, преди да излезе от спалнята, тя забеляза искрите в очите му и разбра, че той нарочно я лиши от сексуално удовлетворение, за да подпали желанията ѝ и готовността ѝ да съблазни жокеите и да прави секс с тях в околностите на Рим.

След сутрешната ѝ баня и бързата закуска с Аркана и Кардикса, Ладиса отиде през терасата до кабинета на Калигула, облечена в бритския си ездачески костюм. Той имаше среща, но я видя и излезе, за да си вземат довиждане. Беше изключително красива във високите си кожени ботуши, над които се подаваха привлекателните ѝ голи бедра. Целунаха се страстно и той погали закръглените ѝ задни части, разделени от препаската на слабините ѝ.

– Днес смяташ ли да си палава? – попита я, докато тя стискаше ерекцията му през тогата, и то така, както знаеше, че обича.

– А ти как мислиш? – отвърна му Лейди и издиша през устата.

– Хм, тази усмивка ми е позната... – каза Калигула и пъхна ръка под кожения ѝ корсет, за да погали крушовидните ѝ гърди и да пощипне зърната им.

– Искаш ли да бъда невъздържано похотлива? – прошепна тя в ухото му.

– Да, разбира се.

– Може да направя нещо много диво, но ти ми обещай, че този следобед ще мастурбираш и ще си представяш какви ги върша.

– О, да, ще го направя. Обещавам – увери я и се взря в блесналите ѝ сини очи.

– Като се върна, ще ми кажеш какво си си фантазирал, а аз на теб какво наистина съм направила. И ще видим дали въображенията ни са били в синхрон. Става ли?

О, тя толкова силно го възбуждаше! И беше толкова щастлива, защото знаеше, че е влюбен в нея, тя също бе влюбена в него, защото той бе оригинален, предизвикателен и безсрамен. Взаимното им привличане, разбира се, се основаваше и на това, че ѝ двамата бяха красиви, а той обожаваше тялото ѝ, аромата ѝ, реакциите на кунуса ѝ. Само че игрите, които играеха, въздигаха еротизма им повече от силните опиати на Византия и ги държаха заедно повече от всичко друго.

Тримата жокеи бяха типични груби ездачи, които можеха да се приспособят към всеки кон. Тръгнаха към горите на юг от Рим и жокеите се съсредоточиха върху специфичния темперамент на Инцитатус, но все пак хвърляха по някой поглед и към голите бедра на Лейди. Подхванаха я под късата пола, когато ѝ помогнаха да слезе от белия жребец и да се качи на един от техните – помощ, от която тя нямаше нужда, но помоли за нея само за да усети ръцете им върху задните си части и ханша си и да ги остави хубаво да разгледат малката ѝ препаска.

Всеки един от тримата поязди хубаво Инцитатус, след това тя им предложи да изпият по бира в галската кръчма наблизо. В отоплената таверна осемнайсетгодишната бритска съпруга на Калигула седна на масата между двамата най-настойчиви жокеи и след няколко халби и малко разговори за коне, мъжете приеха, че се е напила, защото ги остави да я милват по бедрата, да опипват слабините ѝ и да разхлабват препаската ѝ. Насърчени от очевидната ѝ лъст, те поръчаха две кани вермут (ароматично сладко-горчиво италианско вино) и я накараха да изпие няколко малки чашки от него. Ефектът беше неустоимо възбуждащ. Препаската ѝ падна и пръстите на жокеите влязоха в мократа ѝ вулва. Тя им се стори невероятно сексапилна, когато им позволи да свалят ездаческия ѝ костюм и ги прегърна съвсем гола. Усещаше ръцете им по себе си, забравила за останалите посетители в таверната, за собственика, който се пулеше срещу нея, защото никога преди не бе виждал такава разгонена руса красавица.

– Да се качим горе – предложи единият жокей, след като нае стая.

– Какво искате да правите с мен горе? – попита ги тя изкусително, докато останалите двама ѝ помагаха да стане.

– Ще те оставим да си поспиш – каза най-младият и взе каните с вермут.

– Ах, ти, лъжец... – прошепна му тя и го целуна.

Хареса ѝ, когато я прегърнаха и я затътриха нагоре по дървеното стълбище. Високото ѝ стройно голо тяло привличаше погледите и възхитените коментари на посетителите. Тя се спираше на всяко стъпало, за да целува тримата мъже и да се трие в тях. Възбуждаше се и стенеше, когато я опипваха, сграбчваше ерекциите им под полите.

Заключиха вратата на стаята зад себе си и изляха цялата си похот върху нея. Тя беше толкова красива и ги побъркваше от желание. Не я оставиха на мира, бързо свалиха зимните си костюми, а през това време тя изпиваше с очи и опипваше мощните им тела, които я притискаха от всички страни, точно както искаше и отчаяно се нуждаеше, защото цялата ѝ чувствена същност бе пламнала от страст и повече не можеше да чака. Желаеше агресивните им прегръдки, да я целуват, облизват и хапят, да проникват в нея силни мъжки органи и да усеща тласъците им дълбоко в себе си. Викаше при всеки оргазъм, стенеше, мяташе се и се извиваше, за да се отдаде едновременно и на тримата. Те бяха доста опиянени от вермута и от вкуса на гениталиите ѝ, но все пак изключително възбудени от наелектризиращия ѝ гаудиум. Отвръщаше им с трескавите конвулсии на сетивата си, когато твърдите им пениси влизаха в нея едновременно и силата промиваше мозъците им.

След три или четири часа непрекъснат секс, тримата мъже все още бяха като омагьосани от прелестите ѝ и от невероятната ѝ сексуалност и не искаха да я пускат да си ходи. Накараха съдържателя на таверната да повика пратеник, който да предаде кратката ѝ бележка до Калигула, с която му казваше да не се тревожи за нея. Щеше да спи навън и да се върне утре сутринта.

Това, разбира се, даде нов тласък на трескавите фантазии на Калигула и зареди с ново гориво автоеротизма му, който Лейди знаеше как да събуди и запали до степен, в която той предпочиташе да мастурбира и да мисли как я покоряват и чукат чужди мъже, отколкото сам да го прави.

***

Същият следобед, три дни преди нони на март, покрита кола с печата на император Калигула се движеше към вилата на Антония Старата в Анциум.

Агрипинила, добре гримирана и елегантно облечена, видя от стаята си как каляската спира пред главната порта. Тя с танцова стъпка се отправи към атриума да си вземе коженото палто.

– Кога си повикала кола? – попита Антония Старата със сурово и изненадано изражение.

– Вчера – отвърна нахаканата Юлиева принцеса, която вече бе събрала два сандъка с личните си вещи, докато Домиций Ахенобарб беше на кратко пътуване до фермата си на север от Рим.

– Трябва да изчакаш съпруга си и да му поискаш разрешение да тръгнеш – настоя Антония и спря двамата слуги, които носеха сандъците ѝ към колата.

– Виж какво, лельо Антония – отвърна Агрипинила с надменна гримаса. – Единственият мъж, от когото трябва да искам разрешение, когато става въпрос за моя живот, е брат ми. И повярвай ми, имам неговото разрешение да тръгна.

Възрастната матрона притвори очи от гняв. Знаеше, че капризната принцеса щеше трудно да бъде подчинена, но се надяваше, че бракът ще я накара да улегне. Сега разбираше, че нямаше изгледи да постигнат миролюбиви отношения, тъй като Агрипинила се радваше на подкрепата на императора.

– Ти пренебрегваш основното изискване за подчинение на всички омъжени жени пред съпрузите им! – изръмжа ѝ Антония.

Агрипинила сви рамене и нареди на слугите да отнесат сандъците. След това си облече коженото палто пред сребърното огледало. Антония побесня, обърна се и закрачи из атриума.

Като се качи в каляската и стигна с нея до главния път, Агрипинила нареди на кочияша да я закара до Лавиниум, на няколко километра от Анциум по Виа Понтина. Даде му адреса на вилата, която ѝ бе подарена от патриций Тарквиний Голат, един от двамата възрастни мъже, с които тя си игра в Стаята на Цирцея по време на голямото празненство на Калигула в дясното крило на двореца.

Там я чакаше Голат. Той я разведе из имота, после внимателно свали коженото ѝ палто и прегърна тънката ѝ талия. Обзе го внезапна похот и се зарадва на страстната ѝ целувка. След като правиха любов, започна да се стъмнява. Тогава Голат ѝ каза, че Калигула отива край езерото Неми на нони, и я убеди да изпрати съобщение на брат си, че тя ще остане в Лавиниум за няколко дни и после направо ще замине за Неми, след като придворните пристигнат в тамошното имение.

***

Същата нощ Калигула прочете бележката на Ладиса и въображението му се изпълни с картини, в които неговата ослепителна бритска съпруга съблазняваше тримата жокеи, те чувствено я събличаха, после я обладаваха цяла нощ, и не само те, но и други посетители на странноприемницата, привлечени от стенанията и виковете ѝ на удоволствие.

Опиянен от фантазии за красивата вулва на Лейди, превземана със сила и похот от големи пениси, които се празнят право в превъзбудената ѝ утроба, и като си представяше изкривеното ѝ от множествен оргазъм лице, провокиран от силните тласъци, каращи стройното ѝ тяло да трепери като покосено от брадва дърво, Калигула се зае сластно да мастурбира и така откара няколко часа. След това повика Пиралис и се опита да забрави с нея тези образи, миризмата и виковете на жената, която го бе въвлякла в най-силните му сексуални обсесии.

На следващата сутрин, два дни преди нони, докато императорският персонал се приготвяше за заминаването за езерото Неми, Ламита доведе Лесбия в двореца в пълна секретност и помоли да предадат тринайсетгодишната нимфетка на Друзила. Голямата сестра я прегърна с искрена обич.

Сред сълзи и радостен смях Лесбия помъкна Друзила и Ламита към кабинета на Калигула, отвори с трясък вратата въпреки опитите на началника на персонала да я спре. Императорът имаше среща с Тит Квирит и Калист Примус, които познаваха много добре Ламита от голямото празненство на Калигула, но не знаеха нищо за ролята ѝ в завръщането на Лесбия, нито пък за заточението на младото момиче на Липарис.

Лесбия се затича към прегръдките на брат си, целуна го и го прегърна, после му каза колко е щастлива, че го вижда в добра форма и красив както винаги. Той, разбира се, въздъхна с облекчение, че тя отново е при него и вън от опасност. Подържа я в скута си, а тя завря нос в шията му и бързо му прошепна, че ще дойде в спалнята му тази нощ, за да му каже какво е правила на Липарис. След това радостно се поклони на гостите на Калигула и заведе Ламита и Друзила на терасата.

– Да отидем да поздравим Ладиса – предложи въодушевеното момиче, което си бе фантазирало за изкусителната гола езда на бритската си снаха в Циркус Максимус.

Когато трите млади жени стигнаха до стъклената врата към покоите на Лейди, пред тях се изпречиха Аркана и Кардикса, които закусваха отпред на студа и поривите на хладния вятър, които им напомняха за родината. Двете телохранителки се изправиха, за да поздравят посетителките.

– Лейди Калигула отиде да поязди много рано тази сутрин – излъга Аркана, докато Кардикса преглъщаше голямо парче печена шунка.

– Страхотно! – възкликна Лесбия, взе си палачинка и я изяде. – да не би да се готви за надбягванията в Циркус Максимус?

– Да. Смятаме, че нейно височество ще се състезава на откриването на календи през април.

Това зарадва Лесбия. Когато Ламита отведе Друзила настрани, за да ѝ каже как е измъкнала момичето от бордея в Липарис без участието на Муций, изгладнялата нимфетка седна заедно с двете телохранителки и започна да яде от обилната им закуска, без да крие апетита си към простата бритска храна.

По-късно същия следобед Ладиса се върна след дивата нощ в странноприемницата и изпрати Аркана да съобщи на Калигула, че си е у дома. Императорът изпрати гостите си за минути, даде заповеди на персонала и отиде в покоите на съпругата си. Отвори вратата на всекидневната ѝ. Тя стоеше облегната на срещуположната стена в ездаческия си костюм. Двамата се спогледаха.

– Изкъпа ли се вече? – попита я той.

– Разбира се, че не – отвърна тя и очите и блеснаха.

Калигула се приближи към нея и двамата бавно започваха да потриват устните си едни в други и нежно да разтварят усти и да се впускат в пълна с любов целувка.

– Накараха ли те да пиеш вермут? – попита я той, като усети дъха на силното ароматно питие, докато ръцете му галеха леко бедрата ѝ.

– Да... Това ме направи много чувствена.

Разтвори крака и го остави да опипа слабините ѝ, пубисното ѝ окосмяване, влажните ѝ срамни устни, все още щедро облени с лепкава сперма вътре и вън. Сърцето му биеше силно в гърдите. Дъхът му се учести. Тя хвана ерекцията му под тогата.

– Заведоха ли те в странноприемница? – попита.

– Да... – преглътна тя. – Наеха стая.

– И ти ги остави да правят с теб каквото си искат, нали? – прошепна ѝ той, докато сваляше ездаческия ѝ костюм.

– О, да, Кал... Те бяха много силни.

– Хареса ли ти?

– Да, те ме накараха да свърша много пъти.

– Колко?

– Не знам... Не можех да спра.

– Направи ли го и с други посетители?

– Да... Чуха ме да викам и влязоха в стаята, и... О, Кал, много ми хареса! – каза тя задъхана, близо до оргазъм, докато той подръпваше зърната ѝ.

– Хайде, говори! – притисна я цезарят, завря коляното си между краката ѝ и го приближи към пубисната ѝ кост. – Какво се случи после?

– О, не помня много, защото бях почти пияна и много чувствителна и исках още и още... Те ме свалиха долу в таверната както си бях гола... О, Кал, понякога така силно усещам всичко и искам да се отдам на много мъже и да бъда изпълнена от мъжките им органи също както ти казваш.

Подпален от възбуждащия ѝ разказ, Калигула заведе страстната си съпруга в спалнята. Сложи я на леглото и вдигна краката ѝ, разтвори ги широко и се загледа в потрепващото ѝ омагьосващо съкровище. Започна да лиже и да дразни клитора ѝ и да слуша стенанията ѝ. След това потопи уста в набъбналите ѝ зачервени срамни устни и вдъхна вкусния аромат на похотта, примесен със спермата на мъжете, които я бяха обладавали през нощта. Започна да я изяжда с цялата си любов и усети как многократно експлодира в гаудиум.

***

Месалина се върна в императорския дворец в деня преди нони.

По-бляскава, щастлива, здрава, елегантна и пъргава отвсякога, седемнайсетгодишната Валериевата принцеса пристъпи тържествено през главния вход в голямото фоайе, придружена от двама охранители с фамилни знаци по дрехите. Високият ѝ ръст се бе увеличил с още няколко сантиметра от високите токчета. Лъскавите вълни на гарвановочерната ѝ коса, неустоимите ѝ тъмносини очи, поразителната красота на овалното ѝ лице, идеалните пропорции на чертите ѝ предизвикваха тръпки от възхищение у всички мъже, които се мотаеха наоколо, привлякоха тълпи от почитатели, които я поздравяваха, докато тя пресичаше атриума. Спря се на няколко пъти, за да получи комплименти и покани за празненства и вечери от патриции, банкери и предприемачи.

В двореца очакваха Месалина. Два дни преди това, при пристигането ѝ в Тарентум с водача ѝ Фидат Нов, с което приключи интригуващото ѝ пътуване на Изток, Миси изпрати писмо на Друзила по най-бързия имперски куриер, с което съобщаваше, че ще дойде да я види в деня преди нони. Бе написала, че плаването от Гърция до Южна Италия било тежко и плавателният съд се забавил, но била неизмеримо щастлива, в страхотна форма, нямала търпение да ѝ разкаже за хилядите приключения, сполетели я през последните два месеца, и да чуе от Друзила най-горещите клюки от Рим.

Муций я чакаше в йонийското пристанище цял следобед. С всеки час ставаше все по-тревожен, но накрая пътническият кораб от Патра в Гърция пристигна на кея на Тарентум и византийският сводник видя царствената си подопечна да слиза и да тича към разтворените му обятия. Той я прегърна бащински и се зарадва на целувките и виковете, с които тя изрази привързаността и благодарността си за неоценимите преживявания, които ѝ бе осигурил, не само в игралните домове и бордеите, но и като бе накарал Фидат да я пази през цялото пътуване и да се грижи за всичко – от храна и квартира, до разписанието на дните ѝ, наемането на образовани гръцки учители, които я водеха в прочути паметници на културата, библиотеки, храмове и светилища.

Като пристигна в Тарентум, Месалина не се чувстваше никак уморена и искаше веднага да тръгне за столицата, но Муций настоя да си почине. Настани я в една местна странноприемница и ѝ подсигури топла вана и опитни масажисти. Там тя написа писмото до Друзила, докато Муций поръчваше вкусна вечеря с типични за Южна Италия ястия в стаята ѝ и наемаше двама млади поети, да ѝ пеят, докато заспи.

– Миси! Изглеждаш страхотно! – възкликна Друзила и прегърна ослепителната си по-млада братовчедка, когато тя се появи в покоите ѝ.

– Друди! Бях забравила какъв хубав задник имаш! – отвърна Месалина и я целуна, докато мачкаше задните ѝ части. Двете радостно затанцуваха из всекидневната, вдигнали ръце. Щракаха с пръсти и се удряха по бедрата.

Бризея никога преди това не бе виждала Месалина и за малко да изгуби обичайната си сдържаност, когато видя двете принцеси и осъзна, че стои пред най-великолепните женски екземпляри, които можеха да се видят в цялата Римска империя.

Месалина разказа на Друзила за някои от приключенията си на Изток и какъв късмет извадила, като я наели група местни търговци и я отвели във вила в околностите на Ефес точно когато земетресението ударило града и разрушило бордея, в който тя била настанена два дни по-рано. Натъжена от нещастната съдба на колежките си, се облякла в работни дрехи като повечето оцелели и няколко дни участвала в спасяването на затрупани.

– Но дори в тези дни, когато бях без грим, мръсна и приличах на мъж – каза игриво Месалина на братовчедка си, – все се намираше по някой красив грък да ме отведе зад руините и да ме изчука отзад, макар да оставаше разочарован, като разбереше, че съм жена.

Друзила разказа на Месалина за всичко, случило се през Луперкалиите, и за голямото императорско празненство в преустроеното дясно крило на двореца.

– Трябваше да видиш нея как я изчука отзад големият кон, Миси! – отбеляза Друзила, имайки предвид Ладиса, – Две хиляди души полудяха, като я гледаха, приветстваха я и се любиха в нейна чест цяла нощ. Всички толкова се възбудихме. А Кал накара всички жени от класата на патрициите да правят секс с възможно най-много обикновени мъже. Единственото нещо, за което съжалявам, е, че ти не беше там, за да дадеш своята дан за сексуалната революция.

– Сексуална революция? Какво означава това?

– Е, за теб не означава кой знае какво, Миси, нито пък за мен. Ние нямаме нужда от никаква революция, за да се чувстваме добре и да грабим от живота, без да позволяваме на никой мъж да ни притежава. Но ако се огледаш, ще видиш, че повечето жени не могат да живеят като нас, защото техните мъже, бащи, съпрузи, братя и дори обикновени еднократни любовници ги държат под хомот и ги заплашват с бой и дори със смърт, ако отпуснат похотта си и се любят и с други.

– Разбирам... И как Кал смята да промени тези нрави?

– Иска да осигури сексуално образование за жените, да им даде свобода, достъп до самостоятелна работа, жилища и сигурност за децата им, да промени брачните закони и да разреши лесни и отворени бракове без ангажименти за сексуален ексклузивитет. А най-вече иска да даде ярки примери, като кара съпругите, дъщерите и близките на видните мъже начело с него да правят повече секс с обикновени хора, като включи в това и всички други, които решат да се посветят на каузата му.

Месалина приветства революцията на Калигула и без никакъв проблем обеща да участва в нея.

– Значи е влюбен в бритската си съпруга, така ли? – попита Валериевата принцеса.

– Да... Обожава кунуса ѝ и двамата са сексуално обсебени един от друг.

– Притесняваш ли се, че губиш власт над него?

– Не... Промених отношението си към Лейди. Тя е истинска сладурана и станахме много близки. Пък и тя не може да окаже на Кал подкрепа в политическите му дела като мен.

– Ами Агрипинила? Да не би бракът ѝ с чичо ми Домиций да е някаква шега? Той е такъв досадник, че не мога да си представя как на жизнената ви малка сестра може да ѝ е забавно с него.

– Знам, но така реши брат ми и аз предпочитам да не се бъркам – отвърна Друзила, която нямаше намерение засега да казва на братовчедка си за връзката на Агри с чичо Клавдий.

Двете си поговориха и поклюкарстваха за още много неща, свързани с модата, общи приятели, театрални представления, актьори и новите комедии, които Друзила пишеше за летния сезон.

– Дори написах трилър, вдъхновен от убийството на патриция Квинт Публий Сервилий от гота Горан – каза тя. – Предполагам си чула за него?

– Хм, май някой ми спомена, докато пътувах за Атина – отвърна Месалина разсеяно.

Друзила подозираше, че Миси е напуснала Рим, защото е замесена в убийството на Сервилий от гота Горан. Добави само, че младият гладиатор се е бил изключително смело, като е убил шестимата си противници и се е предал единствено пред нубиеца Лотар, вероятно защото е искал да умре на арената.

– Вярно ли е, че дворецът се мести утре край езерото Неми? – попита Месалина, за да смени темата.

Друзила потвърди и я покани да ѝ гостува, а Миси прие с огромен ентусиазъм. Естествено, имперската принцеса не каза нищо за конспирацията на боните и републиканците. Имаше риск вилата да бъде нападната, но Друзила реши, че за Миси ще е по-опасно да остане сама в Рим при евентуални улични боеве и убийства, отколкото във вилата под закрилата на батавските охранители.

– Имам изненада за теб – каза Друзила, когато Месалина се канеше да си тръгва.

– Какво? Някакъв нов афродизиак?

– Нещо такова... Виж – подкани червенокоската и разтвори деколтето си, за да покаже на Месалина халките на зърната си. На това му се казваше изненада! Месалина още повече се втрещи, когато Друзила вдигна туниката си и изложи на показ обръснатия си пубис и пръстенчетата на клитора и перинеума. Миси беше поразена! Зададе ѝ много въпроси – как, кой, кога, защо? И доста се възбуди, когато Друзила сподели, че от халките оргазмите стават направо фантастични. Въпреки това седемнайсетгодишната изкусителна не прояви никакъв интерес да направи същото, не само защото идеята да си обръсне буйния и много привлекателен триъгълник направо я отвращаваше, но и защото вече знаеше как да се наслаждава максимално на секса и всякаква допълнителна стимулация по ерогенните ѝ зони, освен обичайния прилив на страст от афродизиаците и гъбите, които толкова обичаше, не ѝ бе необходима, дори понякога си беше направо излишна.

Когато излизаше от покоите на Друзила, Месалина забеляза по-възрастен мъж, който държеше няколко свитъка под мишница и тромаво се качваше по мраморното стълбище, докато тя слизаше по него. Той се стресна, като видя красивата като богиня жена да се спуска съм него. Поразен от ослепителната ѝ хубост, изпусна свитъците и те паднаха на стъпалата. Тя внимателно му помогна да вдигне два от тях и продължи надолу към атриума. Възрастният мъж остана като окаменял и дълго гледа след нея извивките ѝ, докато плавно вървеше по коридора и накрая се изгуби от погледа му.

– Какъв задник, а? – коментира батавският охранител, който стана свидетел на сцената.

– Знаеш ли коя е? – попита мъжът.

– Не.

– Хм, не е нещо, което ни се полага на нас май – каза чичо Клавдий и продължи да се изкачва по стълбите. Въпреки че беше братовчед на Месалина по нейна майчина линия, не беше я виждал от десетгодишна и не я позна вече пораснала. Ако знаеше каква съдба му е отредена със спиращата дъха красавица, която срещна в този ден на стълбите, щеше да пукне на място от изненада.

31.

– Дърпайте котвените въжета, идиоти! – изрева командирът Гай Лаврентий Менузий на екипажа си.

– Вдигайте платната! Веднага! – извика и боцманът.

Трите бойни кораба, ескортиращи съда на Саломе, се канеха да предприемат опасна маневра, защото нямаха друга алтернатива. През последните три дни принцесата от рода на Ирод отказваше да напусне финикийската си бирема на име "Седмият воал", блокирана от бурята на брега на Вентузия, най-малкия понтийски остров на трийсет и пет километра от Анциум.

За щастие "Седмият воал" не се разби в подводните скали. Само се килна надясно и леко се повреди. Призори след три дни беснеене заплашителните югоизточни ветрове започнаха да стихват и бурята замря. Трите римски бойни кораба излязоха от залива, където бяха пуснали котва по време на бедствието, и загребаха колкото може по-близо до съда на Саломе. Закачиха го с котвите, за да го издърпат. Няколко рибарски лодки тръгнаха да разузнаят маршрута напред. Командирът Менузий даде на един от рибарите запечатано писмо за властите на пристанището в Анциум, което трябваше спешно да се предаде на императора. Без да знае, че целият дворец се е изнесъл край езерото Неми преди два дни, той информираше Калигула за бурята, блокирането на биремата "Седмият воал" и отказа на принцесата да се пренесе със свитата си на неговия боен кораб, както и за усилията за спасяването на превозното средство на Саломе.

От килнатия капитански мостик Саломе гледаше безстрашно римските и финикийските моряци, които се трудеха на шпила. Двайсет и една годишната екзотично красива брюнетка беше висока метър седемдесет и пет, с дълга черна къдрава коса, която се развяваше на вятъра, а туниката ѝ прилепваше като втора кожа по заобленото ѝ тяло и привличаше вниманието на мъжете.

– Въведете принцесата вътре – нареди Менузий на капитана на "Седмият воал". Римският командир наблюдаваше от кораба си оживената дискусия между Саломе и финикийския капитан, която завърши с категоричния отказ на принцесата да се върне в каютата си.

Раздразнен от ината на Саломе, Менузий заповяда да издърпат котвените въжета, за да могат бойните кораби да изтеглят биремата и да я изправят, след което да я издърпат от пясъка, в който бе заседнала.

На няколко пъти опитаха тази маневра, но без успех. В късния следобед рибарите се върнаха от Анциум с императорска заповед за Менузий да принуди Саломе да слезе от "Седмият воал" и да я приюти на сигурно място на бойния кораб. Според нарежданията на Калигула след това Менузий трябвало веднага да отплава към италийския бряг и да се установи на док в Анциум вместо в Остия, както бе планирано.

Римският командир изпрати свои моряци да вземат Саломе, но тя се барикадира в каютата си заедно със своята свита и заплаши, че ще се самоубие, ако римляните продължават да настояват. Призори на третия ден след нони – дванайсетия ден на март – бе направен още един опит да се изтегли "Седмият воал" на вода, който този път се оказа успешен. До обяд съдът бе на безопасно място в Анциум. Саломе бе посрещната от кмета и имперската принцеса и аплодирана от малка тълпа високопоставени личности, рибари и моряци, чакащи на кея. Тя топло прегърна Друзила, която окачи на шията ѝ гердан от лаврови клонки.

– Брат ми беше изключително загрижен за безопасността ти и няма търпение да се види с теб – каза Друзила на принцесата от рода на Ирод.

– Ако брат ти е толкова красив, колкото си ти, Друзила, ще се влюбя в него още от пръв поглед – заяви Саломе. Тя бе млада жена в пълна хармония със себе си. Бе няколко сантиметра по-ниска от Друзила, но много привлекателна, кръшна като истинска танцьорка и заоблена в ханша, бедрата и корема, с искрящи черни очи, дебели изпъкнали устни, голяма уста и идеални бели зъби.

След като бе посрещната от видните граждани и приветствана от десет униформени батавски охранители на коне, Саломе представи своята трупа от танцьори на Друзила.

***

На нони през март, три дни преди пристигането на Саломе в Анциум, ескортът на Калигула, състоящ се от батавски охранители на коне, поздрави императора, докато той вървеше с Ладиса през градината на двореца към колесницата си и се канеше да тръгне с нея към езерото Неми.

Докато съпругата му отвръщаше на поздрава на охранителите, към императора се втурна слуга и му предаде запечатан свитък.

– С какви новини те тревожат, любов моя? – попита Ладиса съпруга си, като забеляза, че докато преглежда свитъка, по лицето му се изписва разочарование.

– От Ирод Агрипа е – отвърна Калигула. – Не може да дойде на езерото Неми.

В писмото си еврейският принц обясняваше, че трябва да остане в Александрия, тъй като възникнали нови спорове сред учените и главният библиотекар заключил вратите на библиотеката и не пускал никого, докато събралите се не се съгласели на условията му. Агрипа преговарял с двете страни и с равините, които пък взели страната на главния библиотекар.

– Е – каза Калигула, като прочете писмото на приятеля си. – Трябва да се изправя срещу предателите без човека, на когото най-много се доверявам. Това ли е предизвикателството, което ми изпращаш, Юпитере?

Вдигна очи към небето, за да потърси отговор от великия бог, но видя чичо Клавдий, който го гледаше въпросително от прозорец на третия етаж. Калигула завърза бързо свитъка с панделката и го върна на слугата, като му заповяда да го предаде веднага на чичо Клавдий. След това се качи при Ладиса в колесницата и отпътува, следван от батавците на коне.

Край Неми най-важните гости бяха настанени в имението. Другите бяха отседнали в собствените си вили или в къщите на приятели, или в странноприемници в близкото селце. Охраната бе изключително строга и бдителна. Сто батавски бойци се редуваха на смени да пазят имението отвътре, а дузина скаути посрещаха гостите на главния вход и проверяваха пропуските им с печата и подписа на Друзила.

Лейди си спретна собствен дворец в една от двете триетажни резиденции. Аркана и Кардикса отговаряха за персонала от готвачи и робини. На Ения, която вече бе най-добрата приятелка и доверена изповедници на Лейди, бяха поверени приемите и контактите с околния свят. Половината от трийсетте спални на резиденцията бяха предназначени за съпругите и дъщерите на чуждестранните посланици. Лейди зае императорския апартамент на втория етаж близо до стаята на двете бритски телохранителки. Ения получи малък апартамент в другия край на зданието, а любимците на Лейди, като Секст, Рем, Марцел, Крацион и Помилий, заедно с някои други бяха разквартирувани в спални на третия етаж.

На първия етаж имаше зала за пиршества с двайсет лектуса, плюс сепарета, стаи за хазарт и биларий (помещение с 60 места, разположени около квадратна маса, подобна на съвременните билярдни маси, с голяма дупка в средата, на която се играе игра с пръчки и оцветени топки от слонова кост). Всичко това даваше на Лейди и гостите ѝ приятни възможности за забавления. В приземния етаж пък имаше парни бани, спортна зала и стаи за масаж. Всички те се намираха до голям отоплен басейн, на половина разположен в сградата, на половина – в прекрасно поддържаната градина.

По-голямата от триетажните резиденции (онази с двете квадратни бойници ѝ тераси отстрани) бе заета от Калигула, който си имаше в нея свой собствен императорски апартамент с голяма спалня, баня, всекидневна, балкон и личен кабинет на втория етаж, близо до обширната зала за срещи и до няколкото работни стаи за писарите си. На другия край на втория етаж се намираха два по-малки апартамента. В единия се настани Друзила с Бризея, а другият бе запазен за Саломе. Шестте просторни спални на третия етаж бяха дадени на Месалина, Лесбия, Агрипинила, Пиралис, Деми и Ламита. На първия етаж беше залата за пиршества на Калигула, която се оказа по-голяма от тази на Лейди: на две нива от двете страни бяха разположени трийсет лектуса, между тях се намираше огромен дансинг, в чиято южна част имаше завеса, а в северната – пет мраморни стъпала, водещи до пищен лектус медиус, запазен на императора и най-близките му приятели, обграден с коринтски колони и арки от всички страни. Цензорът Публикола Тудитаний бе отседнал с Лактия и Сетис във вила на приятел наблизо и получи от Друзила постоянен пропуск да идва и да се забавлява. И на други хора в околността бяха раздадени постоянни пропуски – това бяха сенатори и патриции, чиято подкрепа за императора не подлежеше на съмнение, или пък красиви млади мъже, роднини, приятели и местни жители, лични познати на Друзила.

През последните два дни преди пристигането на Саломе езерото Неми бе развълнувано от същата буря, която изтика и "Седмият воал" в пясъците на Вентузия. Това обаче не спря Калигула да събере посланиците на дълги многочасови заседания през деня и да кара писарите да пишат нови търговски договори срещу писмени ангажименти за предоставяне на войска, помощен персонал, оръжия и провизии.

Пъстрите дрехи и екзотичните маниери на посланиците бяха много привлекателни за римлянките и същата вечер се завързаха няколко любовни връзки. По време на първото вечерно празненство в резиденцията на Калигула Бохрус, грубоватият сто и петдесет килограмов посланик на Бактрия забеляза, че Лесбия му хвърля погледи. Повика я на лектуса си и разбра, че нимфетката обича много да я прегръщат и целуват агресивни и силни мъже, че лесно позволява да я опипват по слабините и по големите срамни устни, които набъбваха, когато щипеше малките ѝ зърна, а тя потриваше чудовищната му ерекция между стройните си бедра. Лесбия заведе Бохрус в една от стаите в приземния етаж, въпреки че бе силно задъхана и имаше опасност да загуби контрол, докато се отдава на гологлавия гигант с вид на татарин, но пък нямаше търпение да усети как големият му орган прониква в нея и разпъва тясната ѝ вагина. Остана с него там няколко часа, съблазни го да прави любов с нея по начина, по който обичаше. Той дълго я дразни и възбужда, изпълни я с ерекцията си, движеше я бавно напред и назад, когато влизаше докрай – спираше и продължаваше с лекички тласъци, а това я караше да вика и да се тресе, още преди той с пълна сила да започне да я чука, докато премахне всичките ѝ задръжки и я докара до пълен екстаз.

В това време Месалина и Друзила дръпнаха завесата на южната страна и се появиха с гръм и трясък на празненството, заобиколени от факлоносци и музиканти. И двете бяха облечени в последните прилепнали творения на Петроний, под които телата им се виждаха напълно, бяха и с подходящи боти на високи токчета. Двете великолепни млади жени минаха с танцова стъпка между лектусите, за да огледат най-привлекателните мъже и да дадат шанс на по-дръзките да ги разсъблекат и да се порадват на голотата им. Без дрехи те много си приличаха, с тази разлика, че Месалина имаше внушително черно окосмяване на триъгълника, което беше толкова хипнотизиращо, колкото и златните халки и обръснатия пубис на Друзила. Месалина почувства, че Калигула я гледа от лектуса си, обграден от Пиралис, Деми и Ламита, приближи се към него и се облегна на една от коринтските колони, вдигна ръце и леко разлюля бедра, очаровайки го е пълното великолепие на голотата си. Впи в него омагьосващите си сини очи, докато той не стана и не тръгна към нея.

– Защо никога не си идвала при мен в двореца? – попита я Калигула и погали бедрата ѝ.

– Мислех, че не можеш да ме понасяш – отвърна Миси.

– Това беше отдавна – каза императорът и си спомни, че я е виждал няколко пъти, но тогава тя бе кльощаво момиченце, две години по-малко от Друзила и той само се чудеше как да я разкара, за да остане сам с червенокосата си сестра.

Месалина бе останала само по боти с високи токчета и с тях беше няколко сантиметра по-висока от него, затова се сниши, плъзгайки гръб по колоната, достатъчно, за да застанат лицата им на едно ниво.

– А сега по-различно ли е! – попита тя и преглътна в очакване.

– Не знам... Страхуваш ли се от мен? – запита я императорът, прокара пръсти през буйния ѝ триъгълник и заби нос в косматите ѝ подмишници.

– Малко – отвърна тя и затаи дъх.

– Това ми харесва – промърмори той.

– Защо?

– Мога да използвам този страх, за да те възбудя.

– Вече съм възбудена.

– Така си мислиш.

– Ммм... Нима?

– Ела, ще ти докажа – подкани я, хвана я за ръката и я повлече зад колоните и после навън от залата през задните завеси.

Докато Калигула водеше прекрасната си братовчедка в специална стая в приземния етаж на вилата си и доста я поизмъчи, докато се наслади на темпераментното ѝ отдаване, Друзила с удоволствие прие вниманието на Лъв Гарта, посланика на Понтос, който предяви такива невероятни изисквания срещу помощта си за Калигула срещу партанците. Отиде на лектуса му и му позволи да си поиграе с халките ѝ, което силно я възбуди. Той стана по-агресивен и започна да я хапе по задните части и слабините, да дърпа пръстенчетата ѝ със зъби, като си мислеше, че имперската принцеса сигурно е пълна развратница, щом си е продупчила най-чувствителните точки и така гордо показва халките си с единствената цел да разпалва мъжките фантазии.

"Какво друго би поискала една такава мръсница, освен да бъде просната по гръб, с разперени ръце и крака и да бъде принудена да прави секс?", помисли си Гарта.

Като се възползва от изчезването на Калигула с Месалина, Лъв Гарта даде знак и на други посланици и готови за любов мъже да се приближат. Красивата благородна Друзила изведнъж беше сграбчена от всички страни и остана беззащитна срещу лудостта на мъжете, които ѝ се възхищаваха и се страхуваха от нея, виждайки я в двореца до рамото на брат ѝ, а сега, когато беше гола върху лектуса и чувствено излагаше на показ халките си, те си отмъстиха, като я нападнаха и я подлудиха от похот. Друзила се държа като истинска жена тази вечер! Взе всичко, което искаше, и даде всичко от себе си на мъжете, които опустошаваха гениталиите ѝ като истински хищни животни. А те така дълбоко вкарваха и така силно въртяха в нея твърдите си членове! И колко дълго я чукаха, докато я душаха с ръце, за да направят оргазма ѝ максимално силен, многократен и нестихващ, довеждащ я до пълна лудост и скъсващ връзката ѝ с този свят! Дариха принцесата с преживяване, което тя никога не би забравила, ако умът ѝ през това време беше ясен, а не замъглен от удоволствие. А той си беше точно замъглен, защото груповото изнасилване беше наистина бурно. И накрая и мозъкът ѝ се стопи заедно със сетивата ѝ, тя се чувстваше обладана отвсякъде, пищеше и молеше за още.

В другия край на залата Агрипинила се държеше по-резервирано и се владееше напълно. Беше седнала върху голите си стъпала пред посланика на Картлия, един планинец с малко селски, но въпреки това умен вид, с големи мустаци и сплетена на плитки черна коса. Дойде на вечерята с дванайсетгодишния си син. Тя невинно си играеше с малкия и го оставяше да ѝ вдига дрехите, да я гали по краката и да пипа малката ѝ препаска, като така привличаше погледа на баща си точно където и тя знаеше, че мъжете гледат, когато имат възможност да видят разсъблечена жена. Естествено, посланикът не можа да устои, Агрипинила го съблазняваше, докато той не ѝ обеща кования потир от чисто злато, който се намираше в апартамента му, ако му даде да я целуне "там".

– Искаш ли да ме заведеш в апартамента си и да ме имаш само за себе си?

– О, принцесо, това би било сбъдната мечта.

– Докосни ме – прошепна му тя. Той потри пръсти в слабините ѝ и мушна препаската между влажните ѝ срамни устни. – Като сбъднат сън ли е?

– Да, много повече дори.

Агрипинила, разбира се, беше възбудена, но запази обичайното си хладно поведение, докато посланикът не я заведе в къщата си за гости заедно с невръстния си син и не и даде двата златни потира, за да му позволи да я люби.

От другата страна на градината, в резиденцията на Ладиса, Ения вечеряше със съпругите и дъщерите на посланиците, с няколко свои приятели и млади мъже – синове и роднини на важни гости. Докато музикантите и четиримата голи танцьори забавляваха групичката, Публикола хвърли поглед към лектус медиус и видя, че Ладиса караше Секст, шестнайсетгодишния сабинянски слуга, и Рем, съсобственика на магазина за туники, да наливат вино в отворената ѝ уста.

– А сега го задръж в устата си, разбра ли? – каза Рем, който се опитваше да забавлява бритската красавица.

Ладиса кимна. После двамата мъже започнаха да целуват игриво шията ѝ и да я гъделичкат, докато тя не изплю виното сред смеха и виковете на гостите. Марцел, Крацион и Помилий започнаха да играят същата глупава игричка с Ения, като се обзалагаха колко може да задържи виното в устата си, докато те се опитват да я накарат да го изплюе. Другите мъже обясниха забавлението на изключително привлекателните дъщери азиатки на Бохрус и ги накараха да се включат и те. Но колкото повече се нажежаваше атмосферата, подклаждана допълнително от няколко по-възрастни жени, които танцуваха и се събличаха заедно с четиримата голи танцьори, толкова повече цензорът ревнуваше от Секст и Рем, които опипваха Ладиса и пъхаха ръце под дрехите ѝ под претекст, че се опитват да я разсмеят и да я накарат да изплюе виното.

Тя усети нещастието му, погледна го и предизвикателно облиза устни. Знаеше, че си пада по нея от голямото празненство на Калигула при откриването на Луперкалиите, а в този следобед ѝ бе дал ново доказателство, като я приклещи в приземния етаж, докато тя излизаше от басейна гола, и се люби с нея в масажната стая. Ладиса харесваше едрата масивна фигура на Публикола и мъжествените му маниери. Но когато дойде при нея на лектуса ѝ с Лактия и Сетис и помоли Секст и Рем да поиграят с двете тайски близначки, тя реши, че не ѝ се иска да му позволява да си присвоява някакви права над нея.

– Не си ли задоволен от това, което вече направихме този следобед? – попита го, след като той ѝ предложи да слязат долу при басейна.

– Да, но искам много повече, Ладиса.

– Какво повече искаш? Едвам вървях, след като ме разчекна с големия си член.

– Не ме карай да мисля за това... Бях омагьосан от теб, от невероятното ти тънко тяло и от изумителния ти гаудиум – каза той, докато я галеше по бедрата. Тя облегна гръб на гърдите му и срещна погледа на красиво момче, което току-що се бе присъединило към групата им и се взираше в нея от съседния лектус.

– Знам, Публикола, и аз много те харесвам – отвърна тя и вдигна колене към гърдите си. Остави полите ѝ да паднат и откри пред младежа изпъкналите си срамни устни, покрити от препаската.

– Ароматът ти се просмуква в мозъка ми като опиат – не се отказваше Публикола. – Никоя друга не съм желал като теб.

– Разбирам те, Публикола, но в моето положение не мога да се отдам само на теб и да ощетя другите гости.

– Като този млад мъж, който те зяпа, сякаш си небесно видение? – прошепна Публикола в ухото ѝ.

– Да... Защо не ми потъркаш малко зърната, за да ме възбудиш? – каза тя задъхано и впи очи в хубавото момче.

Публикола започна да разтрива зърната ѝ. Тя леко разтвори крака. Младият мъж припълзя към нея. Цензорът се намръщи, ревнуваше като куче. Лактия и Сетис вече се опипваха със Секст и Рем и се разсъбличаха взаимно.

– Как се казваш? – прошепна Ладиса на младежа, докато той галеше с нокти препаската, опъната върху срамните ѝ устни.

– Защо ти е да знаеш? – отвърна ѝ с въпрос и я щипна по слабините.

– Защото те харесвам – каза тя задъхано.

– Ти си просто една курва – намръщи се младежът.

От своя лектус Ения забеляза, че Публикола всеки миг ще избухне. Дребничката, слаба и космата сабинянка беше гола, само по разхлабена препаска. Тя бързо отиде при цензора и отвлече вниманието му от наглия младеж.

Ладиса затаи дъх, когато красивото момче издърпа препаската ѝ.

– С колко мъже се изчука днес? – попита я с гадна усмивка и вкара два пръста в мократа ѝ вулва.

О, на Лейди много ѝ хареса това хлапе, което вероятно не беше на повече от петнайсет години, да се държи с нея като с курва! Дързостта и презрението му я възбудиха много повече от хубостта и атлетичното му тяло.

– Престани – помоли тя, останала без дъх, когато той вкара всичките пет пръста на ръката си в нея. – Причиняваш ми болка.

Без никакво предупреждение младият римлянин се изправи, сграбчи Ладиса за косата и я помъкна по пода между голите танцьори и възрастните жени, които вече бяха полусъблечени.

В някакъв транс на атавистично подчинение Лейди чу как младежът кара танцьорите да ѝ разкъсат дрехите и само миг след това тя беше напълно гола, обградена от ярки факли и барабанчици. Беше почти парализирана от бурята сексуални тръпки, която изригна в нея.

Пред изумените очи на гостите младият мъж извлече Ладиса за косата от залата и тръгна към приземния етаж. Носеше факла, която взе от поставка на стената. Блъсна Ладиса в спортната зала и заключи вратата.

Рано на следващата сутрин, след като беше безразсъдно обладавана, измъчвана, връзвана, бита и "изнасилвана" от безмилостния младеж, Ладиса излезе от спортната зала с него в състояние на пълен екстаз. Все още дишаше тежко и коленете ѝ трепереха от неговите бурни атаки и нейните трескави реакции към тях. Беше облегнала глава на рамото му, очите ѝ искряха от любов, не можеше да се отлепи от него. Не можеше да се насити на целувките му, искаше още и още. Двамата скочиха в басейна и правиха любов и там, в топлата вода.

– Е, ще ми кажеш ли името си сега? – попита тя и го целуна нежно по врата, докато двамата взаимно си подсушаваха телата.

– Мамерк – отвърна той. Името ѝ хареса. Не знаеше, че преди два месеца същият красив младеж жестоко унижи и мъчи Бризея в хазартния дом на Муций, като за малко не уби галската робиня.

– Знаеш ли моето? – попита го тя.

– Не е ли... Курва? – отвърна той и я щипна по слабините.

– Май това ти хареса, а?

– Отива ти като леопардова кожа.

– Видя ли ме край Пещерата на вълчицата?

Мамерк се намръщи.

– Да не си била една от курвите там?

– Е, бях там със съпруга си.

– О, не знаех, че си омъжена... И кой е той? Едрият мъж, който беше с теб на вечерята?

Лейди разбра, че той не знае нищо за нея, че е съпруга на императора на Рим.

– Не, съпругът ми в момента не е тук – каза тя, защото се страхуваше, че ако му каже истината, Мамерк ще избяга или няма да е толкова суров с нея.

– Хубаво... Най-добре да не му казваме каква курва си.

– Той знае... – заяви тя и се усмихна.

Мамерк я погледна с презрение. Сграбчи зърната ѝ и започна да ги извива, да ги дърпа и да ги драска. Тя пък хвана пениса му и усети как нараства и се втвърдява в ръцете ѝ. Той я ухапа по рамото, блъсна я върху кърпата и влезе в нея през задния ѝ вход. Тъй като беше в сексуалния си пик, Мамерк я обладава много пъти, и то много агресивно през целия ден. А тя поемаше силата му и му се отдаваше без мисли за болката и сигурността си. Но когато отидоха в апартамента ѝ за един късен обяд, той разбра, че е съпруга на Калигула и въпреки силната химия и желанието му да се люби с нея, които ги държаха будни и възбудени от момента, в който се видяха на вечерята, настроението му се промени.

– Мамерк, няма за какво да се притесняваш! – каза тя и го прегърна. – Цезарят е велик мъж с велик ум! Ще е доволен, ако разбере, че съм се влюбила в такъв красив млад мъж като теб.

Той поклати глава.

– Ти си бритка, не можеш да разбереш римските мъже.

– Защо си мислиш така?

– Защото това, което току-що изрече, показва, че той те държи във властта си и това те прави изцяло безинтересна за мен.

Без да каже и дума повече, Мамерк се обърна и излезе.

***

Ято лястовици прелетя покрай ръба на слънцето на изток от Неми зад Апенините на втория ден след нони (единадесетия ден на март) и възвести, че през нощта бурята се е преместила на запад, където все още се виждаше как бушува над Анциум.

В своята резиденция Калигула беше малко загрижен за съдбата на Саломе, която трябваше да пристигне в пристанището на Остия ден преди нони. Предположи, че командирът на римския ескорт е наредил малкият флот да се приюти в някой залив на островите между Неапол и Рим, преди да го настигне бурята.

Междувременно в работата по договорите с посланиците настъпи положителен обрат. Лъв Гарта, влиятелният пратеник на царя на Понтос, разви силна страст към Друзила по време на празненството при Калигула първата вечер и на следващия следобед в апартамента ѝ двамата съставиха доста приемлив контракт за царя, който можеше да послужи за модел и на другите посланици.

Тя знаеше, че той е увлечен по нея и че обожава да потрива халките ѝ, за да я възбужда, затова поправи в полза на Рим няколко от клаузите, като остави Гарта да свали туниката ѝ, и започна да работи заедно с него съвсем гола. На няколко пъти, когато възникваха противоречия по някои детайли на договора, тя сядаше в скута му и го оставяше да усети колко много желае да я люби веднага щом се съгласеше с нея. Чарът ѝ, разбира се, беше неустоим. След два часа това, което започна като тежки преговори по дръзките условия на царя на Понтос, завърши в пълно съгласие и със страстна прегръдка. Взаимното привличане на Друзила и Гарта прерасна в див секс, докато писарите в съседните кабинети преписваха калиграфски по няколко копия от договора, които на следващия ден щяха да бъдат предадени на императора с подписа на Лъв Гарта.

По-късно същата вечер Друзила показа на брат си окончателния вариант на работата ѝ с Гарта и получи одобрение по всички точки.

– Какво ли щях да правя без теб, мила ми Друзила? – каза той с искрено възхищение към патриотизма ѝ.

– Пак щеше да си най-великият римски император – отвърна тя, докато се приближаваше към него на голямата тераса на резиденцията. Братът и сестрата заедно погледаха тъмните облаци и светкавиците, които още падаха на запад над Тосканско море.

– Загрижен ли си за Саломе? – попита го тя.

– Ами не ми е приятно, че я чакам, но Гай Менузий, командирът на ескорта от три кораба, който поръчах за нея, е достатъчно опитен, за да я доведе невредима в пристанището веднага щом бурята се успокои.

– Някакви новини за заговора?

– Не... Ще трябва да чакаме още три дни. В нощта на иди гневът ми ще се стовари без никаква милост върху предателите.

– Още ли искаш да отида на югозападната порта на имението два часа преди полунощ и да отворя вратата на предателите?

– Да, ще бъдеш защитена, но не искам да ти казвам как и от кого, защото всичко трябва да изглежда естествено.

Тази нощ Лейди покани всички на изложба от картини и скулптури на най-известните художници в Рим, всичките щедро покровителствани от съпруга ѝ със средства от личната му хазна. Марция Кордия, началничката на гилдията на проститутките, която сама спонсорираше бедни художници, цял ден помага в окачването на произведенията на изкуството, а Ения организира транспорта и настаняването на самите творци. Ладиса забрави за Мамерк, който си бе тръгнал предната вечер. Наглеждаше подреждането на картините по стените на приземния етаж и поставянето на статуите в градината.

Гостите и посланиците се събраха в добро настроение в изложбената площ, за да се насладят на класическите произведения на гръцки, римски и египетски творци, повечето от които изобразяваха голи мъже и жени, възбуждащи смели еротични сцени, богове и богини, фалоси с най-различни размери и от най-разнообразни материали. Лесбия дойде в елегантна розова туника и със залепения за нея Бохрус, в чиято масивна фигура тя се нанасяше поне три пъти – и това всъщност беше причината за увлечението ѝ по него и за непрестанното ѝ желание огромният му член да прониква в нея. Агрипинила не се появи, тъй като си тръгна следобеда за вилата си в Лавиниум при любовника си Тарквиний Голат, който я чакаше там.

Хората пиеха коктейли, ядяха разнообразни сладкиши, слушаха музиката на малкия оркестър музиканти. Лейди, Ения, Ламита, Деми и Марция представиха художниците, коментираха стила им и постигнаха забележителен публичен успех. След това продадоха на търг повечето творби на най-богатите гости и събраха средства за подкрепа на изкуствата.

Друзила, Месалина, Пиралис, Мурахия и Керизия отидоха в залата за биларий и показаха доста завидни умения. В Рим тази игра се практикуваше главно от жени, а мъжете предпочитаха заровете и картите. Беше проста, затова двете етиопски чернокожи красавици я бяха научили веднага щом пристигнаха от родината си в Рим по покана на братята Скаври.

Залата за биларий се напълни бързо и превиши доста лимита си от шейсет седящи места. Калигула предложи на направят състезание и призова всички жени да играят голи. Това беше особено стимулиращо, тъй като играта изискваше участничките да се навеждат над мраморната маса, докато се целят в топките с пръчките и се опитват да избутат топките на съперничките в централната дупка, като пазят своите да не паднат там.

Двайсетина млади жени – Ладиса, Друзила, Месалина, Ения, Марция, Мурахия, Керизия, Пиралис, Деми, Лесбия и Ламита, както и най-красивите гостенки приеха предизвикателното предложение на Калигула. Тълпата избухваше в радостни овации, когато състезателките, разделени по двойки противникови играчки, си сваляха дрехите, превръзките през гърдите, препаските или гащичките и поздравяваха императора преди началото на схватката.

Гледката наистина беше невероятна! Нима имаше нещо по-възбуждащо от великолепните голи женски тела, които се надпреварваха на билария? Видът на задните им части и разкрачените им крака привличаше погледите като магнит, когато се навеждаха над масата и се прицелваха с пръчките в топките. Още по вълнуващо беше за публиката да гледа как се разхождат и се приготвят да стрелят, без да се притесняват от мъжете, впили очи в голите им тела. Или пък може би тези изумителни жени много добре знаеха, че на мъжете им течаха лигите не заради играта, а заради начина, по който показваха прелестите си?

Безпрецедентната демонстрация на умения и чиста красота завърши с финалния мач между Месалина и Друзила – двойката мечта, която доведе тълпата до пълен екстаз. Докато победените участнички се смесваха с многобройните гости и даваха възможност на почитателите си да се докоснат до телата им, зрителите бяха така погълнати от финала, че не можеше да се определи от кое повече им се вдига адреналинът – дали от следенето на точките, от гледката към суперкрасавиците, или пък от шанса да опипат елиминираните състезателки.

Приветстваха и Месалина, и Друзила при всяка отбелязана точка и дори ги прегръщаха, целуваха и пипаха при всеки успешен удар. Веселото представление съвсем не свърши с победата на косъм на Месалина над братовчедка ѝ. Развълнуваните над сто и двайсет гости – художници, сенатори, посланици, патриции, професионални любовници, – които се бяха натъпкали в залата за шейсет души, се притискаха в търсене на интимна близост с двете красиви голи финалистки, които накрая качиха на голямата мраморна маса и започнаха да се сношават с тях, както и с Ладиса, Ения, Лесбия и останалите.

Доволен от реализацията на импулсивното му предложение, Калигула гледаше финала, притиснал голите дъщери на Бохрус от Бактрия, които го обсипваха с целувки и се чувстваха изключително горди, че императорът е избрал именно тях. Когато започна оргията и най-привлекателните жени полегнаха на масата за биларий и се устремиха към гаудиума си, подпомогнати от тълпи мъже, които се местеха от едната на другата, Калигула дискретно напусна буйната зала с двете двойнички на Роксана – младата съпруга на Александър Велики – и ги заведе в апартамента си, за да се насладят заедно на прелестите на сладкото правене на любов.

***

На следващата сутрин – третия ден след нони (т.е. дванайсетия ден от март) – императорът финализира договорите с осемте посланици. Всичките бяха съставени по модела на документа, който изработиха заедно Лъв Гарта от Понтос и Друзила.

След като отвърна на римския поздрав на превъзбудените си съюзници, които признаха величието на Рим и пълната с въображение, щедра, свободолюбива и либерална философия на младия владетел, Калигула прие пратеник на пристанищните власти в Анциум. Той му предаде послание от командира Гай Лаврентий Менузий, с което се известяваше за засядането на "Седмият воал". Калигула го прочете и написа отговор веднага, с който го молеше да акостира в Анциум вместо в Остия.

Същия следобед Ения заведе инкогнито Лейди на пазар в селцето под имението. Купиха си характерни за региона огърлици и медальони, произведени от местни занаятчии. Ения настоя да си вземат и купа топла рибена супа от близкия магазин, която продаваха само на щанд, нямаше маси.

– Виж това – посочи Ения дървения знак, окачен на стената. Беше реклама за трупа от петнайсет акробати, които щяха да изнесат представление на селския площад вечерта на иди. Съвсем случайно трима от акробатите – красиви етруски мъже – влязоха в магазина и заговориха на висок глас за проблемите, на които са се натъкнали, докато намерят подходяща спортна зала за репетиции.

Ения ги заговори и започна да флиртува с тях. Ладиса беше силно очарована от приключенията, с които се похвалиха, и особено от единия мъж на име Урсус, облечен в кожена жилетка на голо над косматите си гърди въпреки студеното време навън. На Урсус не му трябваше много време, за да разбере, че красивата руса бритка е доста темпераментна. Без да казва и дума, той свали дългото ѝ палто, след това я хвана за ръката и я отведе в къс тъмен коридор, водещ към тоалетната.

Притисна Ладиса до стената, свали туниката ѝ, тя разтвори жилетката му и потри голите си гърди в косматия му гръден кош. Усети ерекцията му, както и ръката му, която дърпаше препаската ѝ настрани, докато я повдигаше. Тя увисна гола на врата му, целуваше го, разтваряше крака и дишаше тежко, както винаги правеше, когато в нея влизаше голям и твърд член. Вдигна краката си към гърдите му, за да го пусне докрай в себе си, а той подпря задните ѝ бузи с огромните си длани и започна да я чука с бясна сила. Тя се задъха силно, захапа раменете му, за да потисне писъците си, и започна да му отвръща бурно. Той влезе много дълбоко в нея и тя свърши, като го сграбчи за мускулестия задник и се разтресе под мощните му тласъци.

След това, все още гърчеща се от удоволствие, Ладиса коленичи зад него. Урсус се подпря с ръце на стената, а тя постави лицето си между косматите му задни бузи. Започна да лиже и смуче ануса му, като мастурбираше пениса му с двете си ръце, докато той не се изпразни. Тя бързо се премести отпред, пое го в устата си, за да се наслади на мощните взривове от сперма. Погълна всичко, което той изстреля.

– Защо не поканиш цялата трупа акробати да изнесат представление пред нас? – прошепна Ения в ухото на Ладиса, когато тя се върна е Урсус. Беше се позабърсала малко с кърпа, чувстваше се весела и все още развълнувана от внезапното утоляване на копнежите си.

Лейди се съгласи и Ения бе натоварена с организацията по довеждането на петнайсетимата етруски акробати в имението следващия следобед.

Когато се върнаха във вилата, Ладиса се втурна при Калигула и му разказа какво е правила с Урсус.

– О, Ладиса... От теб направо ми спира дъхът – промълви той и я сложи на леглото си. Завря лице в слабините ѝ, за да опита прекрасната влага, появила се след сношението ѝ с непознат.

– Да, да... любов моя. Целувай ме! Вземи ме! Толкова бях палава, че чак ме е срам да ти разкажа – простена тя.

Това още повече възбуди Калигула и той я принуди да му каже какви ги е вършила с Урсус в коридора на хранителния магазин и докато тя разказваше, той я люби страстно като полудял.

Привечер, докато гледаха залеза над далечното Тосканско море от терасата на една от бойниците, той видя, че бурята окончателно е утихнала и Саломе със сигурност ще пристигне на следващия ден.

– Очакваш доста от нея, нали? – попита го Лейди. Знаеше, че той няма търпение да се срещне с принцесата от рода на Ирод.

– Да... Утре вечер искам да ми покаже прочутия си танц.

– Няма ли да е прекрасно, ако ѝ се насладиш сам, без други хора наоколо? – прошепна му тя и го целуна по шията.

Ладиса и Калигула се съгласиха, че на следващата вечер ще направят отделни празненства. Тя му съобщи, че ще покани трупата акробати и сама ще забавлява гостите си, а той би могъл да предложи на своите танца на Саломе.

– И на другия ден ще си разказваме какво се е случило и ще правим любов отново и отново.

– Лейди... скъпа! Създали сме възможно най-дълбоката връзка, която две специални души могат да имат на този свят.

– Знам, любов моя... Чувствам се толкова твоя! Твоя съм с костите си, с вените си, с всичко, което правя, само и само за теб!

Сърцата им биеха в съзвучието на истинската любов, в хармония със самата природа. Сетивата им се сляха в едно отново, нагрети от страстта, направо там, на бойницата на резиденцията, до парапета, на мозайката на пода. Калигула беше все още само на двайсет и пет години, а Ладиса на осемнайсет и те изпитваха един към друг такова желание, каквото само любовта може да породи на тяхната възраст.

Рано сутринта на четвъртия ден след нони, два дни преди иди на март, Бризея започна да събужда Друзила с нежни целувки по шията.

– Обичам те, господарке – прошепна тя в ухото ѝ.

Спящата Друзила простена и се обърна към нея.

– Никога няма да престана да те обичам, дори когато спиш – прошепна отново робинята.

Друзила я прегърна, без още да отваря очи.

– О, скъпа... – промърмори тя.

Бризея я целуна лекичко по устните. Спяха заедно през последните нощи и бяха станали дори по-влюбени отпреди.

– Писарят ти ме помоли да те събудя – каза Бризея и я целуна отново по устните.

– Ммм... – направи гримаса принцесата. – Колко е часът?

– Малко преди изгрев.

Друзила изпръхтя недоволно и се обърна.

– Имаш много работа за вършене, прекрасна ми принцесо – настоя Бризея, като масажираше раменете ѝ и я целуваше по шията.

След горещата вана Друзила отиде в кабинета си, седна зад бюрото и прегледа съобщенията си. Калигула ѝ бе оставил бележка, с която я информираше, че Саломе пристига всеки миг на пристанището в Анциум, и искаше от нея да организира подходящо посрещане. Посланиците на Комаген и Итурия, които имаха апартаменти в същата сграда, пък ѝ благодаряха за решителната дипломатическа намеса, обявяваха, че след приключването на мисията им са решили да се върнат в Рим преди обяд, и я молеха да се свърже със съпругите и дъщерите им, които били настанени в резиденцията на Ладиса, и да им каже да се приготвят също за отпътуване. В кратко писмо Акилий Требелий, трибунът на преторианците, отговарящ за наблюдението на двореца в Рим, я уведомяваше, че е чул слухове за брожения сред италийците на изток от Рим и дори за заговор срещу императора край Неми. Публий Сертик, скаутът, който ѝ помогна при мисията у Катег, трябваше да пристигне малко след пладне, за да се заеме с охраната. Херберт, началникът на батавските охранители, ѝ съобщаваше, че през нощта петнайсет от четиридесетте коня, които пазачите държаха във фермата под имението, са намерени мъртви, вероятно отровени, а десет от животните били още живи, но тежко болни.

С обичайната си пъргавина Друзила нареди двама скаути да проучат веднага етруските акробати, да проверят оборудването им и да ѝ представят писмен доклад до два часа след пладне. След това се видя с Херберт и двамата обсъдиха сериозния проблем с вероятното отравяне на конете. Батавският вожд, както и всички останали освен нея самата и брат ѝ, не знаеше нищо за конспирацията, затова предположи, че в сеното на конете е попаднала отровна трева и това ги е убило. Друзила се престори, че е съгласна, но се замисли, че инцидентът е доста подозрителен. Всъщност Херберт също имаше известни подозрения, но не искаше да тревожи Друзила по време на почивката ѝ. Тя обаче го помоли да усили охраната на фермата за всеки случай.

– Колко охранители можеш да отпуснеш да ме придружат на пристанището в Анциум, за да посрещнем важен гост днес? – попита тя Херберт.

– Не повече от десет – отвърна той.

Достатъчно са, помисли си Друзила. И нареди на верния германски воин да се погрижи десетимата охранители да я чакат във фермата с конете си един час преди пладне.

След като Херберт излезе от кабинета ѝ, тя написа бележка на управителя на резиденцията на Лейди да изпълни исканията на посланиците и да предупреди съпругите ѝ дъщерите им да се приготвят за отпътуване преди пладне. След това прочете писмото на Акилий, но слуховете за брожения сред италийците не я разтревожиха. За пряко нападение на добре охраняваната вила, построена високо над езерото Неми, ще са необходими поне хиляда въоръжени мъже, а също така и артилерия, помисли си тя. Нямаше сведения италийските народи – а те всички бяха римски граждани – да са събирали и обучавали войски. Пък и какъв интерес биха имали те от свалянето на императора, като се имат предвид огромните им придобивки от земи и средства за развитие на собствените им начинания, които Калигула им бе осигурил?

След приветстването на Саломе на пристанището в Анциум Друзила покани принцесата от рода на Ирод в собствената си носилка. Въпреки че се виждаха за първи път, те разговаряха като стари приятелки за бурното плаване, за засядането край Вентузия, за прочутия танц със седемте воала.

– Брат ми е слушал толкова много за теб и танца ти, че няма търпение да се видите и да се наслади на изпълнението ти.

– Тази вечер ли? – попита Саломе малко изненадана.

– Да. Искаш ли да го зарадваш?

– Ще трябва да се допитам до партньорите ми и да видя дали са готови.

– О, да не би някой да е пострадал по време на бурята? – попита Друзила.

– Не мисля, но пиха като сюнгери, след като бяхме спасени от римските бойни кораби.

Те се засмяха, след това си поговориха за роднини, династични връзки, за римската външна политика на сдържаност спрямо партанците, от която Саломе силно се интересуваше, тъй като те бяха завладявали Палестина няколко пъти в миналото и само военната мощ на римските легиони, разположени в Йерихон, и заплахата от война с Рим спасили падането на царството на Ирод.

– Сега са се насочили към Армения – добави Саломе, която очевидно беше добре информирана за делата в Близкия изток.

– Знаем... Брат ми току-що подписа серия договори с всички царства около Армения. До два месеца ще формираме силна коалиция и ако партанците наистина се канят да нападнат нашите съюзници от Армения, ще бъдем безпощадни с тях, повярвай ми, Саломе.

Екзотичната чувствена брюнетка кимна. Тя знаеше, че римляните никога не се шегуват, когато ставаше въпрос да накажат дръзките си врагове.

– Знаеш ли какво, Друзила? – попита Саломе със загадъчен глас. – Чувала съм, че брат ти е висок и красив млад мъж. Но ако искаш да танцувам за него и той да получи цялата тръпка от откриването, ще се представя по-добре, ако не се запознавам с него преди това.

Същия следобед Друзила настани Саломе и нейните десетима партньори – петима музиканти и петима танцьори – в къщата за гости, освободена от двамата посланици, но ѝ каза, че може да остане и в апартамента, запазен за нея в голямата резиденция. Уговориха се да е готова за представлението преди вечеря, два часа след залез.

На бюрото си Друзила намери доклада за петнайсетте етруски акробати. Не беше открито нищо нередно около самоличността, заниманията им и оборудването, което внесоха в имението за представлението. Тя подписа пропуските им и ги предаде на скаутите, които отговаряха за сигурността на главния вход.

– Това е последната нощ на истинската ни почивка – изрече на глас имперската принцеса. – Нека я направим незабравима!

32.

Цялото имение бе светнало от запалените факли – по пътеките, над фонтаните и езерцата, около скулптурите, на главната порта, на входовете на двете резиденции и около вратите на петте къщи за гости. Многобройни групички от елегантни мъже и жени весело разговаряха и се смееха в градината, докато музикантите изпълняваха популярни мелодии, а слугите сервираха вкусни предястия.

Ения и Лесбия предложиха на някои от гостите да се присъединят към събирането на Ладиса, а Месалина и Ламита приканваха по-зрелите към резиденцията на Калигула, за да гледат така наречения от тях "специален танц", без да споменават, че той ще бъде изпълнен от прочутата Саломе, чието пристигане в имението все още бе добре пазена тайна. В двете зали за празненства обаче не бе останало почти никакво свободно място и гостите, които не успяваха да се настанят в тях на някои от лектусите, се трупаха на входовете или чакаха в съседните стаи.

– Защо не ми позволиш да те придружа, домина, и да седна зад теб тази вечер като твоя вярна робиня? – попита Бризея, докато оправяше за последно грима и прическата на Друзила.

– Искаш да видиш танца със седемте воала, нали?

– Да... Чувала съм, че е най-невероятният танц, който някога светът е виждал.

– Добре, Бризея. Ще направя изключение само за този специален случай, но не искам да ревнуваш, ако флиртувам с някой, който ми харесва.

– Не се тревожете, ваше височество. Ако почувствам, че ревнувам, веднага ще си тръгна – обеща гордата галска робиня.

– Е, аз ти позволявам да си мила с мъжете, но ако някой започне да те задява, трябва да му кажеш, че си робиня, ясно ли е?

– Разбира се, домина. Но тази вечер няма да има мъже, които да разпалват фантазиите ми.

Докато през главната порта преминаваха последните гости, дошли от близките вили или от странноприемницата долу в селцето, Публий Сертик остави задълженията си и се приближи към Месалина в градината, след като един от скаутите му пошушна, че тя е там.

– Виждала ли си някога Пещерата на пъстрите водопади? – попита той ослепителната Валериевата принцеса, след като ѝ се представи набързо. Стори му се, че и тя го харесва колкото и той нея.

– Не, къде се намира?

– Близо до езерото под имението.

– Да не би да ми предлагаш да ми я покажеш?

– Да. В нощите преди пролетното равноденствие ефектът е направо омагьосващ.

– Добре... Как ти беше името?

– Публий Сертик... Знаеш ли какво, Миси. Ще те чакам точно тук след танцовото изпълнение.

– Няма ли да гледаш Саломе?

– Боя се, че не. Дежурен съм, докато всички гости влязат – отвърна той тъжно, което развълнува Месалина.

– Ще дойда веднага щом хвърли и седмия воал – обеща тя и целуна набързо младия мъж.

Муций премина през охраната, когато Месалина се отдалечаваше от хубавия скаут. Въпреки дебелото си шкембе и огромната шапка, сводникът се втурна към нея, приближи я отзад и я хвана под ръка.

– Как се чувстваш тази вечер, скъпа? – попита я с щастлива усмивка, на която тя отвърна с хладен поглед.

– Какво си направил с майка ми, мръсен дъртако? – изстреля тя.

– Майка ти?... Не знам нищо за майка ти – отвърна сводникът с обичайното си невинно изражение.

– Лъжец... Една приятелка проститутка ми прати писмо от Атина, в което пише, че Домиция Лепида се чука с клиенти в същия игрален дом, в който прати и мен.

– Миси, Миси... Може да е отишла там сама или с някой покровител – излъга Муций, който всъщност бе уредил престоя на Домиция Лепида в домовете си, но бе обвързан със същата клетва, която даваше на всичките си проститутки, включително и на Месалина.

– Не можеш да говориш за това, нали? – досети се тя и се взря в очите му.

– Разбира се, че не... Но си помисли, на трийсет и пет години, че и на доста повече, жените се нуждаят от толкова секс, колкото и ти. И както много добре знаеш, няма по-добър начин за утоляване на копнежите от работата в място, където идват тълпи от мъже, за да ти дадат това, което искаш, и дори да ти платят, задето си се забавлявала заедно с тях.

Миси притвори очи и поклати глава. Гледаше хитрите му черни очи, които блестяха самоуверено. Наистина вярваше на всяка дума. Но и по същество беше прав, помисли си тя. Нямаше причина да си мисли, че майка ѝ не е развълнувана и щастлива, също като нея, когато бе на същото място.

– Ще се опиташ ли да наемеш и Саломе? – попита тя capкастично и тръгна с него към резиденцията на Калигула.

– Ще съм много доволен, ако мога да даря принцесата от рода на Ирод с малко чувствени изживявания, но никога не съм планирал да наемам когото и да било. Трябва да стане от само себе си и под егидата на Венера.

В залата за празненства на Лейди на гостите бе сервирана вкусна вечеря, а през това време артисти, певци, поети, танцьори и комици се редуваха на сцената, за да ги забавляват. Ения бе предвидила етруските акробати за края на вечерята, към два часа преди полунощ. Лесбия и Бохрус вече лежаха един до друг на лектуса си на последния ред срещу група млади мъже и момичета, сред които Пиралис, която се опитваше да спре Евтикий и Апелий да я разсъблекат още от самото начало.

– Искаш ли да пренасоча вниманието му към някое друго момиче? – попита Ения Ладиса, забелязвайки, че Публикола се приближава към нейния лектус медиус.

– Не, не веднага... Може би по-късно – отвърна Лейди, която обичаше да разговаря с цензора и – защо не? – да се радва на очевидното му желание към нея.

Междувременно в резиденцията на Калигула прочутият танц на Саломе бе предшестван от представление с дресирани маймуни и папагали, които изпълняваха номера под инструкциите на семейство джуджета. През това време слугите ненатрапчиво поставяха бронзови урни на пода. По молба на Саломе вечерята трябваше да бъде сервирана след танца ѝ, но нямаше нищо против коктейлите, арабските опиати и предястията. Когато всяко свободно местенце по лектусите беше заето от развълнуваната и изпълнена с очакване тълпа, Калигула се появи сам през завесите на южната страна в една от най-впечатляващите си бродирани роби. Множеството, както винаги, стана на крака, за да го аплодира.

Сред овации и възгласи Друзила влезе след брат си в една от най-атрактивните си рокли, направени от Петроний. Последваха я Мурахия и Керизия в ярките си африкански костюми, заедно с Хортензий и Умбраций Скавър. Малката процесия мина по дансинга и се отправи към срещуположната страна, изкачи петте мраморни стъпала, водещи към огромния лектус медиус сред коринтските колони. Калигула зае централното място на лектуса между етиопските красавици и братята Скаври. Друзила отиде до един страничен лектус на първия ред, където я посрещнаха Месалина, Тит Квирит, Деми, Муций, Ламита, Калист Примус, който заемаше съседния лектус, и разбира се – Бризея, която се мушна зад своята домина. Бе облечена в проста, но елегантна туника и бе привлекателна както винаги.

Най-накрая се появи Саломе заедно с петима музиканти, облечени в еднакви хитони със златисти ленти. С влизането те засвириха екзотична близкоизточна музика на обои, флейти, барабани, цимбали и тамбури. Слугите загасиха всички факли и маслени лампи в залата. Трима атлетични танцьори, чиито глави, коси и тела бяха изцяло намазани със сребрист крем, а гениталиите им – покрити с малки златни препаски, изскочиха на дансинга, жонглирайки с горящи факли. Подскачаха и танцуваха изкусно, демонстрираха сила и стил. Малко след това излязоха и двама атлетични чернокожи африкански танцьори със същите златни препаски на гениталиите и също започнаха да жонглират с факли под бурните възгласи и аплодисменти, които те след малко укротиха, като дадоха знак за тишина, за да усилят напрежението от появата на самата Саломе.

И тя се появи, съблазнителната красавица от рода на Ирод. Черната ѝ къдрава коса беше пусната диво и свободно, прибрана само от златна панделка, завързана около великолепното ѝ високо чело. Огромните ѝ пронизителни тъмни очи бяха станали още по-красиви с грима в синьо и черно, плътните ѝ устни грееха с червено багрило. Саломе започна да танцува под възбудените погледи на зяпналата публика. Движеше се от входа към лявата и дясната страна на дансинга, измежду музикантите, които свиреха ту в бавно, ту в бързо темпо, сред горящите факли на танцьорите си. Около тялото ѝ се вееха седем големи воала, всеки в различен цвят. Виждаха се само стройните ѝ мургави крака, босите стъпала и гривните на глезените, обсипани със скъпоценни камъни и с малки кръгли звънчета.

Съблазънта на изпълнението ѝ разпали още от самото начало желание у всички. Аплодисментите и възгласите отново бяха укротени от петимата танцьори, които заплашително размахаха факлите си към публиката от двете страни на дансинга. След това бързо взеха шепа ароматен тамян на прах от бронзовите урни и го хвърлиха върху факлите си. Веднага плъзна дим в различни нюанси на синьото. Саломе закачливо разлюля бедра, ръце, длани, стъпала и всяка част от тялото си. Движеше се в съвършена хармония с музиката, много предизвикателно преминаваше покрай голите танцьори. Двайсет и една годишната Саломе свали първия (син воал) и го размаха към тълпата. Танцьорите я наобиколиха, хвърлиха още тамян върху факлите и ги развяха около нея. Когато синият дим бързо се стопи, синият воал също изчезна.

Един по един, всеки път със същия специален ритуал, Саломе свали още четири воала сред факли, изригващи дим в цвета на парчето плат. Накрая остана само с два – ален и златен, които разлюляваше, като движеше добре закръгления си ханш, изпъкналия си задник, тънката талия и прекрасните си гърди. Въпреки, че копринената материя беше съвсем тънка, зърната и триъгълника ѝ се виждаха съвсем слабо и загадъчно, а Саломе продължаваше да танцува като богиня.

Самата тя беше впечатляваща и съблазнителна като танца си. Най-поразителното ѝ качество беше талантът ѝ. Той вибрираше с всяка част на тялото, която тя искаше да покаже на публиката, независимо от другите части, с различен интензитет и скорост. Полувидимите потрепвания и еротичните пулсации на ханша, корема и задните ѝ части, ръцете, раменете и краката предизвикаха викове, възгласи и аплаузи из цялата зала, които вече не можеха да бъдат укротени от танцьорите. Двамата чернокожи африканци се приближиха до лектус медиус и осветиха Калигула, който лежеше върху плюшените възглавници между Мурахия и Керизия, и двете вече напълно голи, покрити с много прозрачни сребристи воали.

Двама от боядисаните в сребристо танцьори застанаха от двете ѝ страни, а третият – зад нея. Тогава Саломе започна да танцува изключително за младия и красив император, впила очи в неговите. Въртеше и вдигаше главата си в негова посока многократно, не гледаше никой друг и не се усмихваше. Тримата сребърни танцьори я вдигнаха и завъртяха, а тя продължаваше да танцува във въздуха и да си играе с последните два воала, но така и не показа най-желаните части от тялото си, те само от време на време се загатваха едва-едва за малко. Вдъхновена от натрапчивата музика, в която се включиха всички инструменти, Саломе правеше пируети, подскачаше между тримата си партньори, в близост до факлите, плъзгаше колене по мраморния под.

Темпото на музиката се смени драматично, тя стана бавна, но въпреки това силно акцентирана от нестихващия ритъм на барабаните. Принцесата от рода на Ирод чувствено и артистично свали златния воал от тялото си и го накара да изчезне сред ярък златист дим. Остана завита само в седмия ален воал, играеше си с него все едно е неин любовник, когото люби, но пак частите от тялото ѝ, в които всички се взираха, останаха скрити за публиката. Тя продължаваше да танцува, като люлееше ръце и бедра, и да изразява силата на артистичния си транс с блесналите си черни очи. Изкачи стъпалата към Калигула, а петимата танцьори размахваха факлите си около нея. Мурахия и Керизия се отдръпнаха. Саломе се зарадва. Вече танцуваше само и единствено за най-властния мъж на земята, който не беше някой дебел стар източен сатрап, а атлетичен, рус млад мъж с момчешки вид, чиито сивозелени очи не се откъсваха от тялото ѝ и се опитваха да проникнат и в ума и душата ѝ като очите на самия бог на любовта.

О, колко вдъхновена се чувстваше Саломе! Колко дълбоко беше удоволствието ѝ да я гледа той от толкова близо! Надвеси се и разкри само за неговите очи гърдите си, като дръпна ръба на седмия воал надолу и той бавно се плъзна по зърната ѝ, от което те настръхнаха като два малки пениса. Завъртя се, за да има той възможност да оцени извивката на ханша ѝ, приятните потрепвания на задните ѝ части. След това отново застана с лице и започна да потрива аления воал между краката си, като все още криеше центъра на чувствената си природа. Не спираше да тресе корема си, докато приклякаше на една педя от главата му, провесваше воала над лицето му, покриваше очите му и даваше само на него възможност да помирише аромата ѝ и да усети желанието ѝ да му принадлежи. Танцуваше и вибрираше, без да докосва тялото му, навеждаше се над него, потриваше устни в неговите, отваряше уста, когато и той отваряше своята.

Изведнъж, възбудена от завладяващата музика, трескавото темпо на барабаните и размахването на факлите, Саломе изпищя и се изправи. Върху факлите се посипа ален тамян. Обви я гъст дим и тя вдигна седмия воал, гърчейки се като кобра в червената мъгла. Танцьорите я наобиколиха, колкото да има време да накара и седмият воал да изчезне като останалите шест. Когато димът се разпръсна, Саломе държеше дланите си прилепени една към друга високо над главата си. Движеше бедрата си и свободна от всички воали показваше цялата красота на голото си тяло. Танцуваше около лектус медиус, а цялата изпаднала в екстаз тълпа бе скочила на крака, за да ѝ покаже обожанието си.

Вярна на обещанието си към Публий Сертик, Месалина бързо се измъкна от залата, проправяйки си път през омагьосаните от изпълнението на Саломе гости.

Калигула не можеше да откъсне очи от Саломе. Чувстваше как от слабините ѝ се излъчва чиста похот. О, да... прекрасната принцеса от рода на Ирод беше възбудена, искаше да му покаже прелестите си и настояваше той да я целуне веднага и да усети силните ѝ пулсации. Сред възгласи и аплодисменти тя клекна отново над лицето му, показа му се изцяло, но този път съвсем гола, без воали между краката. Погледът на Калигула се замъгли пред спиращата дъха красота на набъбналите ѝ срамни устни и съвършените размери и пропорции на вулвата ѝ, намираща се под изпъкналата ѝ пубисна кост и покрита с гъсти къдрави черни косми, които се протягаха очарователно към цепката ѝ. О, колко сладък и силен беше вкусът на истинската ѝ същност! Как приятно я притискаше към устата му, продължавайки да танцува в ритъма на музиката! И колко мощен беше захватът на ръцете му върху задните ѝ части! Колко бързо ги пусна той, за да сграбчи зърната ѝ и да започне да ги щипе, за да усили еротичната ѝ реакция! Колко вкусно потрепваше клиторът ѝ между устните му, докато го смучеше както пчелата смуче нектар от червената роза, а след това започна и да го хапе, от което я побиха тръпки.

– Почакай, цезаре. Танцът ми е още не е свършил... – каза тя задъхано. След това притисна слабините си към устата му и срамните ѝ устни обгърнаха езика му, който проникна в отвърстието на нейното удоволствие. Но когато навлезе по-дълбоко в нея, тя стисна вагината си и той усети, как един ефирен език отвръща на целувката му и се шмугва между зъбите му. Калигула го захапа. Тя започна да отдръпва слабините си нагоре. За негово учудване се оказа, че стиска в зъбите си аления воал! Колкото повече тя се отдалечаваше, толкова по-голяма част от него се измъкваше навън... Публиката беше като хипнотизирана. Музикантите усилиха ритъма на барабаните. Танцьорите замятаха тазовете си и приближиха факлите към нея. Саломе танцуваше гола, без да сваля очи от Калигула. Слезе по стълбите и продължи да отстъпва. След седмия, завързан за него от вагината ѝ се измъкна шестият воал, а след това, докато тя стигне до другия край на дансинга – и останалите. Всичките воали, завързани един за друг, се простряха през цялото помещение от слабините ѝ до устата на императора.

Наобиколена от партньорите си, Саломе виеше ханша си и размахваше ръце към Калигула. Силен звук на цимбали привлече вниманието на публиката и златните препаски на танцьорите паднаха! Пет ерекции се въздигнаха пред очите на гостите и започнаха да се потриват в полюляващите се бедра на Саломе. Тя извади и последния (всъщност – първия) син воал от вулвата си и затанцува обратно към лектус медиус, като прибираше един по един воалите обратно с ръце и преминаваше между партньорите си, сякаш отказваше твърдите членове, които те ѝ предлагаха. Все пак се спря на няколко пъти, за да потанцува с тях и да допусне ерекциите им по-близо до себе си, дори между краката си, което я подмокри още по-силно. След това се втурна обратно към Калигула и грабна и последния седми воал. И седемте бяха влажни от соковете ѝ. Танцьорите спряха в подножието на мраморните стъпала, докато Саломе се надвесваше над императора и го покриваше с воалите, целуваше го и бавно се нанизваше на ерекцията му.

– Нима и двамата не искаме това още от преди да се срещнем? – прошепна му тя.

– Хубаво е, когато мечтите се сбъдват, нали?

– О, да... Наистина е много хубаво – каза задъханата Саломе и го усети дълбоко в себе си.

***

В този миг, независимо едно от друго, в двете резиденции и в други части на имението се случваха паралелни и едновременни събития.

При Ладиса пет от общо петнайсетте етруски акробати започнаха да пренасят оборудването в залата, за да се подготвят за представлението. Останалите десет, водени от Урсус, се придвижиха бързо в сенките на градината въоръжени с ками и нападнаха шестимата скаути, които все още охраняваха главния вход, докато дворцовите особи и гостите гледаха представления в двете резиденции. Преди дори да успеят да извикат за помощ, шестимата скаути бяха пратени във вечността за един кратък объркан миг. Портата бе отворена веднага от етруските убийци. Две дузини мъже, увити в сагуми (военни наметала) с качулки на главите, с гладиуми и малки кръгли щитове, а някои и с копия, се втурнаха в тъмното през отворената врата в имението и се отправиха към резиденцията на Калигула.

Като стигнаха до нея, закачулените мъже се разделиха. Половината, предвождани от Катег и Тулий Сергий се промъкнаха отзад, а останалите, начело с квестора Лициний Сцевола се приготвиха да атакуват пазачите на главния вход. Месеци преди това се бяха снабдили с подробни планове на имението и на сградите в него, затова Катег намери лесно една малко използвана врата и заедно с дузина мъже влезе в коридор, водещ към залата за празненства.

Спряха и внимателно се ослушаха. Музиката и виковете от пиршеството бяха единствените звуци, които се чуваха по коридора.

– Никой не подозира нищо – прошепна Тулий Сергий на Катег.

Сенаторът самодоволно се ухили. Беше изиграл Друзила да повярва, че нападението на имението е насрочено за следващата вечер, и то с нейна помощ. Но хитро удари предишната нощ, за да изненада охраната на Калигула.

Но не за дълго обаче. Двамата батавски пазачи, които патрулираха край близката зидана ограда, забелязаха на главната порта етруските, влачещи телата на шестимата убити скаути, и другите въоръжени мъже, които нахлуваха през отворените врати. И вдигнаха тревога.

– Какво става? – възкликна Месалина, която се целуваше със Сертик до оградата на една от къщите за гости далеч от главната порта.

Сертик замръзна, опитвайки се да разпознае звуците. В далечината се чуха бойни възгласи на батавски език. Отряд от батавски охранители се втурна към портата и връхлетя върху мъжете, които вече бяха проникнали в сградите. Сертик хвана Месалина за ръката и забърза с нея по посока на виковете. Беше се разразила битка. Закачулените нападатели бони бяха убити от жестоките батавци, а през портата се втурнаха още петдесет души на коне и заклаха шестима охранители. Още германски охранители затичаха към тази част на имението и започнаха да прерязват гърлата на ездачите, но също претърпяха загуби. Нови закачулени заговорници влязоха през двете по-малки врати, изоставени от батавците, които се притекоха на помощ при главната порта.

Щом чуха тревогата, последвана от първите шумове на сборичкванията пред портата, Сцевола и хората му нападнаха германските гардове на главния вход на резиденцията на Калигула. Ками и копия проляха кръв и от двете страни. Други охранители и скаути, които наглеждаха резиденцията отвътре, също чуха шума от схватките и бързо излязоха през главния вход, за да видят какво става. Тъй като Калигула бе подготвил контраатаката за следващата вечер, нападателите изненадаха всички.

В резиденцията на императора Катег хвърли поглед към колоните, обграждащи лектус медиус. Видя голата Саломе да взима последния воал и да се качва по стъпалата, за да го постави върху Калигула. След като прецени обстановката, въоръженият сенатор се опита да идентифицира гостите и позна Друзила, полегнала на един лектус сред приятели в западната страна на залата.

– Видя ли я? – прошепна Катег на Тулий Сергий и му посочи Друзила.

– Да, видях я.

– Вземи пет души и вървете при задния вход – нареди Катег на Сергий и му показа прохода, който водеше зад западната стена. – И ударете веднага с всички сила.

Преди някой да се усети какво наистина става на главната порта и в самото имение, групата на Катег атакува фронтално Калигула. Саломе, която беше върху него, съзря нападателите веднага щом се втурнаха иззад колоните и насочиха ками и мечове към тях, викайки: "Смърт на тирана!" Принцесата от рода на Ирод беше бърза като пантера и се претърколи заедно с Калигула от лектус медиус, но преди това изрита силно в слабините първия нападател. Катег падна на пода, стиснал чатала си с ръце, и изпусна гладиума си. Гостите скочиха и побягнаха. Жените пищяха ужасени. Петимата танцьори се хвърлиха към Саломе, за да я предпазят, като за момент успяха да спрат насилниците.

Двама мъже хвърлиха копия към императора. Той избегна и двата удара и докопа едното копие. Голата Мурахия бързо пролази да вземе гладиума на Катег. Сграбчи го. Сенаторът пъргаво отстъпи и избегна ударите ѝ. Един от нападателите я хвана. Калигула го прободе с копието. Хортензий, Умбраций и Керизия се втурнаха да помогнат на императора. Керизия беше посечена в рамото. Умбраций скочи да види какво става с нея, но беше обезглавен. Навсякъде пръскаше кръв. Двамата танцьори, които държаха Саломе да не скочи обратно в битката, бяха съсечени. Стаята за забавление се превърна в касапница.

Докато Катег нападаше Калигула, Тулий Сергий и петимата му обучени убийци скочиха през лектусите към западната страна и насочиха мечове, ками и копия към групата на Друзила. Муций, Тит Квирит и Калист успяха да се справят с част от тях. Двама паднаха. Муций грабна изпусната кама и уби един от нападателите. Друзила скочи, като видя как Катег атакува брат ѝ. Тулий Сергий хвърли копието си по нея. Бризея също се надигна и блъсна принцесата на земята, като така ѝ спаси живота, но пое смъртоносното копие с гърдите си и падна, обляна в кръв.

Сергий извади меча си.

– Тази нощ, прекрасна ми принцесо, моята република се възражда!

– Убиец! – извика Друзила и избегна удара му.

Тит извади кама срещу Тулий Сергий и го накара да отстъпи, докато Муций и Калист отблъскваха другите нападатели и не им позволяваха да достигнат принцесата.

Друзила изпълзя при Бризея и извади копието от гърдите ѝ. От ужасната рана изригна кръв. Смелата галка се тресеше в предсмъртна агония. Друзила я прегърна, обляна в сълзи.

– Не, скъпа, не! Не умирай, моля те! – изплака имперската принцеса и я целуна.

– Пази се... домина – промълви Бризея. – Обичам... те... завинаги... оо! – Тя потръпна. Друзила я целуна. Бризея отвори уста, от която по брадичката на Друзила се стече кръв. Забравила за опасността около нея, принцесата избухна в стонове, като отчаяно прегръщаше любимата си Бризея, която вече се бе отпуснала безжизнена в ръцете ѝ. Сергий рани Калист в гърдите и се приготви да обезглави беззащитното момиче.

Само за миг Муций успя да грабне един гладиум и наръга съсредоточения Тулий Сергий в корема, след това завъртя гладиума из вътрешностите му и го разпори.

– Върви при Херон, той ще се погрижи за теб и за републиката ти! – изрева Муций на видния конспиратор, който падна изкормен и умря бавно в страшни мъки. След това византийският сводник отблъсна друг нападател, защитавайки Друзила. Тит нанесе унищожителен удар на друг. Деми и Ламита скочиха върху изненадания мъж. Деми му отхапа ухото. Ламита грабна гладиума му и го забучи в сърцето му, като от това цялата бе обляна от топлата му кръв.

Четирима въоръжени скаути и трима батавци си проправиха път през паникьосаните жени в залата, които се тълпяха на голямата входна врата, за да избегнат кръвопролитието. Като видяха, че Тулий Сергий е мъртъв, останалите четирима мъже от групата се разпръснаха и бързо се оттеглиха през прохода.

Катег също отстъпи назад заедно с четиримата към коридора зад лектус медиус и остави трупа на убития от копието на Калигула.

– Нападат и отвън, цезаре! – извика един от скаутите.

– Обградени сме! – изкрещя друг.

Пред главната порта, малко след като двамата патрулиращи батавци вдигнаха първата тревога и преди Катег да нападне Калигула, десетимата фалшиви етруски акробати оставиха терена в ръцете на други конспиратори и се втурнаха към резиденцията на Ладиса. Четирима скаути охраняваха входа ѝ.

– Какво става? – попита един от скаутите, когато фалшивите акробати им обърнаха внимание върху шума, който се вдигаше от главната порта.

– Група пияни млади мъже се опитват да влязат – отвърна Урсус. Скаутите настояха да го претърсят и неговите приятели се наредиха на опашка. Но в ръцете им блеснаха остриета и за миг гърлата на скаутите бяха прерязани.

В залата за забавления на Ладиса, която бе по-малка от тази на Калигула, всички се наслаждаваха на типична римска вечеря с музика и представления. Гостите, най-вече млади хора в пищни облекла, се смееха и се закачаха. От своя лектус медиус Лейди наблюдаваше номер със салта на петимата етруски акробати – единствените от трупата с достатъчно умения, за да играят пред публика – в компанията на цензора Публикола Тудитаний. На последния ред на западната страна тринайсетгодишната Лесбия бе яхнала своя кавалер, четирийсет и пет годишния посланик на Бактрия – Бохрус, сякаш грубоватият гигант с татарски черти беше единственото нещо, което имаше значение в живота ѝ, а в този миг си беше точно така. В отсрещния край Евтикий и Апелий убеждаваха Пиралис да се съблече и я галеха под долната риза, опитвайки се да я съблазнят да прави любов и с двамата.

Когато Ения видя Урсус и деветимата му другари да влизат в залата и да се присъединяват към останалите петима акробати, тя бързо му даде сигнал. След това се приближи към Лейди.

– Видя ли, че се върна? – прошепна сабинянката в ухото ѝ, за да не я чуе Публикола.

Лейди хвърли поглед към Урсус, след това ѝ кимна.

– Искаш ли да говориш с него! – попита тихо Ения.

– Не... Нека първо да изгледаме цялото представление.

В тъмното пространство до източната стена, точно зад Пиралис, Апелий и Евтикий, Аркана сръга с лакът Кардикса.

– Виж онези тримата там – каза тя и посочи акробатите, които влизаха последни.

Кардикса примижа. Въпросните мъже носеха средно дълги наметала на раменете си, като останалите, но ръбовете им бяха неестествено повдигнати над гладиумите, затъкнати в коланите им, и отзад на дългите до коленете гимнастически панталони.

– Имат оръжие – промърмори Аркана.

Кардикса хвърли поглед към Лейди. Осемнайсетгодишната дъщеря на крал Тюдор изглеждаше доволна от разговора си със цензора. До нея Ения разговаряше с един слуга. Тримата мъже се приближиха към Урсус. Той им каза нещо, докато гледаше към Лейди. Това беше достатъчно, за да приведе в действие двете бритски телохранителки. Аркана бързо се придвижи покрай стената, последвана от Кардикса. И двете бяха стиснали късите си брадви и камите си. Тримата мъже тръгнаха към лектус медиус сякаш се канеха да обявят следващия номер. Междувременно Урсус и други двама от десетимата етруски убийци се отправиха към Лесбия, преструвайки се, че се подготвят за акробатично изпълнение.

Тримата измъкнаха камите си и се втурнаха към Лейди. Някои от момичетата в залата изпищяха. Другите гости се умълчаха, като предположиха, че това е част от представлението. Лейди видя тримата нападатели навреме, грабна възглавница и я вдигна срещу тях като щит. Публикола скочи на крака и се сборичка с единия. Повали го с един удар в брадичката. Аркана и Кардикса се хвърлиха от страничната стена върху нападателите. Другите акробати се втурнаха към батавците. Лейди грабна една кама, която изпадна от ръката на поваления акробат. Кардикса и Аркана съсякоха на кървава пихтия двама от мъжете, които скочиха срещу тях. Ения също взе кама. Писъци пронизаха залата сред биенето на барабани, кръв и боричкане.

На източната страна Евтикий, Апелий и останалите се завтекоха срещу Урсус, който се опитваше да убие Лесбия, но бе спрян от гнева на Бохрус. Гигантът с татарски черти бе ранен в крака от ножа на нападателя и падна на лектуса. Лесбия се хвърли върху любовника си, като се опитваше да го защити със слабото си детско тяло. Зле ранен, Урсус се строполи на земята.

Докато Катег разгръщаше атаката си срещу Калигула, а петнайсетимата етруски убийци превземаха залата на Ладиса, батавците се биеха с петдесет конници и други конспиратори, за да си възвърнат контрола над главната порта. Много от нападателите бяха убити, но още повече се втурваха от всички страни. При Херберт, който се биеше заедно със своите хора, дотича един скаут.

– Херберт! Стотици се приближават на коне! – извика му той. Обезпокоен за безопасността на императора, Херберт наду рога си, за да събере осемдесетте все още живи батавци. Заповяда им веднага да се насочат към резиденцията на Калигула, преди да е обградена.

Скрити в храст близо до главната порта, Публий Сертик и Месалина наблюдаваха сблъсъците между петдесетте конници и батавците, както и оттеглянето, заповядано от Херберт.

– Хайде, да вървим с Херберт – прошепна Сертик на Месалина.

– Не, искам да видя кой е водачът на тази проклета шайка – изръмжа му принцесата.

В резиденцията на Калигула Катег и останалите му осем сподвижници се бяха барикадирали в приземния етаж. Императорът пое отбраната на входовете. Друзила все още отчаяно плачеше за героичната смърт на своята скъпа Бризея. Навън Херберт бе формирал две равни по численост групи от германски бойци. Под негово командване четиридесет батавци си запроправяха път през въоръжените мъже, обградили резиденцията на Калигула. Останалите четиридесет се втурнаха съм резиденцията на Лейди, за да освободят колкото се може повече хора преди пристигането на кавалерията на врага.

Междувременно Ладиса и Публикола се сражаваха с нападателите около лектус медиус с камите, изпаднали от ръцете на двамата убити, а Аркана и Кардикса отблъскваха атаките с брадвите си. В източната страна на залата Евтикий, Апелий и други Зелени парираха атаката над Лесбия с дюшеците на лектусите и най-различни подръчни оръжия. Разоръжиха и убиха няколко от нападателите със собствените им ками и мечове. Лесбия проми дълбоката рана на Бохрус с бренди и я превърза с препаската на Пиралис. Апелий подгони двама етруски, но трети хвърли копие в гърба му и уби прочутия млад актьор на място. Група момичета се завтекоха да му помогнат, но можаха само да извадят копието от гърба му и след това да поплачат над мъртвото му тяло. От двора влетяха двама скаути и убиха двамата етруски, които се сражаваха около трупа на Апелий, като ги набучиха на копията си. Евтикий и малка група Зелени хванаха ранения Урсус и го наръгаха с ками, прерязаха гърлото му и накрая го обезглавиха.

– Победа! Победа! – извика Евтикий и вдигна кървавата глава на Урсус.

Последните четирима етруски, които все още атакуваха Ладиса, се огледаха и осъзнаха, че атаката им се е провалила.

– Хвърлете оръжието, предатели! – извика Публикола.

Аркана и Кардикса скочиха от лектус медиус и разоръжиха четиримата мъже, след това ги свалиха с лице към земята. Ладиса потърси с очи Ения, която бе стиснала кама, но очевидно бе замръзнала от ужас.

Без да каже и дума, докато всички гледаха към гостите, които ликуваха заедно с победната група на Евтикий, Ения се хвърли към Ладиса и я наръга два пъти в корема. Лейди се свлече на лектуса.

– Това е за съпруга ти, кучко! – изръмжа разрошената сабинянка и заби камата още веднъж в гърдите ѝ.

Публикола осъзна какво е направила Ения и се опита да хване ръката ѝ, но тя му се изплъзна. Цензорът бързо коленичи до Ладиса, взе я в прегръдките си и започна да вика за помощ.

– Не се тревожи, Ладиса. Раната ти не е тежка – зауспокоява я Публикола.

– Не... няма нужда да ме лъжеш... – промълви Ладиса, – С мен е свършено... кажи на Кал, че го обичам... не можех и да мечтая... за по-добра съдба.

Аркана, Кардикса, Пиралис и Лесбия се завтекоха към Лейди и се опитаха да се погрижат за кървящите ѝ рани. Бритската красавица им се усмихна гордо и дръзко пред лицето на смъртта, след това изпусна последния си дъх и умря в прегръдките на младите жени, сред порой от сълзи и силни и жални писъци.

Междувременно Ения се бе скрила зад завесата и наблюдаваше оттам издъхването на Лейди. След това хукна през залата към изхода.

– Ето я убийцата! – извика Публикола. Аркана и Кардикса се втурнаха след дребничката сабинянка, настигнаха я и я сграбчиха.

– Убийца! Предателка! Защо го направи? – викаха двете разгневени и все още разплакани телохранителки, и започнаха да я ръгат с камите си.

– Мразя съпруга ѝ за това, което ми причини! Мразя и нея заради всичката тази любов, която той ѝ даде! – изрева Ения и се изплю в лицата им.

Разлютените Аркана и Кардикса срязаха туниката на сабинянката. След това откачиха брадвите от коланите си и съсякоха убийцата по бритския обичай, като първо ѝ отрязаха двете ръце от раменете, след това двата крака от бедрата. Хвърлиха крайниците ѝ в четирите ъгъла на залата. Докато Ения все още викаше от болка, а голият ѝ торс се гърчеше и кървеше на пода, я наобиколи тълпа мъже, които приличаха на глутница кучета. Пред ужасените погледи на жените те набързо се изредиха на косматата сабинянка, докато усетиха последните ѝ предсмъртни гърчове.

– Какво правят преторианците тук? – попита Месалина Публий Сертик. Двамата още се криеха в храста до главната порта и гледаха как в имението влизат турми (кавалерийски единици от по трийсет и двама конници) преторианци. – Ще помагат на цезаря да се справи с нападателите или какво?

– Не знам... – отвърна младежът. – Дори не знаем кой е врагът.

Деветдесет и шест преторианци на коне се разделиха на две успоредни колони. След това поздравиха водача си, императорския началник-щаб Невий Сутурий Макрон, който влезе, яздейки, през главната порта между двете редици.

Катон Непос, Фабий Лентул, квесторът Лициний Сцевола и съдия Ерминий Санга се приближиха пеша от вътрешността на имението заедно със своите въоръжени мъже.

– Цялата вила е в ръцете ни – каза Катон на Макрон.

– Всички са се оттеглили в двете резиденции с тиранина и неговите курви. Обградени са от нашите конници – додаде Сцевола.

– Ами батавците? – попита Макрон.

– Около осемдесет са още живи. Разделени са на две групи и защитават двете резиденции.

– Скаутите и останалата подкрепа?

– Вероятно две групи от по двайсетина мъже са се барикадирали в двете резиденции.

– Катег?

– Все още е в резиденцията на Калигула с десетина от хората си.

– Етруските акробати?

– Нямаме вести за тях.

– Значи изненадващата им атака не е успяла – заключи Макрон, който знаеше, че е загуба на време и хора дори да се опита директно убийство.

– Да. Прав беше за това, Макрон – призна Катон Непос. – Но отворихме портата и придобихме пълен контрол над имението още преди твоето пристигане.

– На колко от хората си можеш да разчиташ? – попита попита Фабий Лентул военачалника.

– Ако поискам – на четири хиляди – отвърна началник-щаба.

– Ами офицерите, като Акилий Требелий например?

– Заповядал съм да ги арестуват за предателство този следобед.

– Е, какъв е планът ти?

– Наредил съм цялата вила да бъде обградена още под хълма от моите хора, още три турми и триста души пехота, без да броим вашите. Нямаме нужда от повече хора. Никой не може да излезе, а дори и скаутите не разбират какво се случва. Затова имаме време и държим пълния контрол. Призори ще започнем преговори с останалите живи от Юлиите, след това ще ги екзекутираме. Ако не успеем, до пладне ще нападнем и ще удавим съпротивата им в кървава баня. Вдругиден, на иди на март, ще обявим републиката.

Конспираторите се поздравиха гордо, след това се разпръснаха. Преторианците на коне напуснаха имението и тръгнаха към своите другари под хълма. На портата и по оградната стена бяха поставени охранители.

– Кои са тези предатели? – попита Месалина.

– Не познаваш ли Макрон, началника на щаба на императора?

– Да, знам го... Ама че копеле, а?

– Да... Останалите бяха бони.

– О, фанатичните моралисти... Винаги заговорничат и убиват, за да накарат хората да мислят и да се държат като тях – коментира Месалина, чийто мозък не спираше да работи, за да измисли своя собствен сложен план.

– Да, те са най-лошите.

– Ситуацията изглежда доста мрачна, не си ли съгласен? – попита великолепната принцеса от Валериевия род.

– Трябва да опитаме да влезем в резиденцията.

– Имам друга идея – прекъсна го тя.

– Каква?

– Ще мина през редиците им и ще се опитам да осигуря подкрепа преди да се съмне.

– Добре. Предполагам, че ще имаш повече шансове, ако тръгнеш сама.

– Разбира се – отвърна тя. – Настина се надявам скоро да те видя пак.

Целунаха се, но близката опасност ги караше да се съсредоточат върху спасяването на живота си и по възможност живота на императора, неговите сестри, династията и най-вече – спасяването на Рим. Сертик намери едно тъмно ъгълче край стените зад храстите и ѝ помогна да се прехвърли.

Седемнайсетгодишната Месалина мина през редиците на врага без никакви проблеми. Беше внимателна и бърза. Дори открадна кон и пое с него под пълната луна. Измина трийсет и пет километра за по-малко от два часа и отиде в каструма на юг от Анциум. Пристигна там около час след полунощ. И тъй като бе обявена преди три месеца за "почетен воин", охраната я разпозна и я ескортира до легата Гай Емилий Павел.

– Трябва да приема казаното от теб на честна дума, принцесо – произнесе легатът, след като тя му обясни какво се случва около езерото Неми и го помоли да се намеси заедно с легиона от обучени воини.

– Имаш честната ми дума, Гай – увери го тя с блеснали очи и поставяйки дясната ръка на гърдите си. – Казах ти чистата истина и нищо друго, освен нея. Императорът и Рим са в страхотна опасност и ти, Гай Емилий Павел, ще спасиш и двамата от предателството и гибелта.

Легатът високо уважаваше Месалина. Беше спал с нея, беше се насладил на прегръдките ѝ и знаеше, че е жена с ясен и независим ум и непреклонен характер. Заради това, а и защото ѝ имаше доверие, той взе решение, което никога не би взел при други обстоятелства без нареждането на началника на щаба. Заповяда незабавна мобилизация на по-голямата част от лагера, десет турми конници (около триста и двайсет души) и осем кохорти (четиристотин и осемдесет души по осем прави три хиляди осемстотин и четиридесет пехотинци), като остави две кохорти от легиона в каструма. Легатът обясни положението на офицерите и центурионите, които потвърдиха веднага верността си към императора. Приготви план и даде инструкции на всеки командир. Докато изминат три часа след полунощ, военният строй бе готов и Павел изведе войската си от каструма. Отпред яздеше кавалерия, а до него – Месалина, която бе обявена за котуберналис (офицер) и затова носеше същото оръжие и униформа като приятелите и новите си колеги Тит Виний, Марий Егнаций и Фибриций Коепон, които яздеха зад нея и бяха готови да умрат в нейно име.

По-рано същата нощ в Рим Акилий Требелий седеше в килията си в щаба на преторианците на Кампус Марций близо до амфитеатъра на Фламиний точно до границата на помериума. Имаше много приятели сред охранителите и офицерите и от хората, които го пазеха, научи, че заповедта за задържането му е дошла директно от Макрон. Познаваше го много добре и не му бе трудно да заключи, че нещо страшно се случва. Очевидно, помисли си той, Макрон ме обвинява в предателство, защото самият той е замесен в такова.

По времето, когато Павел и Месалина водеха войската от каструма към езерото Неми, Акилий и трима други офицери, също обвинени в предателство, бяха освободени от приятелски настроените към тях преторианци. Официалната причина Макрон да се разбърза за езерото Неми с шест турми преторианци беше евентуалното нападение срещу императора от страна на племето марси, водено от видния враг на Рим Силвий Марсик.

– Ако случаят е такъв, защо Макрон нареди да ни арестуват за предателство? – попита той охранителите. Много бързо разбраха и за нула време Акилий ги убеди да го последват в двореца и да поговорят с Клавдий Германик, представителя на императора в столицата.

Информиран за извънредната ситуация от батавците, четиридесет и седем годишният чичо Клавдий навлече тогата си и се разбърза към предната част на двора.

– Аве, Клавдий Германик! – извика Акилий Требелий и поздрави имперския принц заедно с четиридесет преторианци на коне, строени пред трите отделения батавци, които се отнасяха към тях с очевидно недоверие.

Акилий обясни на Клавдий ситуацията и въпреки опасността да си спечели Макрон за враг, ако събитията се обърнеха срещу Требелий, заекващият патриций упълномощи трибуна да поведе четиридесет преторианци към езерото Неми, да провери дали някакви марси нападат имението, да прецени намеренията на Макрон и дори да го привлече заедно с хората му на своя страна за разправа с предателството, ако случаят е такъв.

Малко преди изгрев слънце четиридесетте преториански конници стигнаха околностите на селцето Неми. Акилий остави хората си скрити в една ферма и тръгна към пътната блокада, издигната от воините на Макрон. Откри, че няма никакви марси наоколо. Върна се във фермата и даде нареждания да се пробие блокадата незабавно. Макрон бе сварен неподготвен и не се съпротивлява много. Требелий поведе четиридесетте си конници нагоре по хълма, разкъса още една пътна блокада, стигна до външната страна на главната порта, пазена отвътре от конспираторите, които не изпълниха заповедта на трибуна и продължиха да държат вратите затворени. Акилий остана отвън с хората си. Приготви се да влезе със сила и да се изправи срещу бойците на Макрон. Половин час по-късно лично военачалникът отиде с коня си до главната порта и нареди на Акилий да се предаде сред одобрителните аплодисменти и възгласи на конспираторите от вътрешната страна, които искаха Голямата единица да избие "бунтовниците".

Редиците на Макрон обаче бяха поразкъсани от действията на Акилий и четирите хиляди и двеста воини, водени от Павел и Месалина, стигнаха предварително планираните позиции около основата на възвишението, без да бъдат забелязани от съгледвачите на началник-щаба. Час по-късно, когато Макрон се канеше да даде заповед за атака срещу "бунтовника" Акилий Требелий и неговите "съучастници", две турми кавалерия, предвождани от контуберналисите Валерия Месалина, Тит Виний и Марий Егнаций, стигнаха до имението през страничен път, носейки най-отпред знаците на легиона и знака на орела.

Макрон видимо пребледня. Хората му се разколебаха.

Тит Виний протегна дясната си ръка и посочи с палец Макрон по типичния начин, с който римските командири изискваха пълното внимание и подчинение на врага.

– Невий Сутурий Макрон! В името на Рим, хвърли веднага оръжието! – извика той.

– Цял легион е в пълна бойна готовност около хълма и чака заповед да се хвърли срещу твоите хора – добави Марий Егнаций и кимна към знака на орела.

– Няма спасение за теб, предателю! – изрева Месалина, свали шлема си и размята гарвановочерните си коси с вдигнат гладиум, за да покаже на всички коя е.

– Това е Месалина! – каза си тихо Публий Сертик от скривалището си вътре в имението и едва не извика от радост.

– Това е Месалина! – възкликна Калигула, който бе застанал на високата тераса на западната бойница на резиденцията си и наблюдаваше сцената от разстояние заедно със Саломе, Хортензий Скавър, Мурахия, Муций Регулат, Тит Квирит и Калист Примус. Те събудиха императора веднага щом разбраха, че група преторианци създава проблеми пред главната порта.

Един от воините на Макрон галопираше нагоре по хълма към главната порта.

– Макрон! – ревна той. – Обградени сме от легиона на Гай Емилий Павел!

Началникът на щаба се ухили на Месалина.

– Ти ли го убеди да го направи? – попита, като знаеше, че няма друга причина на света, поради която един армейски легат би рискувал главата си, като поведе войските си в рамките на империята без нареждането на императора.

– Не заслужаваш отговор, нещастен червей! – извика тя. След това насочи гладиума си към преторианеца ездач на Макрон. – Хвърли оръжието веднага, по нареждане на цезаря Калигула!

Като чуха името на императора, всички преторианци на Макрон хвърлиха гладиумите и копията си на земята. Викове на разочарование и неверие се издигнаха над редиците на конспираторите иззад портата. Макрон извади своя глудиум, сякаш също се канеше да го хвърли, но изведнъж подкара с всички сили коня си в пространството между хората на Акилий и стената на имението. След това го спря и слезе. С бърз жест опря дръжката на меча на земята с насочено нагоре острие и се наниза на него, прекарвайки го през сърцето си. Умря на място.

– Да живее Рим! – извикаха в един глас Тит Виний и Марий Егнаций, като вдигнаха гладиумите си към небето.

– Да живее цезарят! – отекна след тях Месалина.

Мечтата за идването на власт на коалицията от бони и републиканци започваше да се превръща в кошмар! Докато стражите отваряха портата, Фабий Лентул, квестор Лициний Сцевола и съдия Ерминий Санга се самоубиха по същия начин като Макрон. От скривалището си Публий Сертик сграбчи Катон Непос, който се канеше да направи същото.

Акилий и хората му обградиха всички мъже, които бяха участвали в опита за покушение върху живота на Калигула и семейството му. Месалина пое в галоп към резиденцията, следвана от Тит Виний и Марий Егнаций. Спря под бойницата и вдигна ръка към Калигула в римски поздрав.

– Макрон и останалите предатели са мъртви, цезаре! – каза тя, докато той отговаряше на поздрава ѝ.

– Не точно, Месалина! – обади се Сертик, който буташе Катон Непос по алеята към резиденцията и като стигнаха под бойницата, го свали на земята и започна да го рита. – Приеми този като подарък, цезаре!

Акилий Требелий бързаше с всички сили към резиденцията и като стигна, спря коня си до този на Месалина. Вдигна ръка, но Калигула сложи показалец върху устните си, като му даде знак, а и на всички останали да замълчат. Калигула още не знаеше за трагичните събития в резиденцията на Ладиса. Тъй като нямаше признаци някой да е буден, той прие, че жена му и приятелите ѝ още спят. Херберт отиде при Требелий, прошепна му нещо, сочейки задната страна на императорската резиденция.

Трибунът кимна, след това направи знак на няколко преторианци да се приближат. Докато чакаше, сведе глава към, началника на германските охранители:

– Защо Друзила не е тук с брат си? – попита го той тихо.

– Тя оплаква смъртта на любимата си робиня.

Акилий затаи дъх.

– Бризея?

– Да. Тя защити своята домина с тялото си от едно копие и даде живота си, за да спаси нейния.

– Копелета! – изръмжа Акилий и в очите му се появиха сълзи. Знаеше колко Друзила обича галската си робиня.

Дузина преторианци се приближиха към трибуна. Херберт безмълвно ги отведе към задната страна на резиденцията.

– Сенаторе! – извика един от преторианците и започна да удря по задната врата на приземния етаж, а Требелий се прилепи до стената. – Макрон и останалите водачи те очакват! Тиранът е мъртъв!

Катег погледна навън през малка цепнатина на една капандура. Видя преторианците и реши, че хората на Макрон са удържали победа.

– Събудете се! Макрон е тук! – извика младият сенатор на своите другари заговорници, които бяха полузаспали на пода в тъмното помещение. Обзет от хубаво предчувствие, Катег отключи тежкото метално резе и отвори вратата. Силната дневна светлина заслепи водача на конспирацията. За миг той успя да различи само силуети на въоръжени мъже, които се втурнаха в приземния етаж, иззеха всички оръжия и арестуваха хората до един, заедно с объркания млад сенатор.

– Станала е грешка! Принудиха ме да вляза тук! – извика Катег в опит да заблуди воините.

Междувременно входът към резиденцията на Лейди бе отворен. Излезе Кардикса с тялото на Ладиса на ръце, от двете ѝ страни бяха Лесбия и Пиралис, а Аркана и Публикола я следваха облени в сълзи.

– Лейди! – извика Калигула от бойницата. – Лейди! Лейди! – не спираше да крещи той, докато слизаше по спираловидното стълбище, отключваше входа на резиденцията и отчаяно се втурваше съм любимата си бритска съпруга. Лесбия и Пиралис хукнаха към него, спряха го, прегърнаха го и не му позволяваха да продължи. Плакаха на раменете му, докато той гледаше в шок Ладиса в силните ръце на Кардикса, красивото ѝ бледо лице, дългата ѝ руса коса, която се влачеше по земята, затворените ѝ очи, мъртви завинаги без никакво съмнение.

Мъката на Калигула беше огромна. Той остана два часа заключен в залата за срещи с трупа на Лейди, положен по гръб на масата сред венци от пролетни цветя, които сякаш ставаха още по-красиви до нея и цъфтяха специално в нейна чест. Друзила отиде да го утеши и да поплаче с него. Триумфът над конспираторите бе заплатен с възможно най-високата цена за сърцата им, и двамата бяха дълбоко наранени в най-съкровените си чувства. Нямаха думи, с които да изразят тъгата си, само хлипаха от време на време или се опитваха да съберат сили и да преодолеят ужасяващата загуба на двете прекрасни млади жени, посветили живота си на истинската любов.

Гневът на императора беше невероятен заради нещастието, което сполетя него и сестра му. Следобед на същия ден двамата военни екзекутори не можеха да си поемат дъх. Пред Калигула, Друзила, Месалина, армейския легат Гай Емилий Павел, преторианския трибун Акилий Требелий, сенатора Хортензий Скавър и цензора Публикола Тудитаний – всичките седнали на столове и мраморни пейки на терасата на първия етаж на резиденцията, а зад тях Аркана, Кардикса, Херберт и останалите батавци – двамата екзекутори отсякоха главите на всички петдесетина заговорници. След това екзекутираха и около петнайсет преториански офицери, които понесоха солидарно с Макрон отговорността за нападението на езерото Неми.

По заповед на Калигула и пред погледа на Катон Непос и Катег, които бяха вързани за забити в градината греди, както и пред зрители, гости, посланици и приятели, скаутите натовариха обезглавените тела на две колесници и забиха главите им на дълги колове. Накрая императорът обвини Катон и Катег в причиняването на смъртта на бритската му съпруга и на всички останали жертви, като мотивът им е бил омразата им към Рим.

– Тиран! – извика Катон. – Ти си този, който мрази Рим! Ти си позор!

– Ти си този, който унищожава величието на Рим! – изкрещя и Катег.

Друзила се изправи и се приближи към него с къса кама в ръка.

– Какво искаш, курво! – изрева сенаторът. – Готова си да убиеш още един любовник, а?

– Не, копеле! – каза тя и му се изплю в лицето. След това грабна ухото му и го отряза. – Искам да дам това на прасетата за вечеря.

Катег отвори широко очи, не от болката в кървящата рана, а от върховната обида към неговото потекло, тъй като римските патриции, чиято плът е изядена от прасета, носят вечен позор на ларите (домашни божества) на своята фамилия.

Калигула поръча на Аркана и Кардикса да набият показно с пръчки двамата предатели, докато той обяви на събралото се множество, че на двамата мерзавци ще им бъдат отнети всички сенаторски привилегии, римското гражданство, имотите им ще бъдат конфискувани до един и всичките им най-близки роднини – превърнати в роби. След като изтърпяха стоически боя на двете бритски жени, те бяха отведени за екзекуция. Катег плю към Друзила, която гледаше напред с каменно лице. Аркана и Кардикса бутнаха двамата заговорници на колене и им отсякоха главите. Дадоха ги на Публий Сертик, който ги наби на колове като останалите.

Точно преди залез една кохорта от легиона на Павел тръгна към Рим, последвана от дълга километър и половина процесия, осветена с факли и водена от Цезар Калигула. Императорът и всички герои, гардове и видни граждани, спасили Рим от подлия заговор на боните и републиканците, придружаваха телата на Лейди Калигула, актьора Апелий, галката Бризея и Умбраций Скавър. Главата на Макрон, заедно с тези на Ения, Катег, Фабий Лентул, квестора Лициний Сцевола, Тулий Сергий, съдията Ерминий Санга, Урсус и останалите мъртви конспиратори, бяха носени по Виа Апия на колове между две плътни групи хора от всички класи, които плачеха за смъртта на императорската съпруга, на прочутия актьор Апелий. Поздравяваха Калигула, Друзила, Лесбия и Месалина и следваха процесията чак до Рим.

– Квирити! – извика Калигула от рострата на форума, застанал под светлината на ярките факли в пурпурната си тога и със златен лавров венец на главата. От двете му страни имаше по двама ликтори в черни тоги (използвани само за погребения). Всеки от тях носеше фасция с брадви, поставени в наръч от трийсет пръчки – брадвата беше символ на абсолютната власт, включително и на екзекуция.

– Квирити! – повтори, опитвайки се да укроти множеството от хиляди хора, натъпкано на най-големия римски площад, което не спираше да скандира: "Цезар! Цезар!" около огромната клада, построена под рострата. На нея бяха телата на Ладиса, Апелий, Умбраций и Бризея, която беше официално освободена от робство след смъртта си от Друзила.

– Квирити! – извика за трети път и посочи дългите колове, на които бяха набучени главите на заговорниците. – Никога не си бях представял, че един ден шайка предатели ще се опитат да ви отнемат свободите, а мое императорско задължение е да пазя тези ваши свободи, да ги разширявам и гарантирам на всеки гражданин на Рим! Но такъв ден настъпи и предателите удариха мен и моето семейство!

Гневни викове срещу мерзавците се надигнаха из форума.

– Пазете се от такъв вид предатели, Квирити! – възкликна Калигула. – И макар че се провалиха и платиха с живота си за извършените от тях престъпления и опита да убият цезаря на Рим, породата им никога няма да изчезне напълно! Като отровни плевели те ще се върнат, за да се опитат отново и отново да ви отнемат свободите! – Друзила, чичо Клавдий, Акилий Требелий, Гай Емилий Павел, Публикола Тудитаний, Хортензий Скавър и бащата на Апелий стояха безмълвни и опечалени под рострата, а гневът на тълпата срещу боните се увеличаваше с всяка изминала минута.

– Пазете се от този вид предатели, Квирити! – повтори Калигула. – Те ще ви говорят за морал... Да, те обичат да говорят за морал! Нямат представа за какво говорят, но пък, да! – много обичат да го правят! И ще ви погледнат така, сякаш са единствените, които знаят какво е морал! И ще ви накарат да се почувствате зле, ако не се съгласите с техните идеи за морал... Но вие, Квирити, когато собствените ви идеи се разколебаят, когато склоните да се предадете и да последвате внушенията им за семейни ценности, непорочност, потискане на желанията, вечна моногамия и други подобни саморазрушителни предложения... Тогава трябва да сте дори още по-внимателни. Защото тези призиви са много примамливи за хората. Слабите, невежите и страхливите не искат нищо друго, освен сами да се предадат... О, много хора обичат доброволното предаване повече от успеха и затова те ще се вслушат в подобни речи за така наречения морал... Но тогава... тогава! Точно в този момент искам хубавичко да погледнете в ръцете им, Квирити! Заслушайте се в съблазнителните им думи, но и гледайте! Вижте им ръцете, като държите очите си отворени и ушите наострени. Ще ги чуете как мелят само за морал, морал, морал! Но ако погледнете ръцете им, ще видите... кръв... кръв да капе от китките им, по дланите и пръстите им. И ако погледнете земята под пръстите им, ще видите огромни локви кръв, които растат ли растат... И знаете ли защо? Можете ли да се досетите? Погледнете ги, Квирити! – извика Калигула и посочи главите на предателите. – От ръцете им капе кръв – продължи императорът – защото са убили или са се опитали да убият, или са платили на някого да убие хората, които не вярват в това, в което вярват те! Това е импулс, който те не могат да контролират! Защото вярват, че само тяхната вяра прави хората праведни, а всичко останало е погрешно, неморално и осъдително! Правили са го в миналото, ще го направят и пак! Те ще унищожават, грабят, клеветят, очернят, лъжат, изкривяват, мамят, цензурират, забраняват и крещят, за да ви принудят да изживеете краткия си живот притиснати под огромен камък и да ви принудят да казвате НЕ! Не на всичко, за което те вярват, че е грешно, дори вие да го смятате за правилно или магическо, или забавно! Те ще ви крещят и ще направят всичко възможно, за да насадят своята вяра и у вас, да ви кажат как трябва да се държите според техния морал! Те ще ви помолят да ги оставите да говорят с децата ви, да ги научат на техните ценности. О, те обичат да говорят за ценности и го правят толкова привлекателно... Но техните ценности са само това, което те вярват, че е правилно, дори за вас то да е погрешно! И след като се докопат до децата ви, те ще говорят с родителите ви, роднините, приятелите и ще се опитат да разберат дали мастурбирате, дали ходите по бордеи, дали се наслаждавате на фелацио, разврат, прелюбодейство, женкарство, дали изпитвате удоволствие от секс с партньор от вашия пол, какви книги четете, какви пиеси гледате... И знаете ли как ще нарекат всичко това? Ще го нарекат... прегрешение! Можете ли да повярвате? Много римляни ли познавате? Защото тези ненавистни убийци са хитри, непоколебими и излъчват самочувствие също като тези, които ви мамят на хазарт. И ако не спрете "моралистите", те ще се забият в кожата ви като пиявици и ще изпият кръвта ви, защото в крайна сметка единственото, което искат, е да им дадете парите и времето си за каузата на техния морал! И за да го получат, те са готови да убиват и занапред ще убиват, ще унищожават, ще насилват... Вижте тук, Квирити! Вижте красивата ми млада съпруга, мъртва... убита от предателите на Рим, от предателите на човещината в името на техния морал! Има ли ръце, от които да капе повече кръв, отколкото от ръцете на тези предатели? Страхливци! Те не можаха да стигнат до мен, но убиха моята невинна, нежна, любвеобилна съпруга и аз повече никога няма да я видя да язди в Циркус Максимус! Не докопаха мен, но убиха нашия любим Апелий и ние никога няма да го видим повече да ни омагьосва с изкуството си от римските сцени. Не стигнаха до мен, но съсякоха Умбраций Скавър, брата на сенатора Хортензий Скавър, и ние никога повече няма опитаме най-добрия гарум в света, който произвеждаше в Помпей! Не стигнаха до мен, но убиха елегантната и чувствена Бризея, разбиха сърцето на сестра ми, защото тя никога повече няма да чуе гласа ѝ и да целуне устните ѝ! Да поплачем заедно, Квирити! Да запалим кладата! Да помолим боговете да се погрижат за техните души! Нека се връщат в сънищата ни! Нека завинаги изпълват сърцата ни с любов!

Жените плачеха неутешимо и виеха от болка. Със сълзи на очи, мъжете надигаха възгласи на омраза към убийците бони и републиканци и всички хора, които подкрепят техния престъпен заговор. Те искаха отмъщението на Рим да ги сполети! Настояваха да се екзекутират всички предатели! Искаха изтръгване из корен на отровния плевел веднъж и завинаги!

– Ще получите своето отмъщение, Квирити! ... Обещавам ви. А сега... нека запалим кладата и оставим тя да пречисти нашите души, докато душите на нашите любими хора отлитат в небесата.

Когато Друзила, чичо Клавдий, Хортензий и родителите на Апелий, както и по-близо стоящите хора запалиха кладата, животът на Цезар Калигула започна да се променя. Изведнъж той вече не можеше да търпи да гледа пламъците и се преви. Физическата болка, която изпита, когато видя как тялото на неговата красива и невероятна млада съпруга се превръща в дим и изчезва, беше прекалено силна дори за императора на Рим. Стана безчувствен. Стори му се, че утре никога няма да дойде, и се почувства мъртъв като нея.

Епилог

Когато кладата почти напълно изгоря, ликторите заковаха списъка с провинилите се на рострата.

Около двеста имена на все още ненаказани конспиратори, взети от документите на Катег, разкриваха размерите на заговора. Мащабността му още повече разгневи гражданите на Рим. През нощта агентите на градската кохорта и лоялните преторианци прочистиха редиците си, като обезглавиха офицерите, минали на страната на боните и републиканските бунтовници. За тази цел формираха десетки отряди за екзекуция, съставени от скаути и побеснели римляни, които минаваха от къща на къща и търсеха мъже, загубили всичките си граждански права и заради това подлежащи на убийство от всеки, който ги срещне. Собствеността им беше иззета, а роднините им – заробени.

Кървавата нощна баня, в която загинаха всички набедени конспиратори, беше ужасяваща. Хорея се опита да избяга с жена си, но бе заловен на портата Капена от отряд на Публий Сертик и бе изкормен на място от неумолим скаут. Наказателните бригади поеха и из провинцията и избиха предателите, криещи се във ферми и вили. Коепион Патриций Север, съдията на съдебен окръг Анциум-Неми, който беше верен на Калигула, задържа двама заподозрени учители на гладиатори и откри, че следобеда преди атаката двамата са били във вилата на Антония Старата с петдесетте маскирани мъже, нападнали частното императорско имение край езерото Неми.

Север нареди незабавно да бъдат обезглавени; след това тръгна на кон с въоръжен отряд към вилата на Антония и арестува всички в нея. Домиций Ахенобарб, съпругът на Агрипинила, гордо призна, че е помагал на заговорниците заедно с майка си Антония Старата, за да отърве Рим от тирана и да възстанови републиката. Съдията, без да се колебае, осъди видния патриций на смърт и гневните екзекутори веднага отсякоха главите на майката и сина в атриума на вилата им.

След като цялата фракция на боните и републиканците беше унищожена, римското управление се оказа в безопасност и в ръцете на законния император, а народът на Рим ликуваше.

Но Калигула плати висока цена за победата си. Дни и нощи наред той плачеше за загубата на прекрасната си бритска съпруга и не успя да намери утеха дори в Друзила, потънала в меланхолия от мъка по Бризея. Чичо Клавдий винаги беше близо до племенника си и го съветваше в новите начинания и взимането на решения. Акилий Требелий бе назначен за префект преториум (т.е. за командир на преторианците). Гай Емилий Павел стана губернатор на провинция Аквитания (днешна Южна Франция). Публикола Тудитаний и Хортензий Скавър влязоха в имперския съвет като лични съветници на Калигула. Инцитатус бе изпратен в Етрурия, а малкият му храм бе преустроен и превърнат в светилище на нимфата Еридея.

Положението на Агрипинила беше деликатно. След като съпругът ѝ бе екзекутиран за държавна измяна по заповед на съдия Коепион Патриций Север, тя беше арестувана още същата нощ в Лавиниум с любовника си, благородника Тарквиний Голат, виден поддръжник на политиката на императора, който впоследствие бе освободен, тъй като нямаше нищо общо с конспирацията. Агрипинила от своя страна обяви, че не знае нищо за политическите дела на покойния си съпруг Домиций Ахенобарб, но така или иначе беше съпруга на осъден и екзекутиран предател и трябваше да бъде продадена в робство въпреки височайшите си роднински връзки. Такъв беше законът – dura lex sed lex (жесток закон, но закон).

Вестта, че хубавичката четиринайсетгодишна принцеса е откарана на пазара за роби, се разчу още на следващата сутрин и дори и Калигула не можеше да направи нищо, за да възпрепятства правосъдието.

Насъбралата се огромна тълпа, дошла да наддава за вещите на семействата на набедените и екзекутирани конспиратори, видя как тъничката, но изключително красива Агрипинила крачи гола и окована по подиума, принудена да показва прелестите си, както изискваха участващите в търга, Чичо Клавдий бе отчаян. Знаеше, че племенницата му влиза в третия месец от бременността си и няма да понесе робството, а и най-вече щяха да я купят за секс някои богати извратеняци и щеше да бъде изнасилвана без задръжки от новите си господари, дори давана под наем на техни приятели за буйните им оргии. За щастие Хортензий Скавър, който освен всичко друго беше и известен правист, се притече на помощ. Намери вратичка в закона и убеди съдия Север, под чиято юрисдикция се намираше случаят, да замени робството на Агрипинила със заточение по избор на императора.

Наперената Юлиева принцеса беше облечена с проста туника и заведена пред Калигула, който по предложение на чичо Клавдий реши да я заточи за неопределено време на остров Пандатария край Неапол – в същата удобна и добре обслужвана вила, където майка ѝ Агрипина Старата беше пратена преди десет години от император Тиберий.

Междувременно Валерий Месала Барбат, бащата на Месалина, купи на публичен търг вилата в Анциум, принадлежала на обезглавената му тъща Антония Старата. На иди през май, когато съпругата му Домиция Лепида – дъщерята на Антония – се върна от веселото си пътешествие по домовете на Муций на изток, либералният аристократ от Валериите ѝ предостави цялото имение заедно със значителни средства, за да го преустрои и направи по-съвременно.

Изпаднала в тежка депресия заради смъртта на Бризея, Друзила изгуби желанието си да прави любов, а оттам и вкуса си към живота.

Въпреки че все така беше влюбена в брат си, нямаше никакъв хъс за интимност с него или с когото и да било друг, включително и с Муций, който отчаяно се опитваше да възвърне жизнените ѝ сили с византийските си отвари, но без резултат. Нежността, физическите качества, обаянието и интригуващата личност на гордата ѝ галска робиня си оставаха несравними и неповторими. Сега, след като двете млади жени не можеха вече да се предизвикват една друга, животът ѝ изглеждаше безсмислен и сив. В деня след иди през март имперската принцеса отиде отново при Лао Шанг и го накара да я освободи от всичките ѝ халки.

На десетия ден на юни същата година, когато се честваше 361-вата годишнина от смъртта на Александър Велики, Друзила отиде да поязди сама в Сабинянската провинция край Тибър (днешен Тиволи, на около 30 километра от Рим) и навлезе в парка, посветен на завоевателя на Персия. Принцесата нямаше никакви други планове, освен да отдаде почит на македонския герой в деня на кончината му и да се помоли, без да бъде разпознавана, заедно с многобройните му почитатели, събрали се по същия повод.

След церемонията тя се качи на коня си и се отправи още по-навътре в парка. Стигна до красиво усамотено езеро с бистра вода, в каквато обичаше да плува. И докато плуваше гола в него, изведнъж почувства такава пълнота, сякаш цялото ѝ същество се бе пропило с всичко, което някога бе искала или постигнала в живота си. В този сюблимен миг тя видя духа на Александър да я вика и се почувства щастлива, че е там, с нея... щастието проблесна ярко, материализира се в цялата си красота и тя се заиздига все по-високо и по-високо в тунел от светлина, без дори да осъзнава, че се дави и преминава в отвъдното.

Точно когато Калигула почти се бе съвзел от скръбта си по любимата си Ладиса благодарение на загрижеността и помощта на приятеля си Ирод Агрипа, завърнал се от Александрия веднага щом бил информиран за пропадналия заговор, новината за кончината на Друзила потопи младия император в опустошителна депресия. Сенатът организира внушително погребение на имперската принцеса, но Калигула нямаше сили да присъства, тъй като бе смазан от отчаяние и с разбито сърце. Затвори се в пълна изолация за цели два месеца. Първо – във вилата си на Албанските възвишения, на няколко километра на югоизток от Рим, след това в дворците си в Кампания и Сицилия. Показваше мъката си, като не подстригваше косата и брадата си.

През септември след продължителен юстициум (период на всенароден траур) по препоръка на школата на понтифиците Сенатът издаде указ Друзила да бъде обожествена и така се превърна в първата жена, почитана като римска богиня. В чест на изключителната ѝ политическа дейност в името на величието на Рим и голямата ѝ роля в разобличаването на конспирацията срещу императора в сградата на Сената бе издигнато златно изображение на дивата (богинята) Друзила. Калигула постанови богиня Друзила да бъде почитана във всички градове на империята под името Пантея (всеобхватно божество). Отреди ѝ светилище с двайсет жреци от двата пола, които да обслужват култа към нея. Всички я наричаха Новата Афродита, за да възхвалят огромната ѝ любов към мъжете и жените, и аристократичната ѝ сексуална щедрост към любовниците ѝ от всички социални прослойки и с различен физически облик.

След смъртта на Друзила Агрипинила бе веднага освободена от заточението си. Върна се в Рим на имперски военен кораб и присъства на официалното държавническо погребение на сестра си заедно с огромна тълпа хора, които оплакваха кончината на Светлината на Рим.

Младата Юлиева принцеса трепереше от мъка и стискаше ръката на чичо Клавдий, следваха я Лесбия с Бохрус, Месалина в черна туника и с покрито с дебел черен воал лице, за да прикрива сълзите, които не спираха да се стичат по бузите ѝ, майка ѝ Домиция Лепида, Ирод Агрипа, Акилий Требелий, Муций Регулат, Ламита, Пиралис, Евтикий, Марция Кордия и нейните хиляда и двеста проститутки от гилдията в новите им леопардови кожи, Публий Сертик с всички триста скаути и пет хиляди Зелени, Хортензий Скавър, целият Сенат, по-голяма част от членовете на конническото съсловие, Публикола Тудитаний и всички видни членове на императорския съвет, с изключение единствено на Калигула, който не можеше да помръдне от стаята си, тъй като бе покосен от епилепсия и разбито сърце.

На следващия ден Муций изпадна в почти същото униние като Калигула. И тъй като бизнесът му на Ватиканския хълм бе изцяло свързан с покойната имперска принцеса, той вече нямаше нито сърце, нито законна възможност да открие увеселителния парк, защото всенародният траур за Друзила щеше да продължи повече от три месеца и предполагаше затварянето на всички институции за забавление, а дори и на повечето магазини следобед. Така Муций закри вавилонския си тематичен парк на Ватиканския хълм само няколко дни преди планираното му отваряне. След това продаде целия имот на Калист Примус, който го превърна в хиподрум. Богатият освободен роб пусна в действие новата си придобивка с огромен успех веднага след края на траура за Друзила.

Междувременно Агрипинила – която вече настояваше да бъде наричана с истинското ѝ име Агрипина – се върна в Лавиниум с любовника си Тарквиний Голат. Той бе успял да опази вилата от публична разпродажба, като заяви, че тя принадлежала нему и не била прехвърлена правилно на Юлиевата принцеса преди заточението ѝ. През юли Домиция Лепида на няколко пъти покани Агрипина в Анциум, за да ѝ даде съвети за преустройството на имението на покойната ѝ майка Антония Старата. Агрипина беше вече в шестия месец и компанията на Домиция ѝ беше много полезна, затова се съгласи да се върне във вилата, където бе живяла по-малко от месец след сватбата си с Домиций Ахенобарб – обезглавения брат на Домиция, – и да дочака там раждането на детето.

От време на време наперената и жизнерадостна принцеса обичаше да показва растящия си гол корем пред любовниците си и да прави секс с най-щедрите и благородните сред тях, за да зареди малкия Нерон с енергия. Сега дори чувстваше още по-голяма свобода да прави каквото си иска, тъй като брат ѝ и неин патер фамилиас Калигула беше потънал в държавни дела покрай мащабната строителна програма, новите закони за отворените бракове и подготовката на официалното канонизиране на Друзила, насрочено за 23-тия ден от септември. Малко след това, на 27-ия ден от септември, Калигула се ожени за третата си съпруга Лолия Павлина, изключително красива млада жена от много богато семейство от Помпей, с която го запозна неговия вече добър приятел Хортензий Скавър.

На календи през октомври, няколко дни след като навърши петнайсет години, Агрипина се пренесе в Анциум, за да роди детето, за което знаеше, че ще стане император на Рим под името Нерон, както бе предсказала сибилата Амалтея – което, разбира се, Агри не сподели с никого, освен донякъде с чичо Клавдий по времето, когато живееше при него и когато зачена. Лесбия дойде при бременната си сестра в Анциум заедно с Месалина и други приятели, и всички се забавляваха безгрижно във вилата всяка вечер в очакване на радостното събитие. Пет дни преди иди (десетия ден) на октомври, девет месеца след като бе оплодена от чичо Клавдий, Агрипина Младата се сдоби след по-тежко от обичайното раждане със здраво и жизнено момченце, тежащо 5 килограма. По настояване на Домиция Лепида, която искрено вярваше, че красивото бебе е син на покойния ѝ брат и съответно неин сладък племенник, то бе кръстено Луций Домиций.

В отсъствието на Калигула, който бе на сватбено пътешествие с Лолия Павлина и Пиралис, чичо Клавдий пое функциите на патер фамилиас на Агрипина. В това си качество вписа раждането на сина на племенницата си Луций Домиций в регистъра на римските граждани в храма на Юнона Луцина в година DCCXCI aUc (= 791 г. от основаването на Рим = 38 сл. Хр.) Но тъй като знаеше, че момчето всъщност е негов таен син, и бе сигурен, че никой дълго време няма да провери документите, Клавдий с лекота добави още две чертички към месец октомври (отбелязван с X = 10 според римските правила) и го промени на декември (отбелязван с XII = 12), за да е сигурен, че никой няма се усъмни, че момчето е син на покойния Домиций Ахенобарб, законния съпруг на Агрипина Младата – а оттам, че няма право да наследи императорския престол.

Привързаността на Домиция Лепида към момченцето беше толкова силна, колкото и подкрепата, която оказваше на Агрипина, като се грижеше за детето от първите дни на живота му като истинска втора майка, та чак до юношеството му. Обичта ѝ към него си остана непроменена и гореща дори когато Агрипина започна да го нарича Нерон, както бе обещала на чичо Клавдий, който дойде на няколко пъти в Анциум, да види племенницата си и тайния си син.

В края на октомври Калигула се върна от доста тъжния си меден месец. Лолия не обичаше екстравагантния секс и многото партньори и се оплакваше непрекъснато от вавилонската астроложка и новия си съпруг. Императорът се разведе скоро с нея и през пролетта на следващата година DCCXCII aUc (=792 от основаването на Рим – 39 сл. Хр.) се ожени за по-зряла жена, с пет години по-възрастна от него, на име Милония Цезония, истинска негова душа близнак. Тя ценеше охолния живот, имаше либерални разбирания за морала, обожаваше съпругът ѝ да се гордее с нейната голота по време на пищни пирове, както и да дефилира с наметало, шлем и меч пред легионите, да разтваря пелерината си, под която се откриваше красивото ѝ голо тяло, и след това да оставя войниците да я замъкнат в бараките си и да се насладят на женските ѝ прелести. Заради тези и други ценни нейни качества тя незабавно получи титлата императрица на Рим. Въпреки многобройните си светски задължения Цезония успя да направи ремонт в новото дясно крило на двореца и да го върне към първоначалната му функция, но императрицата вече с право искаше гостите да плащат за сексуалните удоволствия, а със събраните средства подпомагаше финансирането на революционната политика на Калигула.

В тематичните стаи бяха поканени да работят момичета от благородни семейства и красиви жени. Цезония организира стройна система на смени, според която стотици хубави момичета обслужваха хиляди клиенти на всеки нундиум. Когато свършваха, излизаха, за да отстъпят място на нови попълнения, които да привлекат още повече посетители. Плащанията за всички видове сексуални услуги бяха надлежно събирани и осигуряваха неспирен поток към римската хазна.

Габрилия, Месалина, Лесбия, Агрипина, Нимфиада, Пиралис, Ламита, Хилария, Деми, Мурахия, Керизия, Сетис, Лактия, Домиция Лепида и обръснатата навсякъде театрална звезда Октавия, която по волята на Друзила бе освободена от робство, дори Ювения с разрешението на Агрипа, бяха сред най-желаните дами, часове за тях се запазваха месеци предварително и за секса с тях се заплащаше скъпо. С течение на времето и Лолия Павлина, и други млади момичета и момчета от аристократични семейства, роднини на видни граждани от всички ъгълчета на империята, получиха честта да служат в двореца като високоплатени и общодостъпни проститутки, заедно с десетки млади жребци, изгарящи от желание да задоволят естествените нужди на римските матрони и по-възрастни богати жени. Цените бяха високи, но всяка сестерция отиваше за скъпо струващите революционни програми на Калигула.

През юли същата година Цезония роди първата дъщеря на Калигула, която той нарече Юлия Друзила не само за да почете покойната си незабравима сестра, но и защото момиченцето много приличаше на легендарната си мъртва леля – същата червена коса, същите зелени очи и същите дълги крака.

В края лятото императорът напусна Рим, за да започне първия етап на военната кампания на северната граница. Всъщност през цялата година Калигула бе надзиравал набирането и обучението на огромна армия. Воините бяха предимно от галските и иберийските провинции. Заедно с наличните римски части, разположени по Рейн, се събраха всичко двайсет и четири бойни легиона, наброяващи деветдесет и шест хиляди мъже и дванайсет хиляди коня, плюс сто и трийсет хиляди души помощен персонал, артилерийски помагачи, прислуга и носачи. Това бе нечувана по размерите си армия в цялата римска история, почти толкова мощна, колкото всички останали двайсет и осем легиона на постоянна служба из цялата Римска империя.

Големият план на Калигула беше да се придвижи на север по границата по река Рейн, да сплаши врага с непобедимата си армия и след това да нападне територията на изток, да усмири, накаже и подчини агресивните германски племена, включително и чатите, които създадоха много проблеми на Галба предишните две лета. В началото на есента вестта за приближаването на огромната армия на Калигула накара всички германски племена на изток от Рейн набързо да подпишат мирни договори с римските легати и да предложат дарове и заложници, които Калигула прие и така осигури Pax Romana в този регион за векове напред.

Тъй като императорът не жертва и един воин при подчиняването на германските племена, продължи своя марш на северозапад, разположи впечатляващата си добре организирана войска на южния бряг на Британския канал и започна внимателно да подготвя инвазията си в Британия. След смъртта на Ладиса Тюдор в този край на света бяха нахлули келтите, които свалиха от трона и екзекутираха крал Тюдор и всичките му рицари и придворни, заедно с Аркана и Кардикса. Друг местен крал – Кунобелин, – който бе влязъл в съюз и подписал договори с Рим, наскоро бе умрял и бе наследен от сина си Амин. Той бе грубоват младеж, който не криеше презрението си към Рим и открито заплашваше да завладее северната част на Галия (днешна Франция) заедно с германските племена от североизтока.

След като вдигна на бреговете на Канала жилища и лагери за двайсет и четирите страшни римски легиона (където са днешните Булон сюр Мер, Па дьо Кале, Франция), Калигула нареди да се построи гигантски фар, който да си съперничи с прочутия Александрийски фар, едно от седемте чудеса на света. След това имперските легати поканиха бритските крале, за да разгледат римската войска. Няколко дни по-късно гостите бяха смазани от най-грандиозния военен парад, който и в най-смелите си мечти никой главнокомандващ не си бе представял, че може да организира.

Може ли някой да си представи ефекта, произведен от над стоте хиляди въоръжени римски легионери на коне, плюс сто и трийсет хиляди души помощен персонал заедно с военните машини, които маршируват часове наред в идеални редици – двеста и четиресет кохорти от по четиристотин души плюс триста и шейсет турми кавалеристи от по трийсет и двама конници всяка, пешаци, разделени в центурии, предвождани от страховити центуриони, трибуни, контуберналиси и легати, с двеста и четиресет мощни римски орли начело и музиканти с тръби и барабани? Никога в историята на древния свят не се бе събирала такава сила под командването на един човек! Само за персийския цар Дарий се твърди, че е командвал над двеста хиляди неравномерно въоръжени и доста неорганизирани мъже на коне, пешаци и помощен персонал, когато загубил битката край Арабела (Гавгамела) срещу Александър Велики, който пък превзел Персия с армия от шейсет хиляди македонски воини. А Юлий Цезар завладял трите Галии с не повече от петдесет хиляди римски легионери!

След парада показаха на бритските крале сто римски кораба на котва в построеното от римляните пристанище и направо им казаха, че императорът ще поведе тази колосална сила през Канала, ще унищожи техните кралства и ще обезглавил всеки един от тях, ако не съдействат за безусловното предаване на крал Амин, лидера на антиримски настроените племена.

На следващия ден Амин премина Канала, убеден, че ще плати с живота си заради съпротивата си срещу мощта на Рим, но тъй като се съгласи ритуално да се предаде чрез проскинезис (т.е. – да се просне на земята и да целуне стъпалата на императора), Калигула демонстрира прословутото милосърдие на Юлиевия род и опрости младия бритски крал. Поразеният Амин осъзна, че в Рим е истината, и подписа нов договор с римските легати, като плати и предложи заложници, което направи въоръжената офанзива през Канала временно ненужна.

Тези велики постижения на външната политика на Калигула бяха приветствани с огромен ентусиазъм в Рим. Младият сенатор Веспасиан, бъдещият велик император на Рим, който тогава бе начело на Флавиевия род, наследник на Юлиево-Клавдиевата династия, предложи да се организират специални игри в чест на безкръвните победи на Калигула – новия революционен римски начин за печелене на война чрез показване на мускули и плашене с железен юмрук, но в крайна сметка убеждаване на съседните народи да се поклонят на далеч превъзхождащата ги във военно отношение сила и да се радват на закрилата и цивилизацията, която Рим щедро ще им предостави чрез Pax Romana.

По пътя си обратно от Северна Галия Калигула спря в най-важните градове, движеше с твърда ръка държавните дела, приемаше посланици, раздаваше правосъдие, събираше и разпределяше средства, градеше управления, вечеряше с местни, които си умираха да се допрат до императора, разрешаваше проблеми, справяше се с обичайната купчина от задачи, договори, бюджети и документи, необходими за изграждането на най-великата империя, която светът бе виждал.

Междувременно, докато работеше по по-важни въпроси, Калигула бе уведомен, че са избухнали сблъсъци между евреи и гърци в Ямния, римски крайбрежен град на северозапад от Йерусалим със смесено етническо население. Напрежението било причинено от един от онези религиозни диспути, които Калигула смяташе за глупави, разрушителни и безсмислени – гърците издигнали олтар на имперския култ, а евреите го съборили веднага в името на техния единствен бог. Римският прокурист Гай Херений Капитон разделил двете враждуващи общности и известил Калигула, който реагира отмъстително.

За да даде на радикалните евреи урок по толерантност, императорът издаде указ Соломоновият храм – който Калигула смяташе за своя собственост, след като бе изцяло възстановен на лични разноски от членовете на Юлиевия род Август и Тиберий, – да бъде превърнат в имперски храм. Римският губернатор на Сирийската провинция Публий Петроний се погрижи за поставянето във вътрешността на храма на огромна статуя на Зевс, посветена на Калигула, напълно в хармония с отдавна практикуваната на Изток традиция, довела вече до многобройни знаци на почит към Август като Зевс.

За да наложи решението си, Петроний заплаши да използва мощта на четирите си легиона за справяне с евентуалното напрежение. Религиозните евреи бяха ужасени и така вцепенени, че веднага дадоха подкрепата си на римския протекторат в Йерусалим. В Рим така и не се разбра за тази криза, тъй като евреите бяха малко, а юдеите монотеисти бяха напълно непознати на другите народи. Но при Ирод Агрипа пристигнаха емисари от Юдея и по-късно той изигра ключова роля в предотвратяването на бунтове в региона, който скоро щеше да се превърне в негово собствено обединено царство.

През лятото Калигула се върна във вилата си край езерото Неми и забрави за случките в Ямния и Йерусалим. Пръв му ги припомни Ирод Антипа – чичото на Ирод Агрипа – който пристигна в Рим с надеждата да бъде въздигнат за единствен цар на Юдея. Тогава Калигула се възползва от възможността да се отърве от Антипа, като го заточи в Лугдунум (днешен Лион в Централна Франция) заедно с жена му Иродия – майката на Саломе – под фалшиво обвинение в измяна. След това императорът съвсем законно призна своя приятел Ирод Агрипа за цар на Юдея. От уважение към новия владетел Калигула се съгласи да пише на Публий Петроний да се откаже от проекта за статуята и да напомни на фанатичните евреи да проявят повече толерантност към другите религии, които просвещават и усилват мощта на гръко-римската цивилизация.

В онези дни Сенатът призна победите на Калигула над германците и бритите за триумф, но императорът заяви, че е спечелил без битки, и отказа да приеме това признание, като помоли за по-малката чест на публичната овация, която изискваше жертвоприношението на овца вместо на бял бик, както се прави при триумф. На 31 август, на неговия 28-и рожден ден, Калигула получи най-горещите овации, които Рим бе виждал.

Той гордо премина на колесницата си сред ликуващата тълпа по Виа Сакра, заедно с жена си императрица Цезония и със същия шлем с гребен и същите ботуши както винаги, но само по червено наметало, което се вееше около голото му тяло. Следваха го двайсет и четири манипули (военни подразделения от по сто и двайсет души), които символизираха двайсет и четирите легиона. Императорското шествие включваше и няколко платформи с дарове и заложници, получени от подчинените племена, които вече живееха в мир с Рим зад северната граница на империята.

През септември на година DCCXCIII (793 г. от основаването на Рим = 40 сл. Хр.) на императора се наложи да се справи с няколко заговора на новопоявили се коалиции между бони и републиканци, които не понасяха успехите на Калигула, огромния напредък на римската икономика и триумфалната му либерална революция. Отворените бракове под егидата на Матер Либертас (Майка Свобода) вече бяха съвсем законни из цялата империя. Всеки ден навсякъде се сключваха стотици множествени и странни съюзи, дори в Рим, където сенаторската класа се чувстваше заплашена, тъй като обикновените хора и армията продължаваха да подкрепят напълно революцията на Калигула.

След като прати на съд във висшите съдилища и екзекутира някои от новите конспиратори за държавна измяна, Калигула случайно срещна вече деветнайсетгодишната Месалина, която току-що се бе върнала от дълга почивка в Египет и Иберийските провинции, където бе заминала под патронажа на Муций Регулат. Сега вече познаваше прекрасната си братовчедка много по-добре отпреди и като всеки нормален мъж се влюби в нея и я задържа при себе си цял месец, за да се наслади докрай на несравнимата ѝ красота, доброто ѝ сърце и феноменалната ѝ сексуалност.

Междувременно чичо Клавдий, който бе последвал племенника си в началото на военната му кампания на Север, се бе върнал в Рим предната зима от Лугдунум (Лион, Франция) – главен римски гарнизон в Централна Галия и негово родно място. Заради несъгласие с набирането на средства чрез проституция, организирано от Цезония, Клавдиевият принц се изнесе от двореца и се върна в семейната резиденция на хълма Опий. Петдесетгодишният вече аристократ се върна към трудовете си по история и се радваше на разпалената отново страст с една от старите му любовници, обикновена, непретенциозна жена на име Калпурния. От време на време отиваше да види малкия Нерон в Анциум. Тъй като Калигула посочи за своя непосредствена наследница дъщеря си Юлия Друзила – нещо нечувано в Рим, тъй като никоя жена никога не бе имала достъп до официалната власт, но което много популярният Калигула бе решил, че може да наложи на Сената с мощта на армията си зад гърба си, – Клавдий най-накрая се почувства свободен от бремето на пръв престолонаследник в случай на преждевременната смърт на императора.

През октомври Калигула все по-отчетливо започна да усеща, че рано или късно фанатичните врагове на империята ще намерят начин да го убият. Но тъй като беше смел благородник, не се страхуваше за собствения си живот, а съвсем естествено се боеше за наследството, което оставя след себе си, и за бъдещето на великата революция на свободомислието. Юлия Друзила беше само на година и половина, а Цезония, въпреки че бе силна жена, нямаше благородното потекло, което да ѝ позволи да оглави Рим като императрица. Затова повика чичо Клавдий и обсъди с него голям кръг от династични и политически въпроси. След това го попита дали познава Месалина. Петдесетгодишният Клавдий нямаше и представа, че Месалина е прекрасната жена, с която се бе разминал на стълбището на двореца на нони от март преди две години, когато Миси отиде на гости на Друзила след завръщането си от вдъхновяващото пътешествие на Изток. Заеквайки както винаги, Клавдий каза на Калигула, че е чувал Месалина да се слави като най-красивото момиче в империята, но призна на развеселения си племенник, че никога не е виждал прочутата римска хубавица освен за няколко минути, когато била още малко кльощаво дете с гъста къдрава коса.

За огромно учудване на Клавдий Калигула повика великолепната млада жена, която му се стори като богиня, преди да разпознае в нея ефирното същество, което бе срещнал на стълбището.

– Хубаво момиче е, нали, Клавдий, стари мечтателю?

– М-м-много хуб-б-баво, наистина – преглътна чичото.

– Това е братовчедка ти Валерия Месалина, дъщеря на Барбат.

Клавдий остана като покосен! Мозъкът му едва успя да сглоби няколко мисли, когато несравнимата съблазнителка го прегърна топло и обсипа с комплименти аристократичния му чар, притискайки стройната си фигура към неговото по-дребно тяло и възпламенявайки го с внезапна любов. Тя намигна одобрително на Калигула.

– Добре тогава – каза императорът делово. – Ще ви оженя вас двамата утре. Доволни ли сте?

Клавдий объркано потвърди няколко пъти и целуна Месалина, която се разплака от щастие и затанцува и с двамата си братовчеди, обещавайки на чичо Клавдий да осъществи и най-невероятните му мечти.

Преди да се оттегли за през нощта, Калигула повери Месалина на някогашните робини на Друзила, след това изпрати да повикат родителите ѝ и няколко свидетели. На следващия ден императорът изпълни обещанието си и ожени чичо си за братовчедка си, като създаде идеалния съюз, който щеше да издържи изпитанието и на най-ужасни предизвикателства. Тук, разбира се, имаше една малка тайна, която нито Калигула, нито Месалина биха споделили с чичо Клавдий. Месалина току-що бе забременяла от Калигула. И както в случая с Клавдий и Агрипина, Калигула реши, че истинският баща трябва да се скрие, за да се избегнат опитите за убийство при евентуално наследяване. След скромната церемония Клавдий проля няколко сълзи с Калпурния, след това се върна обратно в покоите си в двореца, където се настани и неговата великолепна и омагьосваща съпруга, братовчедка, любовница и съблазнителка.

Пет дни след иди през януари на следващата година DCCXCIV aUc (20 януари, 794 от основаването на Рим = 41 сл. Хр.) по време на Палатинските игри Калигула отиде рано сутринта да погледа класически танци във временно скован от дърво театър, издигнат специално за събитието пред двореца. В тясното пространство се тъпчеха стотици зрители. В края на седемчасовото представление императорската свита си тръгна от театъра, предвождана от чичо Клавдий, зад когото вървеше Калигула с приятели и германските си телохранители.

По пътя към двореца малко под театъра Калигула реши да поеме по по-кратък маршрут от този на свитата си, защото бе чул, че млади танцьори от азиатските провинции репетират в един тесен проход. Докато отправяше хвалебствия на азиатските артисти заедно с още неколцина, никой от които обаче не беше телохранител, зад него се спусна предател, нов преториански трибун, и го съсече с меча си между шията и рамото. Стенещ в агония, императорът се опита да избяга, но срещу му изскочиха още няколко убийци, които го пронизаха с ножове повече от трийсет пъти – също като прочутия му предшественик Юлий Цезар. По странно съвпадение това се случи на същия ден, през който бил убит македонският цар Филип, бащата на Александър Велики.

В последвалото разбъркване носачите на Калигула викаха за помощ и се сбиха с нападателите, отблъсквайки ги с коловете, на която бе поставена носилката. От другата страна на коридора се втурнаха и батавските охранители. За секунди всички убийци загинаха от ужасна смърт. На публиката в театъра бе съобщено, че императорът е само ранен. Из цял Рим настанаха вълнения, скаути и поддръжници на Калигула избиваха масово заподозрени конспиратори. В мига на нападението срещу Калигула заговориците проникнаха и в покоите на Цезония в двореца. Съпругата на императора загина храбро, промушена от меч, а наследницата на трона, невръстната Юлия Друзила, беше убита веднага след нея. Убийците размазаха крехката главица на детето в стената.

Няколко часа десните сенатори бяха убедени, че убийството на Калигула и най-близките му ще доведе до възстановяване на републиката, и се поздравяваха за кървавата баня, която според тях щяла да върне тяхната власт и привилегиите им. Но не било писано да стане така. Нов император наследи убития.

През нощта лумнаха пожари, избухнаха вълнения и гневната тълпа настояваше конспираторите да бъдат обезглавени незабавно. Ирод Агрипа уреди трупът на Калигула веднага да бъде кремиран и положен в прост временен гроб в гробището на хълма Есквилин. Междувременно Акилий Требелий заедно със своите преторианци и Херберт с батавците започнаха да издирват чичо Клавдий, законния наследник на императорския престол. Двама яки германски охранители го откриха в отдалечена стая в двореца, отдаден на култа към египетския бог Тот заедно със съпругата си Месалина, и го вдигнаха на раменете си.

– Да живее император Клавдий! – извикаха и го понесоха пред двореца заедно с останалите батавци и преторианци и тълпа от непоколебими поддръжници на Юлиево-Клавдиевата династия.

Така петдесетгодишният принц Тиберий Клавдий Друз Нерон Германик, известен още като чичо Клавдий или Клавдий Пелтека, стана бог, тъй като наследи цялата абсолютна власт на племенника си, цялата мощ на Рим и богатството на хазната, препълнена от далновидната икономическа политика на Калигула. Едно от първите му решения беше разтурването на тематичните стаи и всички останали места за проституция вътре в двореца. След това твърдо отрече законите за отворения брак и култа към Майка Свобода и така сложи край на сексуалната революция на Калигула. Във всички останали аспекти на римската политика той следваше линията на убития си племенник – и в икономиката, и във външната политика.

През август, двайсет дни след като Сенатът избра Клавдий за император, Месалина роди сина на Калигула, когото Клавдий призна за свой и го нарече Друз Германик, също като прочутия си брат, бащата на Калигула. По-късно, след триумфа на Клавдий при завладяването на Британия, започнаха да викат на момчето Британик. Единайсет месеца след раждането на първия си син Месалина се сдоби и с дъщеря, която кръсти Октавия и която по-късно се омъжи за Нерон.

В година DCCXCVI aUc (796 г. от основаването на Рим = 43 сл. Хр.), две години след като стана император и една година след анексирането на Мавритания (днешни Алжир и Мароко), Клавдий даде римско гражданство на цялото население на Галия чак отвъд Алпите.

Междувременно бе уведомен, че бритските крале са престанали да плащат данъци на Рим и приютявали бунтовници и пирати, които опустошавали римските градове в Северна Галия. Императорският съвет реши, че неприятелски настроена Британия не може да бъде оставена да протяга безнаказано ръце към богатите галски провинции. Според докладите на Калигула повечето брити били расово по-близо до римляните, отколкото до германците, възползвали се по-добре римската помощ, образование и търговия, въдворени там от Калигула с посредничеството на крал Тюдор и други проримски настроени владетели.

През август същата година Клавдий се зае да превземе Британия с четири легиона плюс хиляда конници, помощен персонал, камили и трийсет огромни индийски слона – каквито никога не били виждани преди това по тези земи. Армията се командваше от Авъл Плавт и се следваше план, съставен три години по-рано от Калигула. Местните воини, наричани брити, защото си боядисвали телата в синьо, бяха смели, но организацията им бе по-лоша от тази на римските легиони. Пълното покоряване отне цели шест години, като Клавдий извоюва голяма победа в първата година от офанзивата и разположи бойния си щаб на север от Темза в Камулондунум (днешен Колчестър), и остави генералите си да водят по-нататъшните бойни действия.

Превземането на Британия бе обявено за завършено четири години по-късно, когато бе отпразнуван триумфът на Клавдий, но фактически то приключи с предаването на враждебно настроения крал на Уелс Карактак пред бритската кралица Катимандуа, съюзница на Рим, на осемстотната годишнина от основаването на Рим – Annum DCCC aUc = 800 г. = 47 сл. Хр. Покореният крал бе доведен окован във вериги в Рим и изправен пред император Клавдий и неговите генерали на официална церемония по капитулацията. Но тъй като бритският владетел се бил достойно и смело, не измъчвал и не екзекутирал пленниците и не отровил нито едно хранилище на питейна вода, той беше освободен и му бе позволено да остане в Рим като гост на генерал Авъл Плавт, който го защити горещо пред императора.

Три години преди отпразнуването на осемстотната годишнина от създаването на Рим петдесет и четири годишният цар на Юдея Ирод Агрипа умря от естествена смърт в Цезария (римски пристанищен град в неговата страна), по време на пищните игри в чест на император Клавдий, който помогна на лоялния към Юлиево-Клавдиевата династия владетел да уголеми царството си и да поддържа ефективна администрация от римски тип в целия регион. Тъй като синът на Агрипа бе прекалено млад, за да управлява страната, Клавдий даде на Юдея статут на римска провинция, решение, приветствано с всенародни празненства, в които не се включиха само някои периферни територии, населени с фанатични бунтовници, каквито има във всяка нация по света. Ювения Мароция, която също присъстваше на игрите и в чиито ръце умря Агрипа, бе напълно съкрушена от мъка и се самоуби, като се удави същия ден в Средиземно море.

Още от първата среща с великолепната си деветнайсетгодишна братовчедка, а после и съпруга, у Клавдий пламна страстна любов към Месалина и той така и никога не спря да я обича.

Тя беше обявена за римска императрица, владетелка и майка на отечеството. Получи възхвали и почести не само от влюбения си съпруг, но и от целия Сенат и патрициите, както и от всички слоеве на римското общество заради приноса си към държавните дела и отдадеността ѝ на славата на Рим. Още в самото начало тя накара съпруга си да ѝ построи така наречения "Малък дворец" в някогашното дясно крило на императорската резиденция на Палатинския хълм. Там красивата млада императрица правеше грандиозни празненства и забавляваше стотици любовници. По време на едно от честите пътувания на императора тя предизвика Марция Кордия и цялата гилдия на проститутките на състезание по секс, по време на което за една нощ преспа с повече от сто мъже и достигна гаудиум с всеки един от тях. Така спечели турнира и възхищението на патрициите, които наблюдаваха майсторските ѝ изпълнения.

Придворните знаеха, че Клавдий е много по-консервативен от Калигула, и затова не говореха открито пред него за деянията на Месалина, нито за невероятния ѝ сексуален апетит и фантастична издръжливост. Той, разбира се, знаеше, че приближавайки шейсетте, не може да задоволява вече младата си съпруга и приемаше с благородство и финес повиците на природата ѝ. През целия си живот Месалина спазваше святата си клетва към Венера и обета за вярност към византийския сводник Муций Регулат, който дискретно направляваше кариерата ѝ на висшестояща проститутка. Под името Лициния, което бе започнала да употребява още от първия път, когато Муций я прати да проституира в долнопробните му бардаци, Миси често излизаше инкогнито след залез слънце. Покриваше главата си с воал. Срещаше се тайно с Муций, който я отвеждаше на работа в името на богинята на любовта в многобройни бордеи и игрални домове.

Понякога Лициния така страстно желаеше да бъде обладавана по всякакви начини от груби мъже от народа, че на зазоряване съдържателите на публичните домове буквално трябваше да изтръгват от подутите ѝ гениталии пенисите на клиентите, а Муций да я изпрати до новия дворец, за да не ѝ позволи да спира тук и там и да прави любов с всеки, когото срещне по пътя си. По това време вече много мъже разпознаваха Месалина, тъй като бяха притежавали тялото ѝ, докато тя се гърчеше и викаше от удоволствие със своята феноменална страст, затова започнаха да я наричат Имперската курва, титла, която тя ценеше толкова много, че накара Муций да я използва, когато я продава.

Следващата година (DCCCI aUc = 801 = 48 сл. Хр.) един от най-важните министри на императора, коварен освободен роб на име Нарцис, каза на Клавдий, че Месалина има връзка с Гай Силий, за когото се твърдеше, че е най-красивият патриций в Рим. Това всъщност си беше самата истина, както беше вярно, че през цялото време, докато се наслаждаваше на увлечението на Миси по него, Гай Силий не беше нищо друго, а най-обикновен предател, който заговорничеше заедно с обичайните заподозрени – боните – да въвлече нищо неподозиращата Месалина в конспирация срещу съпруга ѝ. Целта беше императорът да разкрие заговора, да низвергне императрицата и да осъди "скандалното" ѝ сексуално поведение, което вече имаше много последователи сред римлянките и пак бе започнало да скандализира мъжките шовинистични прасета, които по-скоро биха убивали невинни хора, отколкото да отслабят контрола над жените си.

Цялата схема беше добре измислена и проработи. Нарцис предостави на императора фалшиви доказателства. Клавдий го накара да арестува двамата любовници и да ги доведе при него. За да не бъде разкрит извратеният му заговор, Нарцис изпрати отряд преторианци във вилата в Градините на Лукул, където Месалина делеше легло със Силий. Но новоназначеният трибун на охранителите, който недолюбваше злия министър, вместо да даде заповед за арест, нареди да се атакува спалнята.

Тъй като Гай Силий също участваше в заговора, той трябваше да бъде премахнат и затова бе посечен на място. Голата Месалина избяга през прозореца, но бе подгонена и хваната от охранителите, докато се катереше по външната зидана ограда на градината. Двайсет и седем годишната Месалина бе обградена и ѝ бе даден меч, с който да се самоубие, но тя грабна оръжието и се хвърли срещу нападателите си, поведе последната си битка в името на всички жени на Рим. Охранителите не събраха кураж да наранят това прекрасно тяло, но кръвожадният трибун не се поколеба. Той направи две големи крачки напред и я прониза с копието си.

Междувременно на Клавдий бе дадена още една доза "олимпийска смес" и бе отведен да си легне. В съня си "видя" убийството на красивата си съпруга. Събуди се, облян в пот, и забърза към Нарцис.

– Къде е съпругата ми? Къде е императрица Месалина? – извика разрошеният възрастен мъж.

– Мъртва е, цезаре – отвърна Нарцис. – Беше убита преди два дни по ваша заповед.

Омаломощен от опиатите, Клавдий не можа да си спомни. След това цялата мъка и целият ужас на ситуацията се изсипаха върху главата му и той беше съкрушен. Започна да мълви нещо за прекрасната и безценната Месалина и изглеждаше като пълен глупак.

След раждането на Нерон Агрипина остави хубавото си момченце на топлите грижи на леля му Домиция Лепида в Анциум.

Когато Калигула се върна от военния си поход по бреговете на Британския канал, ѝ даде разрешение да се омъжи за Тарквиний Голат, който освен любовник ѝ стана втори съпруг. Голат я обичаше до лудост и уважаваше личността ѝ, задоволяваше всеки неин каприз, щастлив, че може да използва за това цялото си богатство. Когато чичо Клавдий се ожени за Месалина, тя беше удивена, но не учудена. Посети чичо си и Миси в двореца и ги поздрави за сватбата. След това тръгна на обиколка из именията на съпруга си в римските провинции. По това време научи за убийството на Калигула и въздигането на чичо Клавдий на императорския престол. Започна да осъзнава, че съдбата, предсказана на Нерон, може и да се сбъдне, когато петдесетгодишният му таен баща умре, точно както бе планирала тя и както и той самият се досещаше.

През следващите години Агрипина стоеше настрани, занимаваше се с делата на съпруга си, радваше се на многобройни любовници, които обаче по брой не можеха да се доближат до тези на братовчедка ѝ императрицата. Въпреки това гостува няколко пъти на Месалина и Клавдий, като взе със себе си и малкия Нерон, прегърна децата на Месалина – Британик и Октавия, и забеляза, че Британик е одрал кожата на Калигула, а Октавия нямаше и една латинска черта, не приличаше на никого от Юлиево-Клавдиевата династия, но пък беше същата като русия германски телохранител Херберт, началника на батавските телохранители, който бе напуснал службата си в двореца няколко месеца след убийството на Калигула и бе станал гладиатор. Като знаеше увлечението на Месалина по силните герои на римските арени, в ума на Агрипина не остана и капка съмнение откъде се е сдобила с Октавия.

На гладиаторските игри за осемстотингодишния юбилей от основаването на Рим Агрипина взе деветгодишния Нерон със себе си в централната ложа на амфитеатъра на Фламиний и двамата седнаха до Клавдий и Месалина. Общителен и много приличащ на истинския си баща, Нерон веднага се сприятели с Британик, който бе две години по-малък, и с Октавия, която още нямаше шест години по онова време. Нерон, разбира се, беше доминиращ мъжкар, но му хареса да си играе с двамата си братовчеди, особено с русата Октавия. Заведе я под голямата трибуна и се опита да прави секс с нея, но всичко завърши с ухапвания по хубавите ѝ бузки и проникване с пръсти, докато тя пищеше за помощ. Нерон едвам не я задуши, за да ѝ покаже силата си.

По пътя обратно към двореца Месалина се отдели и отиде на гладиаторското празненство, а Агрипина вечеря с чичо Клавдий, който все още си падаше по хубавото личице и сексапилното тяло на вече двайсет и четири годишната си племенница. И тъй като тя знаеше как да възбуди стария си любовник и как до го накара да моли за още, накрая му показа татуировката с А и К в червено сърце, която той самият бе направил отдясно на ханша ѝ в онези дванайсет дни през януари преди десет години, когато не можеха да спрат да се любят. Агрипина заведе Клавдий в детската стая. Докато Нерон спеше с двамата си братовчеди, тя попита дали чичо ѝ забелязва физическите прилики на двамата малки принцове и на малката принцеса. Императорът знаеше какво иска да чуе тя и ѝ обеща, че ще осинови малкия Нерон до две години и ще го постави на първо място в редицата за наследяване на трона.

Агрипина се изпълни с радост. Предсказанието на сибилата Амалтея бе на път да се сбъдне... Тарквиний Голат, вторият ѝ съпруг, почина от естествена смърт два месеца след като убийството на Месалина бе оповестено и потопи в дълбока скръб всички римляни. Официалната версия беше, че императрицата е убита при "странен" инцидент, "докато разкривала конспирация срещу императора".

Клавдий се ожени за Агрипина в навечерието на новата година DCCCII (802 г. от основаването на Рим = 49 сл. Хр.) Загадката, която ѝ изглеждаше невъзможна за разплитане при посещението в пещерата на сибилата от Кума, вече се изпълваше с плът и кръв и парченцата се подреждаха по невероятен начин на точните места, за да нарисуват цялата картина, сътворена от съдбата.

Агрипина Младата стана императрица на Рим и възрастният ѝ съпруг я остави да управлява заедно с освободените си роби него и буквално цялата администрация на империята, която ставаше все по-голяма с всяка изминала година.

В началото на година DCCCIV (807 г. от основаването на Рим = 54 сл. Хр.) здравето на шейсет и три годишния император започна да се влошава. Усетила, че смъртта му е близо, Агрипина накара Клавдий да отиде още веднъж до регистъра на римските граждани в храма на Юнона и да промени датата на раждане на Нерон от година DCCXCI (791 от основаването на Рим = 38 сл. Хр.) на DCCXC (790 г. от основаването на Рим = 37 сл. Хр.), което стана лесно с изтриването на една чертичка от римските цифри. Така Нерон стана на 16 години и вече можеше да бъде новият император на Рим.

Клавдий умря два дни преди иди през октомври, същата година, когато навърши шейсет и четири на календи през август. Нерон Клавдий Цезар Друз Германик Британик стана император на шестнайсетгодишна възраст и управлява Рим четиринайсет години, като показа същата екстравагантност като вуйчо си Калигула, но направи Рим по-красив отвсякога и разреши вековната партанска (арменска криза) по гениален начин.

В Рим Нерон построи нов огромен и великолепен императорски дворец на хълма Опий, който нарече Домус Авреа (Златния дом). Държеше го отворен за хората през повечето време и там предлагаше същите забавления като вуйчо си Калигула. За спорното царство Армения даде на партанците право да си изберат цар, но изтръгна съгласието им, че царят на Армения винаги ще бъде в подчинено положение спрямо Рим. И двете страни подписаха договора и това направи Армения фактически част от империята и усмири партанците за години напред.

Агрипина Младата допринесе много за успешното управление на сина си, обгради го с майчина любов, правеше секс с него винаги, когато той бе в настроение. Беше убита във вилата си в Лавиниум от съзаклятници в година DCCCXII (812 г. от основаването на Рим = 59 сл. Хр.) на трийсет и шест годишна възраст. Нерон тогава бе на двайсет и три.

Юлия Ливила (както бе истинското име на Лесбия) остана встрани от римската политическа сцена. Тя се омъжи за посланика на Бактрия Бохрус и го последва в Централна Азия, когато царят на страната му умря и той наследи трона. Научи езика и обичаите на този отдалечен край и стана единствена и високо уважавана царица на Бактрия на трийсет и осем годишна възраст, когато старият ѝ съпруг загина при ловен инцидент на седемдесет и пет години. Юлия Ливила управлява с огромна мъдрост, ползвайки връзките си с Рим, и умря в дълбока старост.

В Рим Нерон се сблъска с много заговори и накрая, след като загуби контрол над преторианците, се самоуби на трийсетгодишна възраст в година DCCCXXI aUc (821 от основаването на Рим = 68 сл. Хр.). С неговата смърт дойде и краят на Юлиево-Клавдиевата династия, но други велики императори щяха да управляват империята през следващите векове[4].

Приложение 1

Разминавания в датите

На първата страница на "Лейди Калигула" ще прочетете датата, с която започва историята.

Първо написах годината с римските цифри, които са били в употреба в Европа до 999 година, когато папа Силвестър II заповядва да бъдат сменени с арабските цифри – много по-лесни за писане и определено много по-практични.

Въпреки това, пишейки годината с римски цифри DCCXC – 790, последвана от латинските думи "ab Urbe condita" (абревиатура, която се превежда "От основаването на Града"), аз възнамерявах да "осветля" читателя за начина, по който древните римляни са изчислявали годините в официалните си документи.

След известен размисъл по въпроса за определянето на годината според християнския календар добавих 37 сл. н. е. (на англ език – СЕ, т.е. общата ера; употребява се и AD – Anno Domini – в превод: "в годината от Бога"), за да улесня читателите да възприемат историческия период, който днес принципно е приравнен към християнското летоброене.

Моята съпротива да приравня точните римски години на обсъжданите събития към съвременните им християнски съответствия не е просто обикновен каприз. Римските години са обърнати в християнски около MCCCVIII година – 1308 aUc, което е 555 сл. н. е. Или иначе казано, 555 сл. Хр. Това е около 70 години след като Рим и Западната Римска империя са покорени от варварските нашественици, които бързо асимилират римската цивилизация и нейния начин на живот. Междувременно Източната Римска империя (Византия със столица Византия, наречен по-късно Константинопол, днешен Истанбул в Турция) продължават римското управление в Югоизточна Европа, Близкия изток и Египет.

Около 230 години преди промяната на датите, около MLXXVIII година (1078 aUc т. е. 325 г. сл. н. е. или 325 сл. Хр.) – когато Рим все още е бил столица на обединената Римска империя, една нова монотеистична религия, произлизаща от петнайсетвековната юдейска монотеистична вяра, е официално призната от римския император Константин. Новата религия започва да се развива и все повече да се откроява сред хилядите древни култове, посветени на огромното количество богове и богини от гръко-римския пантеон, както и сред останалите екзотични религии от всички краища на огромната империя, включително юдаизма (по традиция той бил запазен само за евреите).

След смъртта на Константин новото християнско духовенство започва да става все по-агресивно и разпространява доктрината си сред многобройната римска бюрокрация. Най-накрая усърдните епископи успяват да покръстят в монотеистичната религия някои от наследниците на Константин – като император Теодосий, който през MCXXXXIV година (1144 aUc т.е. 391 сл. н. е. или 391 сл. Хр.) забранява култа към древните богове и прави християнството единствената официална религия в държавата. Тази промяна не е вдъхновена от някакво откровение, свързано със сърдития и наказващ юдео-християнски Бог. Мотивите са по-скоро съвсем практични. Придобивайки тотален контрол върху хората чрез едно-единствено догматично и заплашително кредо, императорите получавали съвършеното извинение да разрушат хилядите храмове на древните богове и да заграбят техните огромни, трупани в продължение на хилядолетия богатства.

В тази съдбоносна MCCCVIII година (1308 aUc т.е. 555 сл. н. е. или 555 сл. Хр.) християнски монах на име Дионисий Малки предлага на християнския византийски император Юстиниан да почетат рождената дата на измисления месия на християнството, Джошуа от Назарет, известен като Исус Христос, чрез смяна на броенето на годините – да не започва вече от основаването на град Рим, а от предполагаемата дата на раждането на християнския пророк. Смятало се, че Христос е роден в DCCLIII година (753) ab Urbe condita по време на царуването на император Август, наследника на Юлий Цезар, Хората от Римската империя все още се съпротивлявали и негодували срещу разрушаването на великите храмове и култове от миналото, но новата система за определяне на годините, основана на християнските догми, е наложена от имперските власти и послужила и на държавната политика, и на императорската хазна. Осъзнавайки, че това нововъведение може да има значителни последици за бъдещето и да помогне за нанасяне на решителния удар срещу митологичните вярвания на поданиците му, Юстиниан натоварва Дионисий Малки с мащабната задача да "поправи" всички документи и исторически сведения и да преобърне датите към новите означения – преди и след раждането на Христос.

А сега нека да използваме въображението си... Помислете си какво всъщност означава това – без помощта на компютри да обърнеш 753 aUc в 1 сл. Хр. И съответно всички предишни години назад в 1 година преди Христос, 2 година преди Христос, 3 година преди Христос... и да смениш годините от 753 до 1308 в 1 година след Христос, 2 година след Христос, 3 година след Христос и т.н... Помислете си за допълнителните усложнения: (а) хиляди бюрократи, намиращи се в хиляди офиси из цялата империя, които променят датите на хиляди древни документи; (б) римските цифри са крайно неудобни за сложни математически изчисления; (в) трудно е да се сменят датите на хилядите документи, в които годините не са вписани спрямо римския календар, а са означавани с имената на царуващите владетели или пък са свързвани с някое важно събитие, като например: "66 години след раждането на фараона Рамзес II" или "в годината на третото консулство на Помпей Велики", или " в деветата година от управлението на цар Ирод от Юдея", или "в " СССХ (310) година от раждането на император Диоклециан"; последното позоваване (отговарящо на MCCCVIII.-1308 aUc, т.е. 555 г. сл. н. е. или 555 сл. Хр.) все още било широко разпространено по времето на Дионисий; (г) определянето за кого точно се отнасят имената (като например, Рамзес, Ирод, Цезар или Клеопатра...), тъй като едно и също име се използвало от предшественици или наследници, без да се посочва дали е първи, втори или трети – тези уточнения са направени в по-късни времена; (д) проблем било и съпоставянето на различните видове документи – таблици, надписи, папируси, пергаменти и т.н. – които вече може да са били подправени или фалшифицирани по някаква причина; (е) допълнително усложнение е смяната на всички римски цифри с арабски след 999 година, наложена от папа Силвестър; (ж) точната дата на раждането на Исус Христос също е спорна, както и самото историческо съществуване на християнския месия.

Объркването, грешките, споровете във връзка с тези промени били извънредно големи и причиняват истински хаос. Някои съвременни учени намират разминавания с цели десетилетия между събитията и вероятните им дати, други твърдят, че някъде липсват цели столетия! Ето само един простичък пример за подобно разминаване в датите – прочутото пресичане на река Рубикон от Цезар (датата, която е променила хода на историята!) е датирано на 16 декември 50 г. пр. н. е. (което според мен е вярната дата), но и на 10 или 11 януари 49 г. пр. н. е. Дори знаменателната дата на смяната на календара от Дионисий Малки не е много сигурна – според някои учени е 555, според други – 553 г. сл. н. е. Това недоразумение може би се дължи на приликата между арабските цифри 5 и 3, или може би на някои разминавания относно рождената дата на Диоклециан.

Използването на арабските цифри определено може да бъде прието за подобрение, което не може да се каже за смяната на римските години. Тази смяна е предизвикана единствено от пропагандни цели – да бъде наложена християнската вяра, да бъде запечатана в съзнанието на хората чрез цялата сила на имперската политика. Делото на Дионисий Малки и на неговите писари продължило и след смъртта на монаха, забъркал цялата тази каша, но то имало и един положителен ефект – историческите дати са уеднаквени и подредени в една календарна система, която става още по-ясна след приемането на арабските цифри.

Въпреки всичко, скъпи читатели, имайте едно наум, че съвременният християнски календар, който сега е разпространен из целия свят и се използва дори от други етнически групи и страни, като Израел, Индия, Япония и Китай, където все още са в употреба и традиционните за тези страни календари, не предава с абсолютна точност събитията от древността, най-вече тези отпреди 10-и век. Трябва да ги възприемаме само като проста конвенционална рамка, която служи за улесняване на историческите справки.

С тези уговорки съм приел повечето традиционно установени по християнския календар исторически дати, въпреки някои разминавания, които лично съм открил за датите на няколко събития от времето на Калигула.

Приложение 2

Кратка история на световната порнография

Хората обикновено вярват, че думата "порнография" е създадена от древните гърци по време на развиването и процъфтяването на тяхната цивилизация и писмеността им – между 1000 и 300 г. пр. н. е. Това обаче няма нищо общо с истината. В старогръцкия език са открити многобройни примери за употребата на думата porne в смисъла на класа от проститутки, както и на думата graphia, означаваща писано слово, надписи, поеми и всичко, което се изписва върху или с материални предмети; дума като pornegraphia или pornographia обаче не е засвидетелствана в нито една плоча, пергамент, папирус, надпис или на други обекти от древния свят. Думата била непозната дори на древните римляни. Тя не се среща в латинския език, който бил силно повлиян от гръцкия, нито в някой друг от древните езици на планетата Земя.

Отсъствието на специфична дума, обозначаваща текстове, пиеси, статуи, фрески или керамика с открито сексуално съдържание, не означава, че древните гръцки и римски артисти не са създавали подобни творби. Въпреки масовото унищожаване на древното сексуално изкуство от религиозните фанатици и други сексофоби (превзети хора, страхуващи се или мразещи всичко сексуално), из Гърция и цялата Римска империя са намирани хиляди произведения със сексуална тематика. На стотици от тях се възхищаваме в съвременните музеи. Може да се каже със сигурност, че античните творци са създали неизброимо количество сексуални творби от времето на Омир (800 г. пр. н. е.) до падането на Западната Римска империя (500 г.).

Причината древните гърци и римляни да не са създали специална дума за означаване на творбите със сексуално съдържание е очевидна. Изобразяването на голи тела и сексуални актове не е било нито забранено, нито скандално. Някой не е мислел, че сексът е грях или нещо, от което трябва да се срамуваш. Напротив, голотата и удоволствията от неограничения секс са били близки и желани от мъжете и жените от тези времена. Техните весели и щастливи богове и богини се замесвали в многобройни и разнообразни сексуални авантюри, като посочвали по този начин на хората, че сексът е истинският смисъл на живота и любовта.

Много религиозни ритуали, свързани със сексуални действия, били практикувани редовно в различни части на гръко-римския свят в чест на най-предизвикателните и вълнуващите от техните богове. Промискуитетът сред мъжете и жените и дори сред хората от един и същи пол не бил обида за никого. Той бил възприеман просто като естествен израз на индивидуалните предпочитания. Думата "хомосексуалност" била непозната в древните времена, защото също както "порнографията" нямало за какво да се използва в отрицателния ѝ днешен смисъл.

Още от първите графити и статуетки, направени от предшествениците на съвременния човек около 20000 г. пр. н. е., изобразяването на голотата, половите органи и други еротични образи е характерно за всяка култура на планетата. От първата цивилизация в Шумер (около 3700 г. пр. н. е.) Месопотамия, Вавилон, Египет и Китай, през Западна Европа до Океания, Азия, Африка, Южна и Северна Америка, на Земята няма нито едно място, където сексът да не е бил изобразяван по открит начин, с радостна прослава, и то най-вече в религиозен контекст.

При тези обстоятелства защо е било нужно някой да измисля специална дума за нещо толкова естествено като пиенето на вино или яденето на агнета, нещо, което е било в основата на широко разпространени култове, празници и религиозни събития? Сексуалното изразяване е било просто изкуство, творчески период. Не е имало нужда да се цензурират гениталиите или да се разграничава "сакралното" от "профанното", нито някой критик морализатор да класифицира сексуалното изкуство като покварено и безнравствено.

***

За нещастие след четири хиляди години на великолепна културна революция, създала благодарение на сексуалното щастие и свобода спиращи дъха паметници и нецензурирани произведения на изкуството, древният свят преживял нещо немислимо: пагубната вълна на една нова религия, основана на сексуалната репресия!

Около 410 г., няколко десетилетия преди официалното падане на Западната Римска империя, християнският епископ Августин от Ипон, Северна Африка, известен и като Августин Блажени, започнал да разпространява озадачаващата идея, че "Luxuria est inimica Dei" ("Страстният секс е враг на Бога").

Тази нова религиозна идея е създадена, за да унищожи и замести античните религии на Римската империя поради една много проста причина: това щяло да позволи ограбването на хилядите храмове, изпълнени със злато и дарове, посветени на боговете ѝ богините, които възприемали неограничената сексуална енергия като положителна сила. В началото новата религия не привлякла масово римските граждани, нито т.нар. варвари, които не след дълго нападнали империята.

Всъщност в продължение на няколко столетия, докато новата догматична, монотеистична, сексофобска и тоталитарна религия постепенно придобива все повече политическа власт и подкрепата на романизираните варварски царе, древните култове и откритите сексуални практики остават широко популярни сред жените и мъжете от тези трудни времена (500-900 г.), обикновено наричани "тъмните векове" – Средновековието.

След кръстоносните походи (1000-1200 г.) властта на църквата става все по-агресивна и се разпростира все повече сред обществото; това довежда до предприемането на остри мерки срещу религиозната и сексуалната свобода, като основната инициатива за тази фанатична борба е на папа Инокентий IV, който около 1260 г. създава прословутата Свещена инквизиция. Тази духовна институция е натоварена да сложи край на всичко, което папата нарича "ереси", включително всички видове древни и нови култове, както и, разбира се, всякакви сексуални практики. След безброй неописуеми убийства и мъчения обаче се случило нещо неочаквано – като ответна реакция на дейността на тази отвратителна институция в Европа се заражда течение, известно като Ренесанс (1300-1500 г.).

Преоткриването на великолепната култура на Гърция и Рим и техните прекрасни древни богове, произведения на изкуството и сексуалната свобода дарява на света огромен брой творчески гении, като Микеланджело и Тициан, Рубенс и Рембранд, Ботичели и Леонардо да Винчи, които в безценните си творби отново отдават почит на несравнимото съвършенство на човешкото тяло. Провансалските трубадури започват да пишат поеми за красивите куртизанки и самотните дами, а писатели като Бокачо и Чосър създават шедьоври, описвайки на родните си езици забавни и страстни сексуални лудории на хора от всякакви класи.

Европейците оцеляват от чумата и глада през Средновековието и животът им постепенно става икономически по-добър. Но докато ренесансовите жени и мъже щастливо се отдават на оргиастични наслади и множество "греховни" авантюри, Светата инквизиция започва да гори на кладата "грешници" в името на морала и добродетелта.

През 1451 г. папа Николай V, вдъхновен от всемогъщия Бог на християнството, узаконява вече широко разпространената употреба на мъчения, за да даде в ръцете на Светата инквизиция подходящо оръжие за прогонването на "дявола" от човешкото тяло, особено от привлекателните млади жени, наричани "вещици". Накрая, чрез изтезания и убийства на милиони невинни по всевъзможни жестоки начини, които хората могат да измислят, когато умовете им са обзети от религиозната лудост, църквата постига своето – тя принуждава да замълчат прочути дисиденти, като Галилео Галилей и Джордано Бруно, и слага край на Ренесанса в началото на 1600 година.

Въпреки риска да бъдат арестувани от силите на Инквизицията или задържани от полицията на различните държави, в които взели надмощие протестантските секти (след като Мартин Лутер преустановява отношения с римската църква през 1517 г.), някои европейски творци продължават да създават и разпространяват произведения на изкуството с открито сексуално съдържание. Понякога подбудени от собствените си чувствени преживявания, понякога от желание да шокират или да се подиграят, или пък за да провокират приятелите си, хората започват да обръщат все повече внимание на сексуалното изкуство; буржоазията тайно и "срамежливо" купува подобни произведения, докато европейските аристократи, които никога не спирали да търсят нови любовници със склонност към сексуални ексцесии, ги излагат гордо на показ в огромните си имения.

През XVIII век – периода на Просвещението – произведенията със сексуално съдържание стават доста популярни дори сред работническата класа. Това е времето, когато философията на свободата откърмва Американската и Френската революция. Тъй като думата "порнография" все още обаче не е измислена, тези произведения са наричани "развратно изкуство", без да се взима предвид художествената им стойност.

Около 1760 г., точно 500 години след създаването на Светата инквизиция, млад френски журналист на име Рестиф дьо Ла Бретон (Restif de La Bretonne) е натоварен от правителството на крал Луи XV да направи проучване за мащаба на проституцията във френската столица. Ентусиазиран и пазещ пълна тайна относно секретната си задача, Рестиф започва да прекарва нощите си, проучвайки кварталите на Париж.

Облечен в черни дрехи, с висока черна шапка и дълга пелерина, загадъчният млад мъж посещавал бедните квартали, бордеите и парковете на Париж, както и всички други места, където би могъл да разговаря и класифицира различните видове проститутки. Докладът му е изчерпателен и шокиращ – в столицата, наброяваща в този период едва 250000 души, работели приблизително 25000 проститутки!

Рестиф дьо да Бретон получава скромна сума за своята задача; той не е възнаграден с никакви официални почести за усърдието си, а докладът му се загубва из хилядите безполезни документи на френската администрация. След няколко месеца разочарованият Рестиф написва книга за преживяванията си в света на проститутките. Той вече има опит в създаването на неологизми (нови думи) и измисля за книгата си заглавие, което съвсем точно описвало работата, която е извършил – написване на доклад за обикновените проститутки.

Рестиф избира гръцката дума porne за обикновените ("несвещени") проститутки и думата graphia за "писане". По чисто фонетични причини – за благозвучие – променя porne в porno и заглавието на книгата му става "Le Pornographie" ("Порнографията").

Младият френски автор не прави никакво усилие да търси издател, защото знае, че никой няма да се осмели да публикува такава книга. Той купува на кредит малка печатна преса втора ръка и започва сам да печата и подвързва "Порнографията" тайно в дома си. Той, разбира се, нямал ни най-малка идея, че думата, която създал, ще стане толкова популярна, че ще се използва – без съгласието на автора – за обозначаване на всички видове проституция, книги със сексуално съдържание, еротични картини и т.н.

Рестиф умира на около 60 години през 1805 година. Известен е като не особено популярен автор от края на Монархията, Френската революция и началото на Наполеоновата епоха. С гордост се наричал "порнограф", тъй като през революционните времена, презиращи християнските сексофобски заповеди, тази дума все още нямала никакъв отрицателен смисъл и звучала свежо, остроумно и предизвикателно.

Цяла Европа е възбудена и запленена от модели за подражание като венецианския любовник Джакомо Казанова, извратената любовница на Луи XV мадам Помпадур, ненаситната руска царица Екатерина Велика и по-младата сестра на Наполеон Бонапарт – Полин Бонапарт (наричана имперската Венера); тези личности обсебвали фантазиите на младите, богатите, снобите и красивите хора на своето време. Мъжете и жените от всички класи се отдавали на страстен и безграничен секс в този период, който може да бъде наречен "Първата сексуална революция на модерните времена".

Възползвайки се от поражението на църквата и разпространението на печатните преси, огромно количество от наситени със секс илюстрации, гравюри, книги, карти за игра, както и различни видове сексуални играчки, предмети, пиеси, песни и т.н. се разпространяват сред всички видове социални класи. "Порнография" била новата закачлива дума, която простичко описвала новото сексуално освобождение и популяризиращите го текстове, приспособления и произведения на изкуството.

Много от тези артикули стигат и до Америка. В новородените Съединени американски щати, където политическата свобода е постигната чрез просветителското водачество на бащите основатели на държавата – в частност Томас Джеферсън, – порнографските продукти, предимно с френски произход, се разпространяват главно сред войската и бизнес общностите.

Тъй като Франция била не само духовен подбудител на Просвещението, но и реален съюзник на Американската революция, всичко френско е модерно и това повлиява за снизходителното отношение спрямо тези стоки, въпреки яростната съпротива на пуританите фанатици, готови да качат на бесилката всеки, който не вярвал в заповедите на техния единствен Бог.

Но уви, нещастието не закъснява отново... След поражението на Наполеон при Ватерло през 1815 г. старите монархически режими в Европа възстановяват властта на църквата и отново налагат твърда тоталитарна политика, благодарение на която съюзът "държава-църква" продължил абсолютната си доминация, както в предходните столетия.

В десетилетията между 1815 и 1848 – отмъстителен период, наречен Реставрация – старият режим заличава всички следи от свободата, въведена от Френската революция и Наполеоновите войни, които разпръснали френската свободомислеща философия из континентална Европа.

Докато репресивната полиция налагала железния си юмрук върху либералите, австрийският император Франц I, подтикван от своя държавен глава, безмилостния принц Метерних, въвежда първия закон за цензурата срещу свободата на печата. След това, през 1818 г., под натиска на църквата австрийският император подписва закон срещу всякакъв вид материални творби, които биха могли да бъдат определени като скверни, т.е. неприлични.

Според личната преценка на съдиите изобразяването на човешкото тяло в похотливо облекло, голотата и дори частичната голота, както и всяко показване на гениталии, сексуални актове – независимо дали открито показани или само предполагаеми – е обявявано за "скверно" и авторите им са хвърляни в затвора.

Макар че думата "порнография" още не е въведена в нито един европейски речник, австрийският закон е възприет от съдебните системи на всички европейски държави без никакво публично обсъждане относно законовия смисъл на думата "скверност" (obscene), която е описвана просто като "нещо противно на обществения морал"! Това първо юридическо изстъпление срещу голотата и сексуалните изображения, текстове и т.н. показва, че на тоталитарните режими им се налага да потискат човешката сексуалност, за да поддържат абсолютен контрол над обществото.

Съобразно с това, когато Френската академия на науките осъвременява френския речник в средата 40-те години на XIX век, академичните учени глави поставят вътре думата "порнография" – авторското право на която завинаги си остава на Рестиф дьо Ла Бретон – и представят неологизма с две определения: (а) описание или изобразяване на проститутка или акт на проституция, което буквално предава оригиналния смисъл, даден от Рестиф, който харесвал френските проститутки заради тяхната независимост, чувството им за хумор и красота; (б) скверен или безнравствен текст, картина и влечение, което сигурно би накарало Рестиф да се обърне в гроба си. "Скверен? Каква скверност? Как смеят да кажат нещо толкова идиотско?" – вероятно такива щяха да бъдат неговите думи.

Новото значение на думата обаче е насадено в съзнанието на масите и е наложено в употреба в езика заедно с "новия морал", който предполага, че "порнография" не означава просто предмети и произведения със сексуален характер, а предизвиква морално отвращение ("това е скверно, богохулство") и чувство на недопустимост ("това е безнравственост") спрямо еротичното удоволствие. И двете определения са специално добавени към официалната формулировка в речника, за да подкрепят сексофобското, нетолерантно отношение на църквата от времето на Реставрацията.

Новата дума е преведена буквално и вписана в английския викториански речник, а малко след това и във всички европейски речници. През следващите 120 години "порнография" остава свързана с тази "скверност" и с всяко отрицателно значение, което някой добавял към думата.

Доста различна съдба от тази, която авторът ѝ е имал предвид.

***

През 60-те години на XX век думата е в центъра на скандали. Мирисът на революцията – на всякакъв вид революция – се усеща навсякъде.

Младото поколение е прегърнало културата, проповядваща "Секс, наркотици и рокендрол". Списанията "Плейбой" на Хю Хефнър и "Пентхаус" на Боб Гучионе предизвикват обществеността с привлекателни снимки на прекрасни полуголи жени. Въз основа на научните изследвания на Фройд, Райх (ученик на Фройд) и Кинси Репорт сексуалността започва да излиза от тесния килер, в който е била забутана векове наред, и все пак никой още не смее да се противопостави на старите репресивни закони, които забраняват на творците, филмовите режисьори и издателите да показват реалистични, открити сексуални образи в контекста на развлекателната индустрия.

Повечето хора дори не знаят, че думата "порнография" съществува. Някои ограничени издания на класическа еротика, предимно рисунки и гравюри, правени преди Втората световна война, са ценени единствено от елитни колекционери. Малцина разпилени из цяла Европа и Америка издатели, изпълнени със страх да не бъдат съдени за произвеждане или дори само за притежание на "скверни" материали, ръководят малкия си незаконен порнографски бизнес от вонящи сутерени или мизерни скривалища. Резултатът: лошо заснети непривлекателни голи хора в основни сексуални пози. Този вид стока се купува от малобройни клиенти под щанда в кварталните магазинчета за вестници или в някои книжарници, предимно в Париж, Хамбург, Амстердам и Ню Йорк.

Мошеници, крадци и сводници "скърпват" заедно някакъв вид "порно" продукт с единствената мисъл да изкарат някой допълнителен долар и по този начин довеждат порнографията до най-ниското възможно ниво. Те основателно се страхуват, че легализацията ще доведе до конкуренция не само по отношение на броя на съперниците, но и от по-висококачествени и по-скъпо направени продукти, които не са по техния джоб.

През 1961 година един европейски студент по право, радващ се на дипломатически имунитет, с широка обща култура и силно привлечен от красивите жени, влага цялата си енергия в една тайна мисия: да създава и разпространява интересни, модерни, добре направени секс продукти и да пропагандира легализацията на порнографията – първо в Северна Европа, после в САЩ, а след това и по целия свят.

Това определено не е лесна задача, но без съмнение е крайно необходима революционна стъпка.

В периода 1962-1965 г. заедно с двама белгийски издатели той публикува порноромани; внася от Скандинавия лични "голи" списания и издава първото от своите списания със собствените си снимки на немирни момичета в Париж, показващи окосмените си гениталии без никакви задръжки. Междувременно пътува из Европа с дипломатическия си имунитет – което означава, че не може да бъде задържан и претърсван – и представя продуктите си в стотици книжарници, съблазнявайки собствениците или управителите им (които не били виждали нищо подобно преди) с перспективата да направят повече пари.

Благодарение на многобройните си връзки, през 1964 г. "европейският таен дипломат на порнографията" има възможността да се срещне с млад член на датския парламент. Този парламентарист е социалдемократ, който отлично осъзнава социалните вреди, предизвиквани от цензурата върху сексуалната тематика. Двамата заедно оформят политическата стратегия, която трябва да породи историческата промяна в датския закон за цензурата; тази стратегия се осъществява от 1965 до 1969 г. През 1966 г., след завършване на юридическо образование, "дипломатът" започва да прави кратки порнофилмчета. Той създава серия от силно нарушаващи закона, но качествено и скъпо направени цветни къси сексфилми, които стават известни по целия свят.

Междувременно през 1967 г. "дипломатът" организира първата в света поща за поръчка на порнографски материали в Стокхолм; през 1968 г. създава първата в света филмова лаборатория за масово производство на собствените си 8 мм цветни копия; прави дизайна и печата първите в света цветни реклами за порнофилми и рекламира произведенията си с девиза "Порнографията е красива!" Той е първият международен предприемач на съвременната порнография и става известен на пресата като Ласе Браун – име, избрано заради инициалите ЛБ (на англ ез. LB, т.е. LiBerty (свобода) & LiBido (либидо). Той е първият човек на Земята, – наречен Царя на порнографията от световната преса.

Непреклонните усилия на бившия студент по право му се отплащат. Чрез нарастващата международна клиентела ЛБ спечелва необходимите финансови средства, за да поведе революцията още по-напред и да завърши последната фаза от борбата за легализация на порнографията в Дания заедно с датския член на парламента и с един ценен съюзник – датския издател и собственик на сексмагазин Лео Мадсен – човек с визия, който непрекъснато притискал местните власти.

Резултатът идва през юни 1969 г. Той надминава и най-смелите очаквания на "заговорниците". За първи път в историята на човечеството законно избран парламент на високоцивилизована страна легализира изображения с явно сексуално съдържание! Фотографии с откровени сексуални (хардкор) сцени, рисунки и филми можели да бъдат създавани и разпространявани без страх от арест и съдебни преследвания!

Най-накрая порнографията е свободна! Представянето на сексуалното човешко поведение вече не е престъпление! Това става абсолютно неочаквано в една малка страна – Дания – малко по-голяма от Роуд Айлънд, с население около 4.5 милиона души. Какъв урок за съвременната цивилизация! Никога не забравяйте датата на този окончателен вот: 4 юни 1969 година!

***

Датското сексуално земетресение е последвано и от други подобни из целия свят. Порнографските магазини в Скандинавия никнат като гъби след дъжд. Тъй като няма опасност от полицейски тормоз за създателите на порнография, техническото качество на материалите нараства. Продукцията прави голяма крачка напред.

Контрабандисти от всички съседни държави изпълват Копенхаген. Както и журналисти, които идват, за да пишат за новия феномен. Цялата световна общественост иска да знае. Как датчаните са се осмелили да направят това? Къде отиде моралът? Това не е ли краят на една епоха? Разбира се, че е. Четирийсет и пет дни след историческия вот на датския парламент хората стъпват на Луната с "Аполо-11". Малка стъпка за човека...[5] За много кратко време светът се променя. Заедно с докосването до Луната, хората вече имат възможност да се докоснат по-отблизо до нещо толкова естествено и присъщо на всяко човешко същество: СЕКС – сексуалното еротично изживяване.

Въпреки последвалия успех на сексуалната революция и на практика отмяната на цензурата върху секстемата в Европа и Америка, могъщата коалиция на консервативните политици, религиозните организации и големите корпорации, свързани със "системата", не се предава. И как биха могли? Как биха могли да се откажат от контрола си върху човешките тела, умове и души и да позволят разпространението на секса чрез ужасяващия и същевременно привлекателен девиз "Порнографията е красива!"? Тъй като се страхували, че революцията сериозно ще навреди на 3-те М – монотеизма, моногамията и монопола, трябвало да реагират много бързо. От 120 години твърдели, че "Порнографията е скверна!" и сега не можели да отстъпят; те използвали пълния си контрол върху медиите, съдебната и законовата система, училищата и дори работодателската система, за да ограничат и възпрат силата на сексуалното освобождение.

Те продължават да повтарят едни и същи стари глупости и да пълнят с тях ушите на уязвимите, безпомощни хора, чиито мозъци са лоботомизирани от вековната сексуална репресия; тъпчат в тях отново и отново обичайната пропаганда: порнографията е отвратителна; сексът е грях; сексът е лошо нещо; добрите хора не правят секс; порядъчните хора се женят и правят секс само веднъж-два пъти единствено със съпрузите си, и то за възпроизвеждане; хората с много любовници, сменящите партньорите си, хомосексуалистите, проститутките, занимаващите се е порнография са шайка морални престъпници; абортът е убийство, въздържанието е единственият път към рая и т.н.

С изключение на Ласе Браун и Лео Мадсен само малцина изключителни личности имали куража и честта да се борят открито срещу цензурата и сексуалната репресия в собствените им страни – в САЩ това са известният Рубен Щурман, който има изгодно сътрудничество и дългогодишно приятелство с ЛБ, енергичният Мичъл Бродърс и по-късно несломимият Лари Флинт; непоколебимата и трезвомислеща Беате Узе в Германия; и изтънченият и жизнерадостен мосю Франсоа Мишкин във Франция. Всички занимаващи се с порноиндустрията от 70-те години изграждат успешни бизнес империи, водени от личната си амбиция, без да се замислят за културното значение на това, което правят. Те използват думата "порнография" само защото с нея много ясно от търговска гледна точка се изразява показването на реални, откровени образи на предизвикателни гениталии във всевъзможни комбинации. Някои от тях били дори много горди, че създават "скверни" произведения и били щастливи, че ги наричали "доставчици на разврат".

От друга страна, шведът Берт Милтон отказвал да публикува в първите броеве на своето списание ("Лично", 1968-1970 г.) всякакви сексуални актове; после, когато му се наложило да последва тенденцията на 70-те, публикувал снимки на своите модели, правещи секс с жени или мъже, но не използвал думата "порнография", а определял публикациите си като "еротография".

Думата, която звучала "свежо, остроумно и предизвикателно" на Рестиф, Ласе Браун, Лео Мадсен и Рубен Щурман е категорично отхвърлена от другите порноиздатели, за да могат по-лесно да представят бизнес заниманията си, да избягват законовите проблеми и презрението на приятелите и семействата си. Всъщност системата упорито налага думи като "детска порнография", пропагандирайки чрез медиите идеята, че порнографията е зло, ужасяващо чудовище, изключително предназначено за маниаци и престъпни типове, които възнамеряват да навредят на невинността на всички деца. Една малка част от престъпниците наистина правят такива неща, но всеки знае, че занимаващите се с порнография нямат нищо общо. Въпреки това, докато истинските "порнографи" се дистанцират от престъпното малцинство, отровата на "детската порнография" се разпространява от медиите сред масите.

В разгара на сексуалната революция през 70-те порнофилмите са наричани от създателите и продуцентите им "филми за възрастни" или филми тип "XXX", докато пропагандаторите на системата продължават да ги наричат "порнография" с очевидното намерение да свържат всяко представяне на сексуално поведение с детската порнография и аморалността.

Водените от грозни жени феминистки организации публично изстрелват обвинения като: "Порнографите са терористи!" Те излагат идиотската идея, че порнографията всъщност унижава жената. Това е все едно да кажеш, че младите момичета не обичат да правят любов; че здравите млади жени не трябва да правят любов при всеки възможен случай; че жените нямат естественото право да имат колкото любовници си поискат; и че да показваш как жената прави всички тези неща, които жените правят с удоволствие в тези сексфилми, унижава всички жени!

Тъй като обаче рационалният ум рядко надделява над емоционалната разпаленост на умопобърканите и без чувство за хумор демагози, културната битка за възстановяване на първоначалното забавно значение на думата скоро е прекратена. Системата използва страха от СПИН, за да подплаши глупаците, и сексуалната революция също стига до естествения си край.

Нито един голям представител на порноиндустрията не допринася по никакъв начин порнографията да се превърне в нещо по-значимо – всички те са прекалено заети да правят пари, да си купуват "Ролс Ройс", да играят голф, да сторят вили в Майорка или да се борят за завземане на пазара, гордо обявявайки се за бизнесмени без интереси в областта на културата.

Новото поколение порнографи от 90-те години няма никаква идея за произхода на думата "порнография", нито проявява някакъв интерес към историята. На практика няма никаква следа от порнография в нито една от стотиците страници, публикувани например в майското издание от 1999 г; на AVN – месечното списание, съдържащо всички реклами на американската индустрия за възрастни. На всичките 256 страници, изпълнени с всякакъв вид обяви, има може би само по едно споменаване на "порно", "порнозвезда", "гей порно" плюс заглавието на един видеофилм, в чието име има "порно". Следвайки примера на Милтон от 70-те години, порнографите рекламират продуктите си като "забавления за възрастни", "откровена еротика", "XXX видеофилми" и други подобни евфемизми.

Днес думата "порнография" все още се асоциира с нещо лошо, скверно, отвратително, греховно, унизително и забранено, точно както е било преди последната сексуална революция. Може би в т.нар. трето хилядолетие някои по-дръзки хора ще вдигнат факела и ще застанат начело на решителната победа. Ако нещо може да бъде научено от грешките от миналото, то е, че новите "бунтовници" не трябва да водят отбранителна война. Атакувайте, защото правото е на ваша страна! Атакувайте, защото сексът е нещо красиво, мистично и освежаващо при всички обстоятелства! Атакувайте право в сърцето трите М! Изисквайте пълно и категорично отделяне на църквата и държавата! Оставете свещениците да се оплакват на своя единствен бог в църквите си и ги забравете! Не им позволявайте да използват обществената система на съдебното право и полицията, за да налагат заповедите на единствения си Бог на хората! Подкрепете древните богове! Разпространявайте тяхната прекрасна митология чрез брошури заедно със секспродуктите и с Манифеста на Новата революция!

Настоявайте за пълна свобода и уважение към проституцията! Премахнете моногамния брак като единствено одобрен от обществото вариант за съжителство и любов между хората! Разпространете революцията сред тийнейджърите и изисквайте долната "възраст за съгласие" да бъде променена на 14 години! Подкрепете думата "порнография" и издигнете паметник на Рестиф дьо Ла Бретон във всеки град!

Речник на термините

(думите с курсив също могат да бъдат намерени в речника)

~ ~ ~ ~ ~

3-те М – с тези инициали обозначавам съвременната социално-икономическо-религиозна система, основана на трите М – моногамията, монопола и монотеизма. Системата се характеризира от префикса "моно" – "един, единичен". Тази система създава и възпитава това, което американският политически философ от немски произход Херберт Маркузе (1898-1979) нарича "едноизмерен човек", т.е. личност, която е отчуждена от разнообразните страни на съществуването; личност, която е изоставила търсенето на смисъла на своето битие, на времето, в което е, на причините за своето съществуване; личност, чийто колеблив разум е лесна жертва на манипулация от страна на свръхцензурираните съвременни медии (3-те М); личност, която пасивно следва институционализираното образование и абсурдните доктрини на обществото; в крайна сметка, това е личност, която е загубила независимостта и себеуважението си и е станала пионка в играта на системата – по този начин е загубила и възможността да допринесе за промяната на обществото и културата, от които е част. Системата на трите М е постигнала тоталитарен контрол върху масите основно чрез сексуалната репресия.

~ ~ ~ ~ ~

10-те заповеди – според юдаистката традиция единственият Бог (виж монотеизъм) дал на легендарния еврейски пророк Мойсей десет заповеди; някои религиозни историци смятат, че Мойсей се е срещнал с бог Йехова на Синайската планина около 1250 г. пр. н. е., след като еврейският народ е освободен от египетското робство – според легендите от фараона Рамзес Велики. Тези заповеди останали известни само на юдейския народ през почти цялата гръко-римска история и единствено евреите им обръщали внимание. Основните изисквания (като "не кради", "не убивай", "не лъжи" и т.н.) били сравнително обичайни, с изключение на две от заповедите, които се опитвали да ограничат сексуалността на човешкото поведение ("не прелюбодействай" и "не пожелавай жената на ближния си"). Етнически разнородното население на Римската империя по принцип се присмивало на подобни наивни разпоредби, но тези две заповеди били толкова абсурдни, че били пренебрегвани дори от религиозните евреи.

Желанията на повечето хора не могат да бъдат регулирани от какъвто и да било върховен авторитет, тъй като всяка привлекателна жена автоматично възбужда сексуален интерес у всеки здрав мъж, независимо от "божествените" разпоредби. Колкото до "нечистите актове", също порицавани в Библията, ако някой предполага, че това са мастурбацията, оралният и аналният секс, трябва да има предвид, че те са прекалено естествени и разпространени, за да бъдат наричани "нечисти", и следователно се пораждат многобройни дискусии и интерпретации какво всъщност е истинското значение на това мистериозно изискване на еврейския Бог. Въпреки това, 1600 години след тяхната предполагаема "доставка" на Мойсей, когато около 323 г. се свиква Никейският събор (Никея, град в днешна Турция), за да се установят догмите на християнството, 10-те заповеди са вмъкнати дословно в новата християнска религия. В резултат на това спазването на тези заповеди е налагано от християнските власти чрез мъчения и кланета (по време на кръстоносните походи и при "обученията" на Светата инквизиция) на всеки, който е имал нещастието да живее в страни, намиращи се под власттта на християнството.

~ ~ ~ ~ ~

Ab Urbe condita (абревиатура: aUc, превод – от основаването на Града, т.е. на Рим). Този латински израз е използван, за да се "отмери" началото на римския календар. Годините в него са се смятали "от годината на основаването на Рим". Според християнския календар, в който за начало се взима предполагаемото раждане на Исус Христос, годината на основаването на Рим е 753 г. пр. Хр. (Виж Приложение 1 за древните системи за измерване на времето.)

~ ~ ~ ~ ~

AD – инициалите на Anno Domini; превод – в годината от Господа (подразбира се от раждането му). Изразът AD е използван в християнския календар, за да се означат годините "след" предполагаемото раждане на християнския пророк Джошуа от Назарет, известен като Исус Христос. Днес светски ориентираните хора предпочитат да обозначават тези години чрез израза "преди и след новата ера" (на англ ез. СЕ = Common Era). (Виж Приложение 1 за древните системи за измерване на времето.)

~ ~ ~ ~ ~

"Alea iacta est." ("Жребият е хвърлен!") – тази фраза става известна, тъй като е казана от Юлий Цезар, когато решава да прекоси река Рубикон и да навлезе с XIII легион Гемина в същинската Италия на 16 декември 50 г. пр. н. е. Оттук започва неговата победоносна кампания срещу Помпей и римските бони, които напуснали скоростно Рим, оставяйки града и всички богатства в ръцете на Цезаровите войски. Тази фраза се използва и днес, за да се изтъкне моментът на взимане на важно решение.

~ ~ ~ ~ ~

Ave! – латински израз за поздрав – здравей, привет.

~ ~ ~ ~ ~

Carpe diem! – латински израз, буквално означаващ "Улови деня!" Смисълът му е, че човек трябва да се възползва от всеки ден, без да се замисля много за бъдещето. Добре позната философска идея от римски времена (приписвана на Хораций), използвана и днес.

~ ~ ~ ~ ~

Casus belli – латински израз, означаващ повод, причина за започване на война.

~ ~ ~ ~ ~

Ecastor! – в превод – "Кълна се в Кастор!". Възклицание, често използвано от римските жени, свързано с близнаците Кастор и Полукс, Диоскурите (синовете на Зевс и Леда), които спасяват моряците от корабокрушения и осигуряват благоприятни ветрове. Близнаците били на особена почит в Рим, тъй като според легендата се сражавали на страната на римляните в решителната битка при езерото Регилиус (494 г. пр. н. е.) и им помогнали да победят лигата на латинските племена, а след това отнесли новината за победата в столицата. Като спомен за техния кураж римляните им издигнали храм на форума. Най-накрая Зевс ги превърнал в небесно съзвездие – Близнаци.

~ ~ ~ ~ ~

Edepol! – латински израз – "Кълна се в Полукс!", "Наистина!". Предпочитано от римските мъже възклицание.

~ ~ ~ ~ ~

Fortuna Huiuisce Diei – в превод "Късметът на този ден" – храмът на богинята на днешния късмет, изграден по времето на Сципион Африкански (около 200 г. пр. н. е.) в просторен парк отстрани на Апиевия път, на няколко километра южно от Рим.

~ ~ ~ ~ ~

Post mortem – превод – след смъртта; обикновено се използва да означи аутопсия.

~ ~ ~ ~ ~

Post scriptum – превод – след написаното. Инициалите PS се използват и днес в почти всички езици, за да се посочи параграф, написан след основния текст.

~~~~~

Prisca sapientia (приска сапиенция) – израз, буквално означаващ древното знание, предишната мъдрост.

~ ~ ~ ~ ~

Quid pro quo – буквално това за това, какво за какво – израз, чийто смисъл е, че даваш нещо в замяна на друго нещо.

~ ~ ~ ~ ~

S.P.Q.R. (на латински език Senatus Populusque Romanus) – Сенатът и римският народ. Върховният символ на Рим и Римската империя от времето на Републиката (около 500 г. пр. н. е.) до края на Западната Римска империя (около 500 г. сл. н. е.). Днес все още се използва като символ на град Рим, столицата на Италия.

----

Тасе! – Млъкни!

~ ~ ~ ~ ~

Vae Victis! (превод – "Горко на победените!") – прочута фраза, казана от галския вожд Брен след поражението му от римляните през 390 г. пр. н. е., когато римляните поискали огромна сума в злато за откуп на пленниците.

~ ~ ~ ~ ~

Veni, Vidi, Vici (превод – "Дойдох, видях, победих!") – прочути думи на Юлий Цезар, които той пише в писмо до своя приятел Аманций в Рим, след светкавичната му победа над огромната (около 200000 души) армия на понтийския цар Парнас в битката при Зела (днешна Централна Турция). Цезар се сражавал с три легиона (около 15000 души) плюс около хиляда ветерани от VI легион. Аманций докладвал на Сената в Рим с точно тези думи на Цезар, които се превърнали в синоним за бърза победа.

~ ~ ~ ~ ~

Агмен (agmen) – бойният строй на римските легиони. Точният агмен е установяван от командващия всеки легион или армия в зависимост от продължителността, целта и предназначението на военния поход, както и от географските особености на региона, в който се провеждат военните действия.

~ ~ ~ ~ ~

Агора – дума от гръцки произход, означаваща "най-големия площад в града".

~ ~ ~ ~ ~

Азия Минор (Asia Minor) т.е. Мала Азия – провинция на Рим, обхващаща територията на днешна Западна Турция. Богата и високоцивилизована област, част от бившата гръко-елинистична империя. Легендарният град Троя е разположен в северозападния край на Мала Азия (виж Елена от Троя). Прочутите гръцки градове Пергам (в който се намирала много престижната древна библиотека, съперничеща по значение на Александрийската), Ефес (прославен от огромния храм на Артемида (Диана) – богинята на лова, сестра на Аполон, обявен за едно от седемте чудеса на древния свят) и Халикарнас (с неговия прочут Мавзолей – великолепната гробница на цар Мавзол – също едно от седемте чудеса на древния свят) били голяма културна и туристическа атракция за всички знатни римляни.

~ ~ ~ ~ ~

Амфитеатърът на Фламиний – сравнително голям, кръгъл (овален) театър, разположен извън помериума на Марсово поле. Тъй като Колизеумът (официално наричан амфитеатър на Флавиите) е започнат през 72 г. от император Флавий Веспасиан и е завършен през 80 г. от сина му император Тит Флавий, единствената арена, на която са се провеждали забележителните гладиаторски игри (munera gladiatoria) по времето на Калигула (37-41), е този театър, побиращ 35000 души, построен около 150 години преди идването на Калигула на власт от римски консул от рода на Фламиниите. По-късно театърът е ремонтиран и обновяван няколко пъти.

~ ~ ~ ~ ~

Аква Апия (Aqua Appia) – римското име на най-големия акведукт, пресичащ от изток на запад цялата южна територия на Рим, който пренасял водата от изворите на разстояние 80 километра, за да снабдява е живителната течност около един милион души, живеещи в столицата на империята по времето на Калигула (37-41). Римляните развиват изключителни умения в областта на изграждането и технологията на водопроводите сред всички антични народи. Сложно функциониращи акведукти (водопроводи) и канализации са изградени във и около всеки римски град на територията на империята; издигнати са пищни, огромни обществени бани, на които няма подобни дори в съвременния свят. Сред най-изумителните постижения на римската цивилизация са фонтаните – големи или малки, – радващи гражданите със зрелищната игра на водните струи, сифоните и сръчно направените пещи, с които се затопляла водата и стаите на баните и домовете.

През Средновековието варварите и християните унищожават почти всички антични и римски постижения и творби. Липсата на акведукти, канализация и бани превръща европейските градове в истински кочини, сред които се ширят всякакви болести и зарази. През тези тъмни векове се разпространява и чумата, а атмосферата е допълнително потискана от суеверията и невежеството; християнската църква насилствено осъществява "най-великия обрат в историята", като налага заплашителното си монотеистично верую и го "налива" в главите на безпомощните, доверчиви маси, които са били лесна плячка, след като вече ги е нямало чудесата на Рим и лъчезарните богове и богини от древните времена.

~ ~ ~ ~ ~

Анилингус (anilingus) – акт, при който се целува, ближе и смуче ануса на мъжа или жената, за да се достави удоволствие чрез потръпванията и миризмата в областта на тази специфична ерогенна зона.

~ ~ ~ ~ ~

Анцила (ancilla, мн. ч. ancillae) – слугиня, обикновено робиня, макар че не е задължително. (Виж робство.)

~ ~ ~ ~ ~

Анциум – днешният град Анцио; пристанище на Тиренско море, на около 48 километра южно от Рим. Известен с провелата се тук продължителна и кървава битка между американските и немските войски по време на Втората световна война през 1944 г.

~ ~ ~ ~ ~

Аполон – Аполон е най-привлекателният и най-харесваният от всички богове на планината Олимп, почитан на второ място след Зевс (когото римляните наричат Юпитер). Единствено неговото име от имената на гръцките богове не е променено от римляните при превода им на латински език[6]. Той е бог на младостта, музиката, поезията, здравето, медицината и прорицанията. Въплъщава идеала за мъжка красота и като такъв е особено почитан (или би трябвало да е почитан) от всички хомосексуални мъже по света.

Аполон бил син на Зевс, заченат след страстна връзка с титанката Лето (или Латона), една от многобройните жени любовници на Зевс, живееща на гръцкия остров Делос. Когато Аполон бил роден, съпругата на Зевс, Хера (която римляните наричат Юнона), изпитала огромна омраза към новия наследник на мъжа си. Тя поискала да хване бебето Аполон, за да го убие, но то скочило в морето и се скрило от погледа ѝ. Най-накрая един делфин спасил момчето и го отвел далече от остров Делос, чак в континенталната част на Гърция. Аполон нарекъл мястото, където се установил, Делфи (на гръцки език – делфин) в чест на делфина, който спасил живота му. Земята в района на Делфи принадлежала на богинята Гея (богинята Земя); на Аполон му се наложило със сила да я отвоюва от нея и така станал единственият господар на Делфи.

В Делфи поклонниците на Аполон изграждат светилището на Делфийския оракул (от латинския глагол oro – моля се), което става най-прочутото и посещавано място за прорицания на всички времена. Археологическите данни свидетелстват, че първият храм на Аполон е построен около 1500 г. пр. н. е., което означава, че Делфи е най-древното сакрално място на западната цивилизация, а Аполон е нейният най-древен бог. Първият храм е впоследствие наново изграден и разширен, за да отговаря на нуждите на идващите от целия свят хора. В Делфи освен Аполон е почитан и Дионис, бога на виното и екстаза, когото римляните наричат Бакх – той идвал да спи в светилището всяка нощ. Хората принасяли в жертва агнета, зърно и плодове, отправяли молитвите си към двете божества и търсели отговор на въпросите си от Пития, жрицата на Делфийския оракул, която седяла или лежала върху мраморен квадратен олтар, покрит с овчи кожи и постелки. Пития била най-често млада жена, понякога дори невръстно момиче. Докато се концентрирала и отдавала на ритуала, тя била обгръщана от гъсти, цветни, афродизиако-психеделични изпарения, които я правели невидима за поклонниците. Около олтара няколко сатири (в случая – мъже, играещи тази роля) и жреци стимулирали сексуално Пития с ръце, уста и различни олисбос (изкуствени фалоси). Точно когато била на границата да изгуби контрол, докато се гърчела от божествения оргазъм (gaudium на латински език, т.е. екстаз), главният жрец я обладавал и приемал думите на нейното предсказание. Тъй като Делфийският оракул се превърнал в световна сензация, жреците на Аполон "отглеждали" няколко Питии едновременно, за да имат винаги по една на разположение. По време на Златния век на Атина (500-350 г. пр. н. е.) са набирани и млади момчета за ролята на Пития. Те били обличани като момичета и изричали своите предсказания в същото екстатично състояние, докато жреците на Аполон ги обладавали анално.

Най-красивата от мраморните статуи на Аполон е прочутият Аполон Белведерски, изваяна около 200 г., в края на Римската империя и открита около 1500 г. на няколко километра южно от Рим. За нещастие статуята попада в ръцете на Ватикана. По-късен папа заповядва не само да бъдат възстановени изгубените през вековете ръце на Аполон – което до известна степен е похвално намерение, – но също така да бъдат покрити гениталиите на бога с унизително смокиново листо. Това отвратително деяние спрямо античното изкуство е обида за великия бог, както и за всички хора, съзерцаващи изумителната му физика, които не знаят за цензурата на Ватикана и биха могли да предположат, че творците от античната епоха са шепа смирени божи кравички, срамуващи се да изобразят най-привлекателните части на човешкото тяло. Тъй като това няма нищо общо с истината, само ще заключа, че това е един от хилядите методи, използвани от църквата, за да трови умовете на наивните хора и да ги държи заробени чрез сексуалната репресия.

~ ~ ~ ~ ~

Ауреус (aureus, мн. ч. aureii) – златна монета на стойност приблизително 50 днешни долара.

~ ~ ~ ~ ~

Базилика – голяма сграда, център за срещи и пазари, с бани, гимнастически салони и заведения за хранене.

~ ~ ~ ~ ~

Батавска стража – група от 300 германски воини, набрани за първи път от бащата на Калигула, Клавдий Друз Германик, управител на трите Галии; тези стражи са избирани от племето батави, живеещо северно от река Рейн, днешна Южна Холандия. Имали репутацията на безстрашни воини, съвършено обучени и абсолютно предани на Калигула.

~ ~ ~ ~ ~

Биларий (bilario) – стая с места за сядане, разположени около квадратна 4.5-метрова маса – подобна на съвременна билярдна маса – с голяма дупка в центъра. Думата означава и стаята, и играта, която се играела с помощта на дълги стикове и цветни топки от слонова кост.

~ ~ ~ ~ ~

Болтус, болти (boltus, мн. ч. bolti) – голяма, заоблена, твърда, наподобяваща гъба шапка, висока около 20 сантиметра, с диаметър около 45 сантиметра, плътно покрита с коприна или понякога с кожа.

~ ~ ~ ~ ~

Бомбикс (bombyx) – (гръцка дума – коприна) – мека, тънка тъкан от коприна или египетски лен, използвана за правене на препаски за бедрата. Думата се употребява и за самата препаска.

~ ~ ~ ~ ~

Бона Деа (Bona Dea) – т.е. Добрата богиня – Богиня и култът към нея, запазен единствено за жените. Мъжете не са допускани до празниците в чест на Добрата богиня, тай като разсейвали жените, като пораждали взаимни сексуални желания. Въпреки това през 61 г. пр. н. е., когато Юлий Цезар (по това време на 39 години и женен за Помпея Сула) е изпълнявал длъжността на понтифекс максимус (върховния жрец), се случва прецедент. В чест на Добрата богиня се провежда специална празнична церемония през нощта в Домус Публика – обществената сграда, издигната на форума, официалната резиденция на понтифекс максимус, главата на римската религия. По време на тази свещена нощ Публий Клодий, братовчед на Цезар, взима участие в ритуала преоблечен като жена. Маскарадът свършва, когато сред дузина други жени се натъква на жената на Цезар. Когато Клодий е разкрит, случаят е отнесен до Цезар. Макар че е доказано, че Помпея е невинна и няма нищо общо със светотатството, Цезар веднага се развежда с нея и я връща на семейството ѝ. Запитан защо го е направил, след като многобройни свидетели потвърдили, че Помпея Сула няма нищо общо с деянието на Публий Клодий, Цезар отговаря: "Защото жената на Цезар трябва да бъде извън всяко подозрение." Това е още една от прочутите фрази на Цезар, използвана и днес в различни езици.

~ ~ ~ ~ ~

Бони (boni, ед. ч. bonus) – буквално се има предвид "добрите", наричани и оптимати (optimates) – "най-добрите". Боните са гръмогласната моралистична партия, създадена около 200 г. пр. н. е. от омразния Катон Цензор, който възпрепятствал по различни начини римските политици дълго преди времето на Калигула (37-41). Начело с Брут и Касий и с одобрението на Цицерон боните организират и осъществяват убийството на Юлий Цезар през 44 г. пр. н. е. След това са победени при Филипи, Гърция (42 г. пр. н. е.) от армията, водена от Марк Антоний и Октавиан, като всички заговорници или са убити, или се самоубиват. Но, както виждаме и в днешно време, този опасен вид фанатици с насилнически и престъпни умове се завръща отново и новите "добри" все още упорито се опитват да наложат на хората потисническите си възгледи, като широко прилагат репресивни закони, публични крясъци, клевети, заплахи, арести, побоища, убийства и идиотски речи срещу всеки, който не е съгласен с техните фарисейски възгледи за добродетелността.

~ ~ ~ ~ ~

Брадви – брадвите (секирите) са използвани от всички хора от древните времена за рязане на дърво, както се прави и днес. Според достоверни историци келтските воини (като например, бритите) влизали в битка само с голям, дълъг 90 сантиметра меч, и "без бойни брадви". Независимо от това аз смятам, че Аркана и Кардикса (измислените охранителни на Лейди Калигула) са предпочитали да използват смъртоносните стоманени брадвички (с 45-сантиметрова дървена дръжка) вместо обемистите и неудобни мечове.

~ ~ ~ ~ ~

Брити – келтски варварски народ, обитаващ Британските острови преди римското нашествие през 43 г. Наричани са "брити" ("Brythones" на англ ез.), защото воините им боядисвали лицата си и телата си в ярко (англ ез. "bright") синьо, преди да влязат в битка.

~ ~ ~ ~ ~

Бритски/о – човек или предмет, произлизащ от Британия, днешни Англия и Уелс. Предпочитам да използвам това прилагателно, за да изтъкна разликата между древните келтски племена от римската провинция Британия и съвременния британски народ, който е съставен основно от средите на англосаксонците и норманите, и е доста различен от древните брити. Като изключим краткото въстание на царица Будика (60 г.), от 43 г. нататък всички брити постепенно се романизират и стават част от Пакс Романа (Римския мир, т.е. римския свят) през следващите повече от четири столетия.

~ ~ ~ ~ ~

Варвари (barbari) – племена или орди от различни нецивилизовани народи, живеещи извън границите на Римската империя. Често достигат известно ниво на умения и занаяти, отглеждат добитък и коне, но нямат писменост, нито проявяват интерес към строенето на обществени сгради, мостове, акведукти, пътища и т.н. Наричали ги barbari (произнасящо се "барбари"), защото езикът им звучал на римляните като някакво неразбираемо "бъра-бъра". Знатните варвари често ставали съюзници на Рим и изпращали заложници в столицата на империята, за да могат избраните младежи да научат латински език и тайните на римската цивилизация. Най-накрая варварите биват допуснати в римската армия и те окончателно се интегрират към римския начин на живот. Когато Римската империя отслабва (около IV-V век) няколко варварски народа нахлуват в римските територии, цивилизоват се и поставят началото на съвременните европейски страни, най-вече днешните Италия, Швейцария, Франция, Белгия, Англия, Испания и Португалия.

~ ~ ~ ~ ~

Венера (Venus) – понякога авторът използва името Венера като синоним на вулва. Венера е римското име на гръцката богиня на любовта Афродита. В гръцката митология Афродита е не само богиня на любовта и секса, но и на цялата природа. Тя е едно от 12-те основни божества на планината Олимп. Хезиод – гръцкият автор на прочутата "Теогония", написана около 800 г. пр. н. е. – излага следната версия за раждането на Афродита: Хронос – богът на времето, наричан Сатурн от римляните – подбуден от майка си Гея, кастрирал баща си Уран (бога на небето, едно от първите четири божества на Вселената заедно с Ерос, бога на любовта и живота, Тартар, бога на дълбините на морето и Гея, богинята на земята). След като кастрирал баща си, Хронос (Сатурн), хвърлил тестисите му в Средиземно море, недалече от остров Кипър. Спермата на Уран оплодила морето и така била създадена великолепната Афродита. Тя се появила от морската пяна и слязла на Кипър в мида, както е показана на прочутата картина от Ренесанса "Раждането на Венера от морето" от Ботичели.

Богинята на любовта е вечно млада, извънредно красива и непрекъснато замесена в любовни истории и сексуални лудории. На пиршествата на Олимп тя е гола и носи единствено златен колан около кръста си, очаровайки всички с великолепното си голо тяло и изпъкналия си венерин хълм, покрит с буйно пубисно окосмяване. Желанието ѝ да прави любов с богове, полубогове, герои и обикновени смъртни е легендарно, както и нейният закачлив и лекомислен характер. Зевс (Юпитер), върховният бог на Олимп, принудил Афродита да се омъжи за брат му Хефест, бога ковач, наричан от римляните Вулкан. Хефест бил куц, грозен, космат, груб и мръсен. През сватбената им нощ той обладал грубо деликатния кунус на богинята със своя огромен член, а после проникнал в нея доста болезнено отзад. Въпреки лошите му и недодялани маниери Афродита се наслаждавала на силната му ерекция и предизвиквала негова сексуална издръжливост. В продължение на седем дни и нощи Хефест я принуждавал непрекъснато да правят секс и виковете ѝ на удоволствие се чували из цяла Гърция, докато най-накрая Хефест се предал.

Като истинска богиня на секса, Афродита не спряла да прави секс само защото нейният съпруг бил изтощен или зает с коваческата си работа. Няколко дни по-късно тя завързала любовна връзка с Арес, бога на войната, когото римляните наричали Марс. Арес бил красив, силен и изобретателен любовник. Без да се страхува от Хефест, Арес последвал Афродита в гората, грабнал я в ръцете си и я целунал по чувствените устни; той получил фантастично фелацио в замяна на прекрасния кунилингус от негова страна; след това обладал богинята като истински жребец. Хефест чул нейните стенания и възгласи и изпитал ревност като най-обикновен смъртен. Той направил златна мрежа и я метнал върху двамата любовници в разгара на страстта им. После поканил всички останали богове на Олимп да видят прелюбодейците. Афродита обаче не чувствала никакъв срам и гордо заявила, че всяка жена е в правото си да има колкото любовници си поиска, и напуснала Хефест, на когото останалите богове започнали да се присмиват.

Афродита имала хиляди любовници. От олимпийския бог Дионис, наричан Бакх от римляните, имала син – Приап, силно почитано божество с постоянна ерекция. Статуи на Приап с неговия огромен еректирал член са поставяни като украса в парковете за всеобщо възхищение. От бог Хермес (наричан Меркурий от римляните) – родила Хермафродит красив(а) полубог-полубогиня с наполовина мъжки и наполовина женски гениталии, така че можел(а) да доставя радост и на двата пола, и дори на самия(ата) себе си. Прочута е и любовната история на Венера с Адонис – прекрасен полубог ловец, както и с Анхис – простосмъртния троянски цар. От Анхис Афродита (Венера) родила син, прочутия троянски герой Еней. Когато Троя паднала, с помощта на Венера Еней избягал в Лациум, Италия, заедно със сина си Асканий, наречен по-късно от римляните Юл. След смъртта на Еней Юл станал цар и основал Юлиевия род, от който столетия по-късно се създала Юлиево-Клавдиевата династия.

Под имената Венера Пандемон (на всички демони, духове), Венера Обсеквенс (услужливата, подчиняващата се) и Венера Еруцина (по името на храм в град Ерик, Сицилия) богинята е смятана за покровителка на проститутките, куртизанките и прелюбодейките. Под името Венера Генетрикс (създателката) е най-почитана сред богините в Рим като прародителка на Юлиевия род.

~ ~ ~ ~ ~

Венерин хълм – пубисът или пубисната кост на жената. Изпъкналата пубисна кост обикновено показва, че жената е със силна вагинална и клиторна чувствителност и чувствена индивидуалност. Жена, която изтласква нагоре венериния си хълм по време на сексуален контакт, може да бъде сметната за страстна или без морални задръжки, докато обратното движение на таза сочи студенина и "здрав морал" обикновено това са жени, чиято естествена реакция е заличена чрез сексуална репресия.

~ ~ ~ ~ ~

Верпа (verpa, мн ч. verpae) – римски жаргон за пенис, особено когато е много голям.

~ ~ ~ ~ ~

Веста – римска богиня, която няма специална митология и образ. Божество покровител на римския семеен живот. Култът към нея е под личното ръководство на понтифекс максимус, който освен това избира жриците на Веста – весталките. Шест весталки трябвало да бъдат винаги на разположение и да поддържат свещения огън в храма на Веста, като нямали право да излизат навън по никакъв повод. Весталките трябвало да бъдат римлянки и девици. Тъй като в Рим девствеността е отнемана в ранна възраст, определените за весталки момичета са довеждани в училището към храма на около шест-седем години. Те полагат обет за целомъдрие, който им позволява да имат повърхностни сексуални контакти, без да загубват девствеността си; първо служат като заместнички на весталките и изучават ритуалите от понтифекс максимус и неговото семейство, докато някоя от весталките не се оттегли или не умре и трябва да бъде заместена с нова.

Весталките служат в продължение на 30 години и са освобождавани от обета си на възраст 36-37 години, когато още могат да имат деца. Девствеността на весталките е от особено значение за късмета и благополучието на Рим. Когато някоя весталка е обвинявана, че е загубила целомъдрието си, тя е изправяна пред специален съд, а смятаният за неин любовник е даван на друг съд. Ако вината ѝ се докажела, я хвърляли в подземна стая, специално изкопана за тази цел; давали ѝ малко вода и парче хляб, после затваряли стаята и я оставяли да умре. Любовникът ѝ бил осъждан на максималното наказание, предвиждано за неговия социален статут.

~ ~ ~ ~ ~

Вестибулум (vestibulum) – стая за дрехи, дрешник.

~ ~ ~ ~ ~

Вестидиас елеганторум (Vestidias elegantorum) – дрехите на елегантните хора. Така се е наричал и един магазин за дрехи в Субура.

~ ~ ~ ~ ~

Взвод – в римските легиони няма взводове, тъй като най-малката бойна единица е центурията – 60-100 мъже. Авторът използва думата, за да обозначи група от 30 до 40 войници, колкото е броят в съвременните взводове.

~ ~ ~ ~ ~

Виа Апия (Via Appia) – превод – Апиевият път. Останките от Апиевия път и днес са една от най-големите туристически атракции в южните покрайнини на Рим. Около 400 километра дълъг, Виа Апия свързва Рим с Кайета (пристанищен град на Тиренско море в Северна Кампания, региона на Неапол), после пресича южната част на Италия към Тарент и Брундизиум (днес Бриндизи) в долната част на Италийския полуостров. Тези два града били (и все още са) най-големите пристанища за всеки кораб, пътуващ през южната част на Адриатическо море, което свързвало Италия с Гърция и Мала Азия.

По време на най-голямото римско териториално разширение (около 200 г.) построените от римляните пътища в Западна Европа, Близкия изток и Северна Африка били с обща дължина около 100000 километра (повече от всички автостради в САЩ), Както Апиевият път, така и останалите прочути пътища, започващи от Рим, са наричани "консулски", защото носят имената на консулите, които отговаряли за тяхното изграждане. Аврелиевият път (Via Aurelia), простиращ се на север-северозапад по Тосканското крайбрежие надолу към Генуа, Фламиниевият път (Via Flaminia) – на север-северозапад към Римини на Адриатическо море, Салариевият път (Via Salaria) – на североизток през Риети към град Пиценум, Валериевият път (Via Valeria) – на изток през Алба Фуценция към Адриатическо море, Касиевият път (Via Cassia) на север към Флоренция – всички тези пътища се използват и днес с оригиналните си пътни настилки, естествено, след съвременни модернизации и разширения.

~ ~ ~ ~ ~

Виа Понтина (Via Pontina) – Виа Понтина не бил консулски път; свързвал Рим с пристанищния град Остия и продължавал надолу по югозападното крайбрежие на Тосканско море през Лавиниум и Анциум, като свършвал на носа на Цирцея, мястото, което се смятало за дома на магьосницата Цирцея.

~ ~ ~ ~ ~

Вигили (vigiles) – римската нощна стража.

~ ~ ~ ~ ~

Викус (vicus) – главна улица.

~ ~ ~ ~ ~

Византийски/о – човек или предмет, произхождащ от Византия, града, наречен по-късно Константинопол, а в по-съвременни времена – Истанбул, днешна Турция. Римският император Константин, който пръв променя името на Византия през 325 г., прави града столица на Източната Римска империя. Когато Рим и Западната Римска империя падат под властта на готите и другите варварски нашественици през 476 г., Византия/Константинопол продължава да се развива и процъфтява като столица на Източната Римска империя през следващите десет века, докато през 1453 г. е превзет от османската (турската) войска. Дава името и на самата Източна Римска империя.

~ ~ ~ ~ ~

Високи токчета – противно на твърденията на някои учени, аз смятам, че в древен Рим е съществувало огромно разнообразие от женски обувки. Освен традиционните сандали е имало и други видове обувки и ботуши, правени на ръка от реномирани римски обущари. Красивите млади принцеси от нашата история са носели обувки с високи токчета, подобни на най-изящните и модерни днешни обувки.

~ ~ ~ ~ ~

Военен трибун (tribunus militum) – висок военен чин, веднага след легата. В отсъствие на консула или неговия легат военният трибун може да командва легиона или да служи като командир на конницата, наричан префект. Такава била именно позицията на трибуните в преторианската стража.

~ ~ ~ ~ ~

Гарум (garum) – пикантен, солен рибен сос, извънредно ценен от римските чревоугодници. Специалитет на град Помпей.

~ ~ ~ ~ ~

Гаудиум (gaudium) – в превод от латински език – радост. Състояние на оргазъм, при което гениталните органи произвеждат сперма при мъжете, а при жените се появяват тазови и/или вагинални спазми на удоволствие. Има много степени на гаудиум. Жените могат да изпитват оргазъм много по-често от мъжете. След еякулацията мъжът трябва да изчака поне час и половина преди да се опита да постигне друг оргазъм и рядко има повече от пет-шест оргазма в една любовна нощ (това е, разбира се, когато мъжът е в иделно състояние на здравето си, на подходящите години и с нужната емоционална нагласа). Една страстна, непотисната от морални задръжки и подходящо стимулирана жена може да постигне оргазъм стотици пъти един след друг. Тази като че ли неограничена сила на женската сексуалност кара мъжете да стават доста нервни. Тъй като те не могат да приемат идеята да бъдат по-нискостоящи от жените в тази чувствителна област и не могат да одобрят жените да правят много секс с различни любовници – както изглежда, че е било предопределено от природата, която е надарила жените с тези изумителни сексуални сили, – мъжете са изобретили всякакъв вид извинения, за да наложат контрол над женската сексуалност.

Докато в античните времена великолепните богове и богини на любовта и секса предлагат утешение, пример и съвет на жените и мъжете в тяхното търсене и желание за увеличаване на радостните преживявания, разцветът на сексофобския монотеизъм отслабва и накрая окончателно унищожава духовното значение на сексуалното удоволствие. Жената, възприемана като ранимо и неуравновесено създание, е подложена на интензивно религиозно промиване на мозъка, като са и насадени страх от ада, заплахи за физически огледи и мъчения при всеки намек за "греховни сексуални практики". През Средновековието страстните, демонстриращи чувственост жени са обявявани за вещици и стотици, даже хиляди, са изгорени на кладата от "състрадателното" римо-католическо свещеничество и от протестантските им колеги. Тези "религиозни" хора са все още в играта, обявяващи се за бастиони на морала, независимо от неоспоримите престъпления, извършени в миналото от тях срещу човешкия род. Макар че тези хора никога не са помолили за прошка, те вече не могат наистина да измъчват и убиват тези, които не са съгласни с техните доктрини, но продължават да обработват женските умове. Дисциплината от детството, невярната информация, бракът и сексуалната репресия са най-ефективните оръжия, използвани за постигане на контрол върху женската сексуалност, за потискане на женските желания и намаляване на интензитета на техния гаудиум.

~ ~ ~ ~ ~

Галия (Gallia) – в общи линии Галия обхваща днешната Северна Италия и Франция. Трите класически Галии били: Цизалпийска Галия (Gallia Cisalpina, т.е. Отсамна Галия – днешната Северна Италия, северно от река Рубикон към Алпите); Нарбонска Галия (Gallia Narbonensis – днешна Южна и Югозападна Франция); и Галия Лугдунензис (Gallia Lugdunensis – Централна и Северозападна Франция, със столица Лугдунум, днешен Лион). Тези гали били напълно развити келтски народи, но нямали писменост, нито това, което може да бъде наречено цивилизация. Докато южната част от галите изучават латинския език и римските нрави сравнително бързо, другите племена – от централно-северните народи – воюват с римляните; най-накрая са победени от Юлий Цезар. Галия Лугдунензис плюс Хелвеция, Белгия, Аквитания, Горна и Долна Германия (западно от река Рейн) са покорени от Цезар между 59-51 г. пр. н. е. И са окупирани от повече от десет римски легиона – около 50000 мъже плюс помощните войски. Така и трите Галии са окончателно романизирани. Юлий Цезар дава римско гражданство на жителите на Цизалпийска Галия през 49 г. пр. н. е., а с декрет от 44 г. сл. н. е. Император Клавдий, който е роден в Лугдунум, обявява за римски граждани всички други гали.

~ ~ ~ ~ ~

Гемина (Gemina) – името на Тринайсети (XIII) легион, разположен по времето на Калигула в Колония Агрипина. Всички легиони имат име. Славният Гемина е високо почитан от всички римляни, защото под командването на Юлий Цезар той спечелва най-прочутите битки по време на Галската война, заедно с други легиони. Нещо повече, Гемина е най-довереният легион на Цезар – толкова, че това е единственият легион, който Цезар взима със себе си, когато пресича река Рубикон, и именно с него се сдобива с върховната власт – империума – над цялата Римска империя.

~ ~ ~ ~ ~

Гениус лоци (genius loci) – буквално – геният на мястото. Духът, геният на съзидателната сила.

~ ~ ~ ~ ~

Генс (gens) – на латински език – род, племе. Форма на разширен семеен клан, подчиняващ се стриктно на власттта на патер фамилиас, главата и бащата (pater – на латински език – баща) на рода.

~ ~ ~ ~ ~

Гермалус (Germalus) – малък парк, близо до Циркус Максимус.

~ ~ ~ ~ ~

Гилдията на проститутките – гилдии на проститутките имало в повечето градове в древния свят. Както всяка друга подобна организация, гилдията защитава интересите на членовете си. Гилдията на проститутките е особено силна и зачитана в Рим. Няколко императори, включително Калигула, гарантират облекчаване на данъците им и финансовата подкрепа на държавата.

~ ~ ~ ~ ~

Гладиум (gladium, мн. ч. gladia) – военен меч с две остриета, с дължина около 22 сантиметра, използван от римските легионери за нападение и защита.

~ ~ ~ ~ ~

Готи – голямо племе от руси варвари, дошли от днешен Сибир, установили се в днешна Украйна през незапомнени времена. Първото им споменаване в римската история е около 170 г. по време на император Марк Аврелий. Тъй като всичко случващо се извън границите на Римската империя е абсолютно пренебрегвано от древните историци, смятам, че авангардът на готските орди е пристигнал в днешна Украйна най-малко две столетия преди да бъде забелязан от историците. Следователно прякорът на един известен гладиатор – Горан Гота – трябва доста бързо да се е "придвижил" от днешна Украйна до Медиоланум (днешно Милано), столицата Цизалпийска Галия по времето на Калигула (37-41).

~ ~ ~ ~ ~

Града – (на латински език Urbe) – римляните наричат Рим само Града с главна буква, както и Главата, т.е. център на света – Caput Mundi.

~ ~ ~ ~ ~

Градска кохорта – отряд от 3000 души, отговарящи за сериозните престъпления на територията на Рим, под командването на префекта на града, лично назначаван от императора.

~ ~ ~ ~ ~

Губернатор – английски термин, който описва най-добре длъжността на промагистрата (проконсула или пропретора), назначаван от императора да управлява от негово име като пълновластен владетел някоя от 44-те провинции на империята.

~ ~ ~ ~ ~

Девственост – въпреки общоприетото вярване, разпространено от съвременните сексофоби сред наивните хора, девствеността не е ценена от всички мъже в древността и се изисквала само за младите момичета, които се обричали на някакъв религиозен култ. Тъй като да правиш секс не било грях, нямало нищо особено почетно в това да бъдеш девица. На практика сред младите момичета в древността нямало девици, тъй като те били свободни да правят секс с други млади хора или родственици. Хименът им обикновено е разкъсван от самите тях или от техните майки, или от възпитателите им с помощта на изкуствени членове.

Един добър анекдот за девствеността ни е разказан от гръцкия писател Херодот. Когато посетил Египет около 450 г. пр. н. е., той бил повален от остра бъбречна криза. Тъй като в Гърция се смятало, че пиенето на урината на девица оказва благоприятно въздействие върху този вид заболяване, Херодот помолил приятелите си да му доведат девица на каквато и възраст да е, за да пие от нейната урина. За негова изненада обаче в земята на фараоните не била намерена девица, дори съвсем млада! Прочутият историк трябвало бързо да се върне в Гърция, където младите момичета били пазени като девици поне за медицински цели.

~ ~ ~ ~ ~

Дивус, дива (divus, а) – в превод означава божествен. Велик мъж или жена, обожествен от римския Сенат. В много случаи на различни места из империята са издигани храмове и статуи в чест на Него или Нея.

~ ~ ~ ~ ~

Диктатор (dictator) – много могъщ държавник или военачалник, назначаван от сената за върховен командващ на римската армия по време на кризисни периоди или чуждестранно нашествие. През републиканския период диктаторите са назначавани за срок от шест месеца. Юлий Цезар е първият римлянин, избран доживотно за диктатор. След него никога повече не е избиран диктатор. Пълната власт е "наследена" от 18-годишния племенник на Цезар Октавиан, по-късно наречен Цезар Октавиан Август, или просто император Август. Това на практика слага край на Републиката в Рим и поставя началото на императорския Рим, при който владетелите – цезарите – се наследяват един след друг през следващите повече от 500 години.

~ ~ ~ ~ ~

Диоген – прочут философ, основател на школата на киниците около 350 г. пр. н. е. в Атина. Практикува и проповядва крайни форми на неконвенционален и "прост живот", който се характеризира не само с отричане на лукса, но и с пренебрежение спрямо законите и нравите на организираните (и следователно конвенционални) общности. Диоген се отнася с особено пренебрежение към семейството, което според него е една "неестествена институция", появила се на мястото на естественото състояние на "сексуален промискуитет", при който децата са обща грижа на всички членове на "групата". Макар че философът живеел в бедност, спял на обществени места и просел храна, той не твърдял, че всеки човек трябва да живее по този начин, а просто искал да покаже, че щастието и независимостта са възможни, дори при най-тежки обстоятелства. Философията му се състои в няколко основни неща: (а) самодостатъчност – да притежаваш вътре в себе си всичко, от което имаш нужда, за да бъдеш щастлив, (б) безсрамност – да пренебрегваш всичко конвенционално; (в) откровеност – безкомпромисно решение да изобличаваш човешката глупост и да показваш как повечето кучета (cynos – киници – на гръцки език) са по-интелигентни от господарите си – последното наблюдение е причина философът да получи прякора си Киника, т.е. Кучето. Легендите приписват на Диоген прочутото търсене на "истинския, честния човек" – философът ходел из агората на Атина посред бял ден със запален фенер, намъкнал върху голото си тяло стара дървена бъчва, която бил закрепил чрез дупки на мястото на раменете си. Сред другите му ексцентрични постъпки е и ходенето му след красивите куртизанки из агората; тъй като нямал пари да си плати за тяхното благоволение, той мастурбирал публично, за да покаже степента на самодостатъчността си и върховната сила на фантазията.

~ ~ ~ ~ ~

Дионис – богът на виното и екстаза, наричан Бакх от римляните. Дионис е син на Зевс (наричан Юпитер от римляните) и Семела – дъщерята на Кадъм, царя на Тива, Гърция, която върховният бог съблазнил под формата на козел. Ревнивата съпруга на Зевс, Хера (наричана от римляните Юнона), разкрила любовната връзка; тя убедила Семела да помоли божествения си любовник да разкрие истинската си същност. Зевс го направил, но силата му била прекалено голяма за смъртната Семела и тя била убита от гръмотевиците. Зевс обаче спасил сина им Дионис – който бил още бебе в утробата на майка си – като го зашил в лявото си бедро; след "раждането" му момчето било поверено на бог Хермес (когото римляните наричат Меркурий). Хермес предал бебето Дионис на нимфите и сатирите в горите на Атика, които го отгледали с внимание и любов. По-късно сатирите и нимфите станали най-запалените поклонници на култа на Дионис.

Тъй като Дионис символизира кръвта и жизнените сокове на Майката Природа, в негова чест на открито в горите са провеждани бурни оргии (гръцката дума означава ритуал), наричани Дионисии или Бакханалии/Вакханалии. Тези оргии били особено популярни сред жените и поклонничките на култа били наричани бакханки/вакханки. Стотици вакханки изоставяли семействата си и тръгвали към горите по време на Дионисиите, независимо от неодобрението на съпрузи, родители или други мъжки сродници, които не били допускани до оргиите. Докато били под влиянието на Дионис, танцуващи на светлината на факлите, опиянени от виното, жените вакханки се съвкупявали със сатири и присъединили се към култа чужденци; те придобивали мистериозни сили, можели да хипнотизират змии и да кърмят животни. Били способни да наказват с импотентност всеки мъж от собствените им села и градове, който се осмелявал да идва в гората, за да ги шпионира.

Вакханалиите първоначално продължавали три дни в годината, но след като празникът става много популярен в Рим и целия Средиземноморски свят, ритуалите започват да се провеждат по пет пъти на месец. През 186 г. пр. н. е. Римският сенат, загрижен за голямата популярност на Вакханалиите сред римските жени, забранява Дионисиевите ритуали, които оттогава се извършвали тайно в горите извън града.

Извън влиянието на Дионис в оргиастичната култура на античния свят, богът притежавал и дарбата да предсказва. В гръко-римските времена Дионис пребивавал и в Делфи, където спял в горите край светилището, и бил почитан от свещеничеството на почти едно ниво с Аполон.

~ ~ ~ ~ ~

Доктрина – мисловна система, основана на строги и често пъти – недоказуеми – философски и теологически предположения; другото име, с което е наричана, е догма.

Домина (domina) – жената господарка на дома.

~ ~ ~ ~ ~

Доминус (dominus) – мъжът господар на дома.

~ ~ ~ ~ ~

Домус Ауреа (Domus Aurea) – в превод – Златният дом. Огромен и изумителен нов императорски дворец, издигнат от император Нерон на целия Опиев хълм в Рим. Почти целият бил с отворен достъп за гражданите на града.

~ ~ ~ ~ ~

Друиди – жреците на друидската религия на келтите. Името идва от дъб – друид на келтски език. Дъбът е свещеното дърво, под което друидите почитали духовете, живеещи според тях в тези дървета. Смятало се, че друидите извършват човешки жертвоприношения на млади момичета или вдовици на келтски воини.

~ ~ ~ ~ ~

Едил (aedilis) – римски магистрат, отговарящ за организирането на игрите, поддържането на обществените сгради, градини, улици и пътища. Службата на едилите отпускала разрешения за строителство след обсъждане и проверяване на различни проекти.

~ ~ ~ ~ ~

"Едип цар" – прочута трагедия, написана от Софокъл около 450 г. пр. н. е., единодушно призната за най-великата трагедия, писана някога. Тя била вдъхновена от фараона Ехнатон (около 1250 г. пр. н. е.), за когото се смятало, че е убил баща си, за да се ожени за майка си. В по-ново време Зигмунд Фройд използва името на Едип, за да означи т.нар. Едипов комплекс, при който малките момчета изпитват подсъзнателно желание да убият бащите си, за да се съвкупят с майките си.

~ ~ ~ ~ ~

Едукацио (educatio) – от латинския глагол educo – извеждам. Първата стъпка на личното израстване на детето въз основа на наставленията и примерите на неговите родители, чиято задача е да отгледат наследниците си и да ги изведат от първичната "пещера" в истинския свят. После родителите поверяват тази роля на едукатори – на възпитатели – на учителите, училището, жреците, колегите и други частни и обществени институции. Едукациото, т.е. възпитанието и образованието са, разбира се, абсолютно необходими на всеки индивид, но освен това именно те са и средството за пропагандиране на конформизъм и подчинение на управляващата система на трите М, както и за вкарване на силите на индивида в утъпканите релси. Съвременното образование е в по-голямата си степен фабрика за клонинги, в която творческите изяви на личността и оригиналните мисли са потискани и публично смазвани, тъй като З-М системата проявява особен интерес да "образова" всекиго на основата на същите стандартни, бездуховни и демократични модели на поведение – чрез инфлация на т.нар. ролеви модели, чиято задача е да стимулират създаването на раса, сляпа за консуматорския дух на обществото и финансовите успехи на отделни хора. Дръзките герои, гении и културни бунтовници на практика спират да съществуват след 1980 година. От началото на 2000 година е напълно постигната монополизацията на образованието чрез религиозно-финансовите институции във всички западни индустриализирани държави. Скоро ще ги последват и другите страни. Като частично лекарство против масовизацията и кастрацията на обществото в училищата трябва да се предлага поне един алтернативен клас, където да се разясняват всички философски идеи, протиповопоставящи се на системата на трите М, на хората, пожелали да усъвършенстват своите познания.

~ ~ ~ ~ ~

Еквус (equus) – латинската дума за кон.

~ ~ ~ ~ ~

Елена от Троя – "Лицето, което потопи хиляди кораби", както е казал Омир, била най-красивата млада жена на Гърция, дъщеря на Зевс (Юпитер) и Леда (дъщеря и съпруга на гръцки царе, известна в древността с начина, по който била съблазнена от Зевс – той се приближил и се съвкупил с нея под формата на лебед). Елена била сестра на Диоскурите (Кастор и Полукс); омъжила се за царя на Спарта – град в Южна Гърция – Менелай. Насърчавана от Афродита (Венера), Елена се влюбила в Парис, красив принц, син на цар Приам – владетеля на Троя, най-големия град в Мала Азия на брега на Егейско море (морето между Гърция и Мала Азия). Възползвайки се от отсъствието на цар Менелай, Елена напуснала Спарта заедно с Парис и го последвала в родния му град. По-големият брат на Менелай, Агамемнон, организирал коалиция на многобройни гръцки воини и царе, които съоръжили хиляди кораби и отплавали за Троя. Гърците обсаждат града десет години, за да си върнат отново Елена (против нейната воля). По време на обсадата Парис бил убит, Елена се омъжила за брат му Дейфоб, но се наложило да го изостави, когато градът е превзет чрез измама – царят на Итака, хитроумният Одисей, построил голям кон – Троянския кон, – в който гръцките воини се скрили, и когато троянците го вкарали в града, те излезли отвътре и завладели Троя. Елена се върнала с Менелай в Спарта и двамата живели щастливо до края на живота си.

Покровителството на Афродита за Парис се дължи на прословутия спор, разпален от Ерида – богинята на раздора. Когато единствено тя от всички богове не била поканена на сватбата на Пелей и нереидата Тетида (една от морските нимфи, дъщеря на морския бог Нерей; Пелей и Тетида са родителите на прочутия гръцки воин Ахил), Ерида се ядосала и подхвърлила сред гостите златна ябълка с надпис "За най-красивата". Хера (Юнона), Атина (Минерва) и Афродита (Венера) поискали едновременно ябълката, но Зевс (Юпитер) отказал да реши на коя да я даде и наредил на Парис да определи коя е най-достойната. Троянският принц присъдил ябълката и титлата "най-красивата" на великолепната Венера (Афродита), която се появила на пиршеството гола, носеща единствено златен колан около тънката си талия. Като отплата Венера помогнала на Парис да спечели любовта на Елена; в последвалата война обаче Хера (Юнона) и Атина (Минерва) били непримирими врагове на троянците. Венера, която вече имала син – младия троянец Еней – от троянския цар Анхис, помогнала на сина си да избяга от пламъците на горящата Троя и го отвела в Лациум, където оцелелите троянци се смесили с латинското население и по този начин изиграли основна роля за бъдещето на Рим.

~ ~ ~ ~ ~

Елинистична култура – Елада е името, с което гърците наричали страната си. Учените обаче предпочитат да говорят за гръцка култура, когато става дума за класическата Златна епоха на Атинската култура (около 500-350 г. пр. н. е.), разпространила влиянието и характеристиките си до Мала Азия на изток и Сицилия и южната част на Италия на запад. Термините "елинистичен", "елинистична култура" се използват, когато се говори за периода, последвал завоеванията на Александър Велики между 334 и 323 г. пр. н. е. – младият македонец покорява Сирия, Египет и огромната Персийска империя, стигайки чак до река Инд на границите на Индия. Въпреки преждевременната смърт на великия военачалник на 10 юни 323 г. пр. н. е. в Персеполис, столицата на Персия, която Александър прави център на собствената си елинистична империя, тези огромни територии са колонизирани от наследниците на Александър Велики и от гръцките воини.

По този начин гръцката цивилизация се разпространява из почти целия познаваем тогава свят и се смесва с местните култури и традиции. Гърците успяват да запазят традиционния си начин на живот и дори го предават на елита на тези чужди народи от необятната империя, защото имат собствена система на образование, закони, социална структура, език и изкуство. Впоследствие елинистичната култура е погълната от възродилата се персийска национална култура, но продължава да процъфтява и да се разпространява из Средиземноморския свят, като се превръща в най-важната съставка на римската култура. Философията, религията и изкуството на Гърция са високо ценени от добре образованите римляни, които задължително говорели гръцки език; "моралистите", от друга страна, се противопоставяли на нейното влияние и твърдели, че елинистичната култура разваля строгите римски нрави и простия, прагматичен начин на живот на истинските римляни.

~ ~ ~ ~ ~

Еней (Aeneas) – герой от Троя. Според поемата на Вергилий "Енеида" Еней е син на богинята Венера и смъртния Анхис, незначителен цар на област в Троя. С помощта на божествената си майка Еней успял да избяга от Троя, когато гръцките воини превзели и опожарили града чрез построения от Одисей Троянски кон. След продължително пътуване из Средиземно море Еней се установил в град Лавиниум, в областта Лациум в Италия, заедно с шепа оцелели троянци и с шестгодишния си син Асканий (когото римляните наричат Юл или Юлий). Еней бил посрещнат гостоприемно от миролюбивия цар Латин; в крайна сметка троянският герой се оженил за дъщерята на цар Латин, Лавиния, и се установил окончателно в Лациум заедно с троянските си спътници и сина си Юлий, който по-късно станал цар и основател на Юлиевия род.

~ ~ ~ ~ ~

Ератос (eratos) – гръцко название, означаващо "младо момче, любовник на по-възрастен мъж" – много популярна форма на отношения в Гърция и в по-голямата част на древния свят.

~ ~ ~ ~ ~

Ерос – гръцкият Ерос е богът на любовта и живота. Той е описан в "Теогонията" ("Произход на боговете") на Хезиод (около 800 г. пр. н. е.) като един от четирите основни богове в гръцката митология заедно с Гея (Земята), Тартар (дълбините на морето) и Уран (Небето). Ерос е първичната любовна сила на Вселената, вдъхновението за любов и сексуално привличане. От името му произлиза и думата "еротика". Той е първият образ в историята, изобразяван като гол, красив млад мъж с големи крила, летящ около планетата Земя, разпръсквайки сред всички смъртни желанието да правят любов. На върха на колоната на "Пикадили" в Лондон може да бъде видяна красива статуя на Ерос. Според гръцката митология Прометей направил първия човек от глина, после повикал Ерос, за да вдъхне на човека живот и да му даде душа. В персонификацията си като дете Ерос е наричан и Купидон – изобразяван е като малко, сладко момченце с крила и лък, с чиито стрели пронизва сърцата на хората, за да ги накара да се влюбят един в друг. Ерос е едновременно и баща, и син на богинята Венера, богинята на любовта и секса.

~ ~ ~ ~ ~

Етрурия (Etruria) – днешната област Тоскана. Регион по западното крайбрежие на Централна Италия, граничещ на юг с Лациум (областта на Рим). В Етрурия преди основаването на Рим през 753 г. пр. н. е. се развива до известна степен все още загадъчната цивилизация на етруските. Етруските и римляните били донякъде сходни народи. Последният от седемте римски царе (преди началото на републиканския период през 509 г. пр. н. е.) бил с етруски произход. Етруските допринесли значително за развитието и успеха на римляните (виж Стената на Сервий). Малко след като последният етруски цар е изгонен от римляните и е установена Републиката, етруските въстават срещу новата държава, но накрая са победени и асимилирани.

Етруските жени имали изключителна свобода. Те са известни със своите разгорещени сексуални нрави и че се забавлявали, правейки любов с многобройни любовници от най-ранна възраст. През лятото етруските жени ходели почти навсякъде голи. Някои етруски фамилии били матриархални, което означавало, че майката (mater на латински език) е глава на семейството. Етруските традиции (и гени) са наследени от римските жени и са допринесли много за свободните нрави на римлянките, независимо от усилията на римските мъже (най-вече "добрите") да задържат жената в "робство" зад стените на домовете.

~ ~ ~ ~ ~

Жарсе – (на латински език се използва и терминът "subvesta" – "под дрехите") – нещо подобно на дамски комбинезон, направен от тънки ленени влакна, изтъкани много стегнато. Правени са на Британските острови, наричани Джерсика, днешния остров Джърси.

~ ~ ~ ~ ~

Железни пръстени – железните пръстени били носени от брачните двойки на безименния пръст на лявата ръка. Размяната на пръстените по време на сватбата е римски обичай. Римляните вярвали, че магнетичните свойства на желязото ще "проведат" любовните чувства от безименния пръст до сърцата на съпрузите чрез вената, която според тях свързвала този пръст директно със сърцето.

~ ~ ~ ~ ~

Залата на комицията – голяма, открита мраморна зала, построена в северозападния ъгъл на форума, с поредица от стъпала, слизащи под нивото на земята, оформящи тераси, на които стояли мъжете по време на комициите – народните събрание на плебеите. Плътно стоящи, там се побирали около 3000 мъже. На страната срещу форума се намирала рострата – трибуната за обществените изказвания, където се правели всички важни обществени и политически изявления.

~ ~ ~ ~ ~

Заешко състезание – ритуал, практикуван от друидите в Британия, за да се определи успехът или провалът на евентуалния брачен съюз. Слагали бял и черен заек в дървена кутия с един малък отвор и наблюдавали кой от двата заека ще успее първи да излезе. Белият заек символизирал успешен съюз. Понякога, ако черният заек излезел първи, бракът бил отлаган или въобще отказван и прекратяван.

~ ~ ~ ~ ~

Изкупителна жертва – да си намериш изкупителна жертва, "жертвено агне", означава да обвиниш някого другиго за собствените си грешки и неприятности. Това е много характерна проява на "човешката съпротива" – хората не са способни да допуснат, че могат да грешат, и прехвърлят вината за собствените си престъпления на "жертвения агнец".

~ ~ ~ ~ ~

Изнасилване – изнасилването е нещо необичайно за Рим, На латински то е наричано или stuprum (обезчестяване) или vis (насилие). Английската дума rape произлиза от raptus – отвличане или похищение. Обикновено употребата на raptus означава, че действието е извършено от мъж, който иска да се ожени за жената, но няма одобрението на родителите ѝ. След като момичето бъде похитено (независимо дали със или без нейното съгласие) от обожателя си, родителите нямат друг избор, освен да одобрят съюза. Като спомен за тези обичаи и днес съществува традицията младоженецът да пренася булката през прага на къщата, където двамата новобрачни ще отпразнуват първата си брачна нощ; с този акт е свързан и обичаят младоженците да "бягат" от сватбеното си тържество и да прекарват надалече медения си месец.

В древен Рим във времената, когато сексът не е бил смятан за грях, а за вълнуващ акт на любов, основан на физическото привличане, жените са пожелавали да правят секс много по-лесно, отколкото днес, тъй като техните умове не са били блокирани от сексуалната репресия. Следователно, не е имало нужда от акта на изнасилване. Имало е многобройни привлекателни проститутки – лупи – и всякакви видове публични домове за задоволяване на "основните инстинкти" на мъжкото население, както и огромно количество жени, желаещи да имат много любовници. В това първично естествено състояние мъжете не са проявявали сексуално насилие върху жените, освен ако самата жена не го е пожелавала. Римският закон наказвал извършителите на престъпления от интимен характер, с изключение когато случаят е бил "vis grata puellae" (буквално: "насилие, харесано и одобрено от момичето"), което е белег, че някои млади момичета обичали да бъдат "насилвани за секс", именно защото привидната съпротива предизвиквала повече вълнение преди любовния акт. През древните времена във всяка армия по света е имало обичай да бъдат оставяни покорените градове на победителите за плячкосване. В тези случаи войниците победители, докато разграбвали градовете, често "изнасилвали" жените на победените си съперници. Тъй като обаче това е била обичайната съдба на всички тези жени, обикновено копулацията не е била наистина насилствена и не е имала негативни последици за покорените жени.

~ ~ ~ ~ ~

Император (imperator) – почетна титла, присъждана на римските генерали от легионерите след победоносни сражения. По-късно става синоним на владетел.

~ ~ ~ ~ ~

Имперският Рим – традиционната римска история (753 г. пр. н. е. – 476 г. сл. н. е.) е разделена на три периода: (I) Монархия: от 753 до 509 г. пр. н. е. През този период са царували седем царе, като първият е Ромул, основателят на Рим, а последният – Тарквиний Горди. (II) Република: от 509 до 50 г. пр. н. е., когато Юлий Цезар пресича река Рубикон. (III) Императорски Рим: от 30 г. пр. н. е. (самоубийството на Марк Антоний и Клеопатра, последвано от самостоятелния принципат на Октавиан Август) до 476 г. сл. н. е. (смъкването от власт на Ромул Августул, последния римски император на Западната Римска империя, от германския вожд Одоакър). Римската империя продължава да съществува на Изток със столица Византия (Константинопол, днес Истанбул) чак до 1453 г., когато градът е превзет от османските войски.

Въпреки блясъка и гигантските постижения на имперския Рим, всички юдео-християнски писатели на популярна литература и всички продуценти на филми и телевизионни сериали, изградени "въз основа на римската история", показват славния период на тази римска епоха изопачено, изобилстващо с неверни и погрешно разбрани факти, като мотивите им за тези долни постъпки са най-вече пропагандни. Клеветническата фанатична и тоталитарна идеология е ръководена от християнските институции и други поддръжници на монотеистичната вяра, чиито нагли намерения са да накарат хората да мразят Рим на императорите, като го сочат за главен виновник и на християнските, и на еврейските страдания. Християните обвиняват имперския Рим за предполагаемото (и никога недоказано) разпъване на Христос, което уж се било случило по времето на император Тиберий, и че през този период са били хвърляни християни на лъвовете на арената. Евреите обвиняват Рим заради разрушението на Храма в Йерусалим през 70 г. по време на въстанието на еврейските националисти, разбити от бъдещия император Тит. Цветисти (и напълно абсурдни) истории за римския центурион, който доубил Христос на кръста с копието си, както и повтаряните до втръсване разкази за неколкоседмичната обсада на Масала от X Френтенски легион през 73 г., при която след падането на крепостта няколко еврейски бунтовници извършват самоубийство, са използвани непрекъснато, за да се породи у наивните хора негодувание срещу най-великата цивилизация на всички времена...

Това, което тези монотеистични фанатици не могат да понесат, е свободата; свободата, на която се е наслаждавал всеки човек в имперския Рим; свободата например да почиташ всеки от великолепните богове и богини от древната митология, както и всяко друго божество, включително единствения Бог на християнството и юдаизма; тази свобода, която гарантирала, че нито една религия няма да бъде пренебрегвана и забранявана за сметка на друго вярване. Някои хитри (и дори престъпни) индивиди обаче се възползват от склонността на хората да се водят като стадо овце подир опитните демагози и постепенно сияйната слава на имперския Рим изчезва в мрачните векове на Средновековието; последват отвратителните религиозни издевателства и кланета, мъчения и насилие над всекиго.

~ ~ ~ ~ ~

Империум (imperium) – властта, давана от сената на консула, проконсула, диктатора или императора. Тази титла давала правото за постоянна свита от ликтори, носещи фасции – символа на римския империум.

~ ~ ~ ~ ~

Италия (Italia) – в римски времена Италия обхваща италианския "ботуш" без островите Сицилия и Сардиния, както и без Северна Италия. Северната граница на Италия са река Рубикон и река Арно (реката, пресичаща Флоренция и Пиза). Днешната Северна Италия била наричана Цизалпийска Галия (Галия отсам Алпите). В гръко-римската митология Италия е божество, родено от Зевс (Юпитер) и богинята Европа.

~ ~ ~ ~ ~

Ищар – първата богиня на любовта и секса, споменавана някога в историята на човечеството. Тя е "родена" и почитана във Вавилон около 2000 г. пр. н. е. Прочутите ѝ дела вдъхновяват създаването на гръцката Афродита и римската Венера. Култът към Ищар се осъществявал в разкошни храмове (публични домове), където свещените храмови проститутки на Ищар, наричани ищариту, изумявали древния свят двайсет века преди времето на Калигула! Според вавилонските закони всички жени на Вавилонската империя (днешен Ирак и част от Иран) трябвало да служат като ищариту поне веднъж в живота си и да извършат сексуален акт с някой странник в чест на богинята. Изключения от това правило не се допускали и всички вавилонски жени изпълнявали с удоволствие този закон.

~ ~ ~ ~ ~

Калига (caligae, ед. ч. caliga) – подковани ботуши, носени от римските легионери с ранг от центурион надолу. Императорът Гай Цезар Германик още от най-ранна детска възраст бил обуван с малки "калиги" и така е получил прякора си Калигула – Ботушчето.

~ ~ ~ ~ ~

Калкулус (calculus) – система за аритметично изчисление чрез специфични символни знаци. На латински език calculus буквално означава малък камък и значението на думата "смятане" произлиза от факта, че римляните са използвали малки камъчета, за да гласуват при различни ситуации. По време на избори всеки гражданин хвърлял камъче (бяло или черно) в урна. В края на вота камъчетата – калкулите – били "калкулирани", т.е. пресмятани. Това провокира римляните да използват подобни камъчета, за да направят абаци (сметала) и да затвърдят идеята за аритметичното смятане въз основа на калкулите. По този начин се е развило съвременното значение на понятието "калкулация".

~ ~ ~ ~ ~

Кантарис Ибериана, кантарида (Cantharis Iberiana, мн. ч. cantharida) – днес позната като испанска муха. Малко насекомо, чиито секрети и ухапвания били (и все още са) силен афродизиак.

~ ~ ~ ~ ~

Карина (Carinae) – скъп жилищен квартал в древния Рим, близо до Палатинския хълм.

~ ~ ~ ~ ~

Картлия – царство в кавказкия регион (наричан и Транскавказия), намиращо се на територията на днешна Грузия.

~ ~ ~ ~ ~

Каструм, кастра (castrum, мн. ч. castra) – римски военен лагер.

~ ~ ~ ~ ~

Квестор (quaestor) – римска по-ниска магистратска длъжност, чиито членове са избирани от народното събрание. Да станеш квестор е първата стъпка в римската политическа кариера. Квесторът обикновено отговаря за градските съдилища, извършва полицейски разследвания, но няма империум.

~ ~ ~ ~ ~

Квирити (Quirites) – потомците на римския бог Квирин (обожествения Ромул). Така се наричали римските мъже на възраст, годни за воюване.

~ ~ ~ ~ ~

Келти – многобройно население, установило се в Северозападна Европа и Британия преди възхода на Рим. Макар че келтите нямали писменост, нито цивилизация в римския смисъл на думата, те били изключително умели занаятчии, ловци и безстрашни воини. Келтската нация включвала галите, които били дългогодишни съперници на германите. Впоследствие галите и келтите са интегрирани сред римляните и като добросъвестни римски граждани стават защитници на империята от нашествията на другите варвари.

~ ~ ~ ~ ~

Кливус (clivus) – тясна градска улица.

~ ~ ~ ~ ~

Клитор (clitoris) – уникален сексуален белег на всички жени и основен източник на удоволствие, когато е подходящо докосван или лизан/смукан (виж кунилингус). Нито един друг женски бозайник не притежава клитор – дори и женските шимпанзета, които споделят 98.5% от човешката ДНК. Всъщност, докато мъжките маймуни мастурбират сравнително често, женските индивиди не се занимават с тази форма на самозадоволяване (въпреки че имат ръце също както мъжките), защото нямат клитор. Произходът на женския клитор все още една от най-великите еволюционни загадки.

~ ~ ~ ~ ~

Коемпцио (coemptio) – буквално на латински език – откупуване. Широко разпространена форма на римски брак. Според нея булката преминава направо in manum (в ръцете) на съпруга си заедно със зестрата си, докато личната ѝ собственост остава нейно притежание. Съпругата отговаря пред семейния съвет на мъжа си, ако извърши някакво брачно или друг вид престъпление.

~ ~ ~ ~ ~

Когномен (cognomen) – прякор. Римският мъж можел да прибави някакво характерно име към първото си име (praenomen) и към фамилното си име (nomen), за да се отличи от другите мъже със същите имена. Повечето знатни патрициански фамилии (тъй като техните pater familias – бащите на семейството т.е. главите на рода – често били консули и военачалници) получават имената на покорените земи – например, бащата на Калигула, Клавдий Друз, консул, проконсул и генерал, е наречен Германик, защото провел няколко успешни битки с германските племена. Момчетата наследници от рода са насърчавани да приемат същия когномен и след него да прибавят свой собствен. Калигула (Ботушчето) е когноменът, даден на Гай Цезар Германик от майка му Агрипина Старата, която обличала сина си в римско военно облекло, обувала го с малки калиги на краката и го карала да марширува пред войските.

~ ~ ~ ~ ~

Колония Агрипина или Агрипинска (Colonia Agrippina, Colonia Agrippinensis) – името, дадено от Калигула на oppidum Ubiorum (града на убите) – римско-германски град на западния бряг на река Рейн, в чест на майка му Агрипина Старата. Днешното му име е Кьолн, важен германски град.

~ ~ ~ ~ ~

Комиции (comitia) – събранията на плебеите.

~ ~ ~ ~ ~

Контуберналис, контуберналес (contubernalis, мн. ч. contubernales) – младши лейтенант.

~ ~ ~ ~ ~

Контуберналиум (contubernalium) – помещението за младшите офицери, предназначено за осем мъже.

~ ~ ~ ~ ~

Конфареацио (confarreatio) – в превод от латински език – бракосъчетание. Най-висшата форма на брак, която е била почти невъзможно да бъде разтрогната. В края на републиката вече не е популярна дори сред патрициите, тъй като при нея се изисквало пълно прехвърляне на собствеността на булката на съпруга.

~ ~ ~ ~ ~

Кохорта – една от десетте основни бойни единици в римския легион.

~ ~ ~ ~ ~

Кубикулум, кубикула (cubiculum, мн. ч. cubicula) – малки римски спални. Използвало се и съкращението им cubi – "куби".

~ ~ ~ ~ ~

Кунилингус (cunnilingus) – латинска дума, съставена cunnus (вулва, вагина) и lingus (език). Описва акта на целуване, лизане и смучене на женските гениталии по най-разнообразни начини. Освен удоволствието, произлизащо от кунилингуса, самият акт е необходим и за да се провери състоянието на жената и съвместимостта ѝ с мъжа преди копулацията.

~ ~ ~ ~ ~

Кунус (cunnus, мн. ч. cunni) – латински жаргон за женски гениталии. Изразът "царският, царственият кунус" е използван от автора, за да се посочи съвършения кунус, добре извит под напълно изпъкналата пубисна кост, с издути големи срамни устни (labia maiora) и пропорционални малки срамни устни (labia minora), заградени от labia maiora. В отворено състояние се предполага, че "царственият кунус" прилича на орхидея с червен цвят, с втвърден свръхчувствителен клитор, пулсираща вагинална лигавица, шийка, чийто връх достига на дълбочина около седем сантиметра от вагиналния отвор, с подходящ прилив на овлажняване и здрава женска миризма. При трептенията (контракциите) по време на кулминацията думите стават излишни, преживяването е чистият, пълноценен израз на живота. (Виж гаудиум.)

~ ~ ~ ~ ~

Курия Ветерес (Curiae Veteres) – в превод – Старата курия. Древната заседателна зала в Рим, разположена под Палатинския хълм.

~ ~ ~ ~ ~

Курулно кресло – кресло от слонова кост, по традиция запазено за римските консули.

~ ~ ~ ~ ~

Курио (curio) – вид игра, наподобяваща йо-йо, популярна сред римските младежи.

~ ~ ~ ~ ~

Лабия майора (labia maiora) – превод – големите устни или по-големите устни, биолог. големите срамни устни. Заоблените външни части на женските гениталии, прикриващи влажните малки срамни устни (labia minora) и вагиналния отвор. Лабия майора се подуват и стават доста ерогенни, когато са подходящо галени и докосвани. В зависимост от расата на жената лабия майора са покрити повече или по-малко с пубисно окосмяване.

~ ~ ~ ~ ~

Лабия минора (labia minora) – превод – малки устни, биолог. малки срамни устни. Вътрешните нагънати устни на вулвата, обграждащи вагиналния отвор. От по-горната страна стигат до клиторната главичка, която покрива клитора. Когато са възбудени и овлажнени, лабия минора обикновено стават доста червени, което показва готовността за проникване; по време на гениталното сношение поради голямото количество вени в тях се пълнят с кръв (подуват се).

~ ~ ~ ~ ~

Лавиниум – малко морско градче на около 40 километра южно от Рим, близо до Анциум, на брега на Тосканското море, наричано сега Тиренско море. Според легендите и някои исторически извори именно тук стъпват на брега след дългото плаване по моретата героят Еней и троянските му спътници.

~ ~ ~ ~ ~

Лари (lares, ед. ч. lar) – ларите са най-типичните римски богове без форма, вид, пол, количество или някаква митологична история, свързана с тях. Те са духове закрилници, пазители на ограничени пространства (като кръстопътища, мелници или кръчми) или на социални групи (като семейства, организации или дори народи). Всеки римлянин, патриций или плебей имал специални олтари на ларите, издигнати в дома му. Ларите на семейството или рода (наричани семейни лари – lares familiares) били най-големите и мощни закрилници на хората и никой римлянин не показвал по никакъв повод неуважение към тях.

~ ~ ~ ~ ~

Латин – син на Одисей и Цирцея магьосницата, Латин става цар на коренните жители на Лациум и основател на латинската раса. (Виж и Еней.) Лациум е регион на Рим на западното крайбрежие на Централна Италия, граничещ с Тоскана (Etruria) на север и с Кампания (региона на Неапол) на юг.

~ ~ ~ ~ ~

Латински език – езикът, на който говорело и пишело коренното население на Лациум, обогатен от значителното влияние на гръцкия език. Въпреки това яснотата и простотата на латинската азбука превръщат този език в най-ценения в Западна Европа и допринасят за неговото огромно влияние върху западната култура чак до днешно време. Освен италианския, испанския, френския и португалския език, които са романски езици, т.е. латински по своята същност, английският език също е съставен в 50 процента от латински думи; не само защото Британия е била повече от четири столетия напълно романизирана провинция на Римската империя, но и защото британската аристокрация ценяла високо френския език през по-голямата част от Средновековието и съвременната епоха, а освен това много британски учени (както всъщност всички учени от Европа) използвали писмения латински до XVIII век. Да не забравяме, че великият британски физик Исак Нютон е написал прочутите си "Математически принципи" (публикувани през 1687 г.) на перфектен латински език.

~ ~ ~ ~ ~

Легат (legatus) – най-висшият по длъжност военен офицер в щаба на генерала. Всички легати са членове на римския сенат, но отговарят за постъпките си единствено пред командващия армията или легиона, към които са зачислени. Повечето легати са командири на легиони, докато генералите командват цялата армия.

~ ~ ~ ~ ~

Легион (legion) – римският легион се състои от 10 кохорти, всяка със собствено знаме и римски орел. Броят на пехотинците във всяка кохорта варира от 360 до 480 мъже, а в някои случаи стига и до 600. Всяка кохорта е разделена на три манипули, състоящи се от по 120-200 мъже. Всяка манипула е разделена на две или три центурии, в които има между 60 и 100 души. Конническите отряди, като турмите или алите, са смесвани с тези 10 кохорти или съставляват отделна бойна единица. Артилерийските единици с катапулти или балисти обикновено са част от някоя кохорта. Легионерите трябвало да бъдат най-малко 1.76 м високи, да говорят латински език, да имат познание за римската история и право и да бъдат умели майстори инженери (fabri). Обикновено служели най-малко 15-20 години в армията. Медицинското звено и продоволствените части на легиона били извънредно добре организирани. Често съпругите на войниците и проститутки следват легиона заедно с конвоя с багажа, който се състоял от около 520 товарни животни и огромно количество каруци. По времето на Калигула на постоянна служба из територията на цялата Римска империя са 28 легиона. Всеки легион си има име, като Гемина, Примигения и т.н. Дисциплината и високото ниво на специализираност във всяко отношение на военния живот правят римските легиони на практика непобедими.

~ ~ ~ ~ ~

Лейди – прякорът на Ладиса Тюдор, млада бритска принцеса, която се омъжва за император Цезар Калигула и приема римското име Ливия Орестила. Според автора женската титла "лейди" произлиза от прякора на принцесата и по-късно е използвана за обръщение към знатните бритски дами.

~ ~ ~ ~ ~

Лектика (lectica, мн. ч. lecticae) – носилка за носене на хората, обикновено държана на ръце от осем души. Представлява покрито дървено легло, със завеси отстрани и с крачета, на които стояла, когато я оставяли на земята. Има два хоризонтални пръта, които се издават напред и зад носилката; осем души се хващали за тях и ги поставяли на раменете си. Вътре имало дюшек и възглавници, които правели пътуването удобно. Придвижването с носилка било бавно, но много комфортно и е разпространено из целия древен свят, като на места се използва чак до XIX век.

~ ~ ~ ~ ~

Лектикула (lecticula; мн. ч. lecticulae) – по-малка носилка, носена от четирима мъже.

~ ~ ~ ~ ~

Лектус (lectus, мн. ч. lecti) – латинската дума за легло. Използва се и за кушетките в залите за пиршества.

~ ~ ~ ~ ~

Лектус медиус (lectus medius) – буквално средното легло – голямата кушетка в залите за пиршества, отстрани на която имало още две по-малки кушетки. На нея обикновено стоели най-почетните гости.

~ ~ ~ ~ ~

Ликтори (lictores) – специален отряд от 6 до 24 души с червени униформи (имали и черни за случаи на погребения), всеки от които държал в ръце фасция (символа на римската власт); ликторите съпровождали консулите и императорите във всички официални церемонии.

~ ~ ~ ~ ~

Лингус (lingus) – език.

~ ~ ~ ~ ~

Лорика хамата (lorica hamata) – желязна ризница, използвана от римските легионери.

~ ~ ~ ~ ~

Лубрикация – в превод овлажняване – вагинални сокове, показващи състоянието на женската сексуална възбуда. В тази фаза бартолиновите жлези, които се намират в предната половина на вагиналния канал, произвеждат вагинални сокове. Производството на повече или по-малко сокове е предвидено от природата, за да привлича и възбужда мъжете и да благоприятства копулацията. Някои женски индивиди отделят сокове при особени, стресиращи ситуации, както спортистките по време на оспорвани състезания и при "екстаза" на победата.

~ ~ ~ ~ ~

Луди сценици (ludi scaenici) – сценични забавления. Театралните представления са представяни на сцена (scaena). Думата "сценарий" е от латински език. От същия корен е и англ. дума "obscene" – "скверен, крайно неприличен" – вероятно произлизаща от латинското ob scaena – за нуждите на сцената, което показва сексуалното човешко поведение, демонстрирано в театъра. Критичното отношение спрямо театъра и артистите, познато в Англия през съвременната епоха (докъм XIX век) е непознато в античните времена. Днес тази дума се използва от моралистите, за да осъдят свободното представяне на секса и тласка хората в лапите на сексуалната репресия.

~ ~ ~ ~ ~

Луди цирцензес (ludi circenses) – игрите, провеждани в цирка, най-вече състезанията с колесници, както и други видове конни надбягвания.

~ ~ ~ ~ ~

Лупа (lupa, мн. ч. lupae) – буквално вълчица. Разпространено име за римските проститутки, повечето от които принадлежали към почетната гилдия на проститутките.

~ ~ ~ ~ ~

Лупанарий (lupanar, мн. ч. lupanares) – римски публичен дом, бордей. Наричан така, защото лупите, работещи там.

~ ~ ~ ~ ~

Луперкалии – древен римски оргиастичен празник, провеждан в първата половина на февруари.

~ ~ ~ ~ ~

Луперкалия – вълчицата, която спасила близнаците Ромул и Рем от река Тибър и ги откърмила. По-късно момчетата основават Вечния град точно на мястото, където вълчицата ги извадила от реката.

~ ~ ~ ~ ~

Луна (Luna) – небесното тяло луна, както и богинята Луна, обожествена подобно на другите небесни тела, като Марс, Венера, Юпитер, Меркурий и др.

~ ~ ~ ~ ~

Магна Матер (Magna Mater) – буквално Великата майка, Великата майка на боговете с азиатски произход.

~ ~ ~ ~ ~

Майестас (maiestas) – буквално величие. Римски закон за обида или неуважение на величието, т.е. спрямо живи или починали консули, императори и бащи на отечеството (сенаторите). Виновните са наказвани с вечно изгнание и дори смърт.

~ ~ ~ ~ ~

Майката Свобода (Mater Libertas) – богинята в центъра на култ, основан от Калигула, който позволявал на всеки да се жени за всекиго: не само в комбинацията мъж-жена, но и във всевъзможни други комбинации, каквито човек си поиска, без всякакви ограничения. Това е ранен опит за либерализация на класическата институция на римския моногамен брак, който днес е наложен на повечето хора чрез тоталитарните закони от религиозните фанатични монотеисти.

~ ~ ~ ~ ~

"Малка смърт" израз, описващ извънредно силен женски оргазъм, който кара жената да изгуби контрол и да се чувства като че ли всеки момент ще умре. Виж гаудиум.

~ ~ ~ ~ ~

Мамилари (mamillare, мн. ч. mamillares) – обикновени превръзки за гърдите, най-често правени от бомбикс, които се омотавали около бюста.

~ ~ ~ ~ ~

Манипула – римска военна единица от около 120-200 души. (Виж легион.)

~ ~ ~ ~ ~

Мансиони (mansiones, ед. ч. mansio) – големи гостилници, мотели за хранене и спане, строени на всеки 58-60 километра по главните римски пътища. Тъй като 60 километра е средното разстояние, което човек можел да измине на ден, на същото разстояние са изграждани мансионите, за да предлагат удобства и възможности за спане на пътниците. На половината разстояние – около 30 километра – имало по-малки станции, където можело само да се яде.

~ ~ ~ ~ ~

Марамей (Marameus) – измислен образ от римския театър, обикновено приличащ на дебела котка.

~ ~ ~ ~ ~

Марси – италиански народ, живеещ в Апенинските планини източно от Рим. Както повечето италиански народи, когато Рим е все още развиващ се град, те воюват срещу него. Когато обаче Рим нараства и става все по-влиятелен, се присъединяват към него и стават част от необичайната многоетническа цивилизация.

~ ~ ~ ~ ~

Марсово поле (Campus Martius) – поле, на което се провеждали паради и обучения на войници, намиращо се в района на амфитеатъра на Фламиний, между северозападната страна на стената на Сервий и северния завой на река Тибър.

~ ~ ~ ~ ~

Масони – древно тайно общество, ръководещо построяването на всички големи строежи в древния свят, като се започне от египетските пирамиди и се стигне до катедралите на Средновековието, а и след това. Първоначално в него са допускани само "зидари" и архитекти; по-късно един клон от масоните, нарекли се фримасони (франкмасони), приема след полагане на специална клетва за вярност и тайнственост всеки, който вярва във Върховното същество и безсмъртието на душата. Фримасонството не е християнска институция, както някои хора смятат. Всъщност през годините римокатолическата църква се е опитвала да го потисне и унищожи, но безрезултатно. Някои от най-влиятелните хора на света, царе и политици са били фримасони – като например Джордж Вашингтон и голяма част от останалите "бащи" основатели на Америка. Масонският символ – квадрат с наложен върху него компас – може да бъде видян на много картини. Друг масонски символ – окото на върха на египетска пирамида – е широко популярен от еднодоларовата американска банкнота.

~ ~ ~ ~ ~

Менс (mens) – латинската дума за ум, разум. В умалителната си форма ментула (mentula) означава пенис, т.е. половият орган е наричан "малкия ум". Забележете, че в съвременния немски и френски език няма специфична дума за "ум, разум" (на англ език – mind).

~ ~ ~ ~ ~

Ментула (mentula, мн. ч. mentulae) – латински жаргон за пенис.

~ ~ ~ ~ ~

Меретрикс (meretrix, мн. ч. meretrices) – буквално блудница; скъпа римска куртизанка.

~ ~ ~ ~ ~

Милитес (Milites, ед. ч. miles) – войници.

~ ~ ~ ~ ~

Моногамия (от гр. език – mono означава един и gamos – брак) – разпространена форма на брак, свързваща чрез закон един мъж и една жена в съюз, който изключва всякакви други партньори. Моногамният брак е широко разпространен в гръко-римския свят, но е бил облегчван от възможността да имаш конкубини (наложници), лупи (проститутки) и от лесно даваните разводи. В днешно време яростната пропаганда на този мъжко-женски моногамен брак е напълно подвеждаща и отвратителна. Очевидно е, че тя е наложена от тоталитарните монотеистични религии и от монополистичните политико-финансови режими, използващи абсурдни лъжи и полицейско насилие, за да затворят двойките в такъв неестествен тип взаимоотношения; намерението им е (а) да държат мъжа и жената заети със собствените си семейни скандали; (б) да унищожат сексуалния им интерес чрез взаимен контрол и идиотски клетви за вечна сексуална вярност; (в) да ограничат хоризонта на техните стремежи и всеки импулс за приключения и революции; (г) да ги накарат да харчат пари по предвидими, разработени схеми и начини; (е) да им губят времето с всевъзможни безсмислени занимания и играчки; (ж) да се създава огромно количество боклук; (з) да бъде контролиран всеки човек и принуждаван да се държи кротко и мило заради безсмислените "семейни добродетели", за да бъдат налагани многобройни данъци и такси. Традиционното твърдение, че моногамията е необходима, за да бъдат правени и подобаващо отглеждани деца, е напълно нелепо. Тази цел ще бъде много по-добре постигната в по-големи, разширени семейства, детски центрове или градини, или просто чрез лични договорки между отделните родители.

~ ~ ~ ~ ~

Монопол (от гр. език – mono – един и polis, което означава град, в този случай в смисъла на бизнес) – най-същественото последствие от капиталистическо-консуматорската икономика. Стремежът на всеки бизнес е да се слее със съперниците си с цел по-добро експлоатиране на структурите си, на работниците и на клиентите си чрез фиксирани цени. Не е задължително монополът да е нещо лошо, но той нарушава икономическата независимост на всички, тъй като пречи на хората да се наслаждават на ползите от свободния пазар. Повечето от съвременните развити страни въвеждат т.нар. антитръстови закони, но винаги има вратички в тях, които позволяват на всеки вид бизнес да достигне някакъв вид "монополистки" статут в собствения им икономически отрасъл. Най-накрая монополът води до икономическа и политическа диктатура. Днешните монополисти покровителстват монотеизма и моногамията, тъй като всичко, което ограничава границите на личностната независимост, допринася за превръщането на нормалните хора в така необходимите им консуматори.

~ ~ ~ ~ ~

Монотеизъм (от гр език – mono – един и theism – в смисъл на религия) – религиозно вярване, което предполага, че един-единствен бог е създал и ръководи цялата Вселена. Тази идея е абсолютно непозната на гръко-римския народ, който почитал множество великолепни богове и богини. След падането на Западната Римска империя (около 476 г.) монотеизмът е особено ценен от всички царе, политици и други подобни разбойници. Той позволявал на монотеистичните управници да разграбват богатите храмове на древните богове и въобще на всеки конкурентен бог, с оправданието, че се разправят с идолопоклонниците; монотеистите карали гражданите да вярват в божествения произход на тяхната власт, като тяхната вяра не давала възможност за спорове по темата кой точно бог им е дал власттта. Днес тази вяра дава на фанатиците и буквалистите правото да размахват някаква книга и да твърдят, че "бог" иска всеки да следва неговите заповеди – това най-добре става, като човек се откаже от материалните удоволствия и подари на свещениците колкото се може по-голяма сума пари или ценни дарове, които са крайно необходими на представителите на единствения бог, за да налагат още повече монотеистичната вяра и власт. Както с всяко друго "моно", вярата в монотеизма крайно ограничава мозъчните функции.

~ ~ ~ ~ ~

Моралисти – хора с ниска култура, които се опитват да наложат ограничаващи морални норми върху други хора. Обикновено това са болни или комплексирани индивиди, неспособни да се отпускат и наслаждават на живота. Наричани са и "ипокрити" (от гр. език – лицемери), "долни влечуги" или "хлебарки". В действителност тези хора са опасни престъпници, чиито ръце са изцапани с кръв от всички престъпления, които са извършвали през вековете, за да наложат насилствено на масите своя възглед за живота. Ако ги оставите да действат свободно, те няма да се колебаят да убиват и измъчват отново, и отново, както са правели в миналото в името на "морала". Тъй като споменът за техните престъпления е хитро заличен от умовете на хората чрез медийната манипулация, масите са накарани да вярват, че моралистите са добрите, точно каквито са били "добрите" (боните) по времето на Калигула.

~ ~ ~ ~ ~

Моритури (morituri) – в превод – отиващите на смърт – така са наричани гладиаторите, които са отивали да се бият на арената до смърт.

~ ~ ~ ~ ~

Морфей – богът на сънищата. Любимият син на Хипнос, бога на съня. Морфей изпраща на сънуващите всякакви човешки форми, образи (на гръцки morphai). Брат му Фантаз изпраща в сънищата на хората образи на неодушевени предмети, а другият брат – Фебетор (наричан още Икел) – изпраща образи на животни. Бог Хипнос е син на Нюкс (Нощта) и Танатос (Смъртта). Той живее в пещера на брега на Лета, реката на забравата. По време на Троянската война Хипнос е накаран от Хера (Юнона) да приспи Зевс (Юпитер), така че тя да може да помогне на гърците срещу троянците, които пък били подкрепяни от Афродита (Венера). След победата на гърците Хипнос получил подарък в отплата на своите услуги – една от трите грации – Парсифея[7]. От гръцки и латински език са произлези думи като "хипноза", "морфин", "фантазия" и "летален".

~ ~ ~ ~ ~

Мунера гладиатория (munera gladiatoria) – гладиаторски игри. Обратно на общоприетото мнение не всички гладиаторски състезания са завършвали със смърт. В такива боеве са участвали гладиатори, които са били осъдени да се бият до смърт, защото са извършили някакво престъпление или са приели този вид борба срещу повече пари. Робите гладиатори са били рядко явление. Сред другите лъжи, разпространявани като "историческа истина" от християнската църква през Средновековието, е и историята за Спартак. Тя става много популярна, но, разбира се, Спартак е измислен образ, чието име не се споменава в нито един исторически документ. За различните гладиаторски стилове виж мурмилон, рециарий, секутор и гладиатор-тракиец.

~ ~ ~ ~ ~

Мурмилон – гладиатор, въоръжен по галски образец с голям, гривест, решетъчен шлем, щит и голям меч. Мурмилонът обикновено е съчетаван като двойка със секутора срещу рециария ("човекът-мрежа" с къса престилка, голяма мрежа в дясната си ръка и тризъбец в лявата).

~ ~ ~ ~ ~

Мурус Ромули (murus Romuli) – стената на основателя на града, издигната в първата година от основаването на Рим – Annum I aUc, т.е. ab Urbe condita, която е 753 г. пр. н. е.

~ ~ ~ ~ ~

Мутандоле (mutandole) – името, дадено от Петроний Арбитер (най-известния "съдник на изящното", дизайнера на древния Рим) на новото му изобретение – долни дрехи, подобни на съвременните френски кюлоти. Авторът ги нарича и "гащи".

~ ~ ~ ~ ~

"Невинността срещу злото" – зрелищна постановка в шест епизода, измислена от Калигула и поставена от сестра му Друзила в Театъра на Аполон, разположен в обществената част от императорския дворец.

~ ~ ~ ~ ~

Неми – почти напълно кръгло, дълбоко вулканично езеро на Албанските хълмове, намиращи се на около 25 километра южно от Рим. Езерото и обиколните му хълмове имат специфични особености. В някои части на пътя, прокаран по склоновете на езерото могат да бъдат видяни различни овални обекти, дори малки каруци, коли, да се придвижват нагоре по хълмовете, вместо по нанадолнище, пренебрегвайки напълно законите на гравитацията. Феноменът очевидно се дължи на вулканичния магнетизъм, но въпреки това тези особености все още не са напълно обяснени. В римската епоха местността е била покрита с горите на град Ареция, сред които била почитана с диви сексуални ритуали богинята Артемида, наричана от римляните Диана.

Езерото Неми е особено прочуто с двата великолепни кораба, изградени от Калигула през втората част на управлението му и (вероятно) ремонтирани и украсени наново от Нерон. Тези кораби лежали на дъното на езерото в продължение на векове, докато в края на 20-те години на XX век най-накрая са открити, извадени от водата и поставени в специално построения за тях музей в Неми. За нещастие през 1944 г. при отстъплението на немските войски от района на Рим нацистите взривяват музея и корабите в него. Тъй като не е имало военна причина за тази постъпка, този жалък варварски акт трудно може да бъде простен и забравен. След войната двата кораба са възстановени в по-малки размери по фотографии и рисунки, но оригиналите са загубени завинаги.

Историческият интерес към тези два кораба е предизвикан от техните забележителни размери и изкусна изработка, необичайна за кораби, използвани за плаване в сладководни води. С дължина 73 метра и 24 метра ширина двата кораба били истински плаващи домове. Освен превъзходното качество на корабната конструкция, корабите имали изумителна и разкошна вътрешна декорация. И двата били снабдени с течаща вода и бани, свидетелство за което са оловните тръби и мраморните вани. Подовете били покрити с мозайки; стените на помещенията за забавления били инкрустирани със слонова кост и изрисувано дърво. Навсякъде из корабите, дори в сервизните помещения, имало изящни бронзови орнаменти. Дървените тавани били покрити с керемиди и украсени с бронзови пластини. Статуи и колонади от колони със спираловидни канелюри украсявали екстравагантните зали за пиршества. На корабите имало дори лози и овощни дръвчета. Двата кораба потънали на дъното на езерото при едно земетресение през периода на Флавиевата династия (69-96 г.).

~ ~ ~ ~ ~

Нерон – последният император от Юлиево-Клавдиевата династия. Повечето историци смятат, че е роден в Анциум на 10 декември 37 г., т.е. Annum DCCXC – 790 от основаването на Града. Макар че съм съгласен с мястото на раждане на Нерон, имам съмнения относно датата и относно идентичността на баща му. Според личните ми проучвания Нерон е роден на 10 октомври 38 г., т.е. Annum DCCXCI – 791 aUc. В "Лейди Калигула" обяснявам обстоятелствата около неговото раждане и причината, поради която е разпространявана неточната дата. Нерон става император на 16 години през 54 г., т.е. Annum DCCCVII – 807 aUc. Той управлява сравнително успешно 14 години, докато на 30-годишна възраст се самоубива в своя Домус Ауреа.

Легендите за това как Нерон свирел на лирата си, докато Рим горял, отдавна са обявени за абсолютна лъжа. Все пак, докато е истина, че е имало пожар, който е унищожил Субура, най-известния римски квартал по време на управлението на Нерон, то за твърдението, че Нерон е преследвал християни, няма никакви исторически данни; да не говорим, че по негово време в Рим на практика още не е имало християни. Както във всеки друг град по света, понякога избухват пожари без видима причина и понякога техните жители си търсят изкупителни жертви. Докато Нерон наблюдавал с тревога огъня, който унищожавал Субура, група ядосани граждани обвинили някакви чужденци в нарочен палеж и ги линчували, преди да се намесят градските стражи и да успеят да възстановят реда.

~ ~ ~ ~ ~

Нимфи – всеки вид по-маловажни женски божества, малко под ранга на богини. Те не са безсмъртни, но живеят много дълго време, като остават винаги млади и красиви; обитават горите, планините и водите на моретата, реките и езерата. Повечето време се разхождат голи и палуват със сатирите и други последователи на Дионис, бога на виното и екстаза, наричан Бакх (Вакх) от римляните, който бил много специален бог за нимфите. По време на вакханалиите повечето от тези божества били много мили с хората и много мъже и жени имали прекрасни любовни връзки с тях. Нимфа е името, с което по-специално се наричат божествата, живеещи в горите, наядите са нимфите на течащата вода, изворите, реките, фонтаните и т.н. Морските нимфи – като Тетида, майката на прочутия гръцки воин Ахил – са наричани нереиди, а планинските нимфи – ореади.

Една от най-прочутите истории за нимфи е легендата за Ехо. Красивата планинска нимфа разсърдила богинята Хера (Юнона), вечно ревнивата съпруга на Зевс (Юпитер), като я увлякла в разговор и така ѝ попречила да следи любовните афери на Зевс. Когато Хера разбрала, че е изгубила следите на съпруга си, наказала Ехо, като я лишила от реч – нимфата можела единствено да повтаря последните думи на друг човек. По-късно Ехо срещнала красивия Нарцис. Сина на речния бог Кифис и нимфата Лириопа, и се влюбила в него. Той обаче я отхвърлил, защото тя непрекъснато повтаряла последните му думи без да може да каже свои собствени. Най-накрая от нея останал само гласът ѝ, повтарящ последните думи на другите хора. Отхвърлянето на Ехо обаче предизвикало гнева на боговете, тъй като Нарцис все повече не можел да търпи други хора освен самия себе си и отхвърлял дара на любовта, независимо кой му го предлагал. За наказание боговете накарали Нарцис да се влюби в самия себе си – той така се омаял от отражението си във водите на дълбоко езеро, че накрая паднал в него и се удавил. Психолозите използват термина "нарцисизъм", за да означат състоянието на крайно самомнение, типично за незрелите емоционално личности.

~ ~ ~ ~ ~

Нони (Nonae) – Ноните са седмият или деветият ден на всеки месец. За да улесни читателите, авторът използва термина за означаване само на деветия ден от месеца.

~ ~ ~ ~ ~

Нундинум (nundinum, мн. ч. nundina) – в превод: отнасящия се за деветия ден – римската седмица, състояща се от осем дни, преди деветия – пазарния ден.

~ ~ ~ ~ ~

Овация (ovatio) – висока почест, присъждана от сената на римските пълководци победители, чиито победи обаче не отговарят на стриктните изисквания за присъждане на триумф. При овацията се принасят в жертва овце (ovis), вместо белите бикове, които се жертват при триумф. С изключение на тази разлика, овацията включва всички останали черти на триумфа – парад на войската, на плячката и на пленените врагове.

~ ~ ~ ~ ~

Один – бог от митологията на северните келти и готи, идентичен с Юпитер.

~ ~ ~ ~ ~

Океан – името на бога на океана (Атлантическия) отвъд Стълбовете на Херкулес, т.е. Гибралтарския проток.

~ ~ ~ ~ ~

Олисбос (olysbos) – изкуствен полов член, направен от запълнена кожа, който се използвал за дефлорация на малки момичета или за разширение на вагините на млади жени преди сватбата, както и от лесбийките, жените от остров Лесбос, за самозадоволяване. Гръцкият остров Лесбос дава името на лесбийките (хомосексуалните жени), защото е бил родното място на поетесата Сафо (около 600 г. пр. н. е.), която ни е оставила прекрасни поеми, вдъхновени от любовта ѝ към младите момичета от нейния пансион. Макар че произходът на термина "олисбос" ни насочва към Лесбос, Сафо гордо твърди, че никога не е използвала олисбос, за разлика от обитателките и собственичките на други девически училища. Тя предпочитала да доближава девойките с нежни целувки и да ги обучава на изкуството на любовта единствено чрез истинската същност на своето тяло, устни, език и пръсти.

~ ~ ~ ~ ~

Опидум (oppidum, мн. ч. oppida) – римска укрепена крепост, град.

~ ~ ~ ~ ~

Опидум Убиорум (oppidum Ubiorum) – в превод: град на убите; латинското име на селище, изградено от галско-германското племе уби на западния бряг на река Рейн в днешна Германия. Първоначалното селище е завладяно от Юлий Цезар около 56 г. пр. н. е. Калигула променя името му на Колония Агрипина. Днешното име на града – Кьолн – произлиза от латинското му име.

~ ~ ~ ~ ~

Опиевият хълм (mons Oppius) – един от римските хълмове в територията на помериума. На него Нерон издига прочутия си Златен дворец (Domus Aurea).

~ ~ ~ ~ ~

Ордо еквестер (ordo equester) – в превод конническо съсловие. Първоначално съсловието е съставено от знатни конници; по-късно към него са включени богатите земеделци, банкери и имотни бизнесмени, чийто ценз трябвало да бъде и да остане най-малко 300000 сестерции (около 300000 днешни американски долара).

~ ~ ~ ~ ~

Освободен роб – макар по документи освободеният роб да бил свободен човек и римски гражданин (ако, разбира се, бившият му господар е бил римски гражданин), на практика той оставал под патронажа на бившия си собственик. Някои освободени роби придобивали огромно състояние и власт, най-вече заради своите умения или безпощадност, и често ставали близки съветници и/или бизнес партньори на предишните си собственици.

~ ~ ~ ~ ~

Пакс Романа (Pax Romana) – в превод римският мир; смисълът е "светът, намиращ се под римска власт". Използва се за периода на мир и благоденствие, поддържан по време на империята от военната сила на римляните, добрата им обществена администрация, изгодната търговия и огромните обществени сгради, издигнати навсякъде по света. Император Август поставя началото на Пакс Романа около 20 г. пр. н. е.; това състояние на власт и просперитет продължава и през следващите 300 години.

~ ~ ~ ~ ~

Палатинският хълм (collis Palatinus) – първият и най-значим от седемте римски хълма. Тук е издигнат първият императорски дворец от император Август, по-късно разширен от император Тиберий. Думата "палат" произлиза от императорския дворец, издигнат на този хълм – Палатин.

~ ~ ~ ~ ~

Папирус – вид хартия, правена от изсушената и намачкана кора на египетското растение папирус. Била широко използвана, върху нея се пишело със стилус и мастило.

~ ~ ~ ~ ~

Патер фамилиас (pater familias) – главата на римското семейство или род. По закон има правото да се разпорежда с живота на останалите членове на фамилията си. Може да ги наказва или дори да ги убие без някакви други обществени власти да поставят под съмнение неговите постъпки или да го попитат за причината.

~ ~ ~ ~ ~

Патриций – член на римската аристокрация; името произлиза от латинската дума за баща – pater, което означавало, че патрицият е израснал в знатна фамилия с известно родословие.

~ ~ ~ ~ ~

Пенула (paenula, мн. ч. paenulae) – дълга наметка с качулка, носена от римските жени, особено когато са на път.

~ ~ ~ ~ ~

Пергамент – лист, направен от обработена животинска кожа, на която се пишело, когато имало нужда от по-издръжлив материал за специални документи.

~ ~ ~ ~ ~

Пердуелио (perduellio) – държавна измяна на най-високо ниво, извършвана от консули, сенатори и други обществени служители. Наказвала се със смърт или вечно изгнание от Рим.

~ ~ ~ ~ ~

Перистил (peristilium) – затворена градина, заобиколена от колонади, изградена в средата на всеки престижен римски дом.

~ ~ ~ ~ ~

Петиола (petiole) – друга дума за половия орган на цветята, също използвана за означаване на клитора.

~ ~ ~ ~ ~

Пистил (pistil) – бот. термин – половият орган на цветята; думата се използва и за означаване на клитора.

~ ~ ~ ~ ~

Плебей, плебс – обикновените римски граждани, непричислени според рожденото си право към патрициите. Те надвишавали неколкократно патрициите и се борили упорито, за да получат равни права. Най-накрая някои плебейски фамилии стават много богати и от времето на късната Република патрициите имат съвсем малко по-големи привилегии. Все още всички обаче се възхищават на патрициите за това, което са направили за върховната прослава на Рим.

~ ~ ~ ~ ~

Помериум (pomerium) – свещената граница, ограждаща града със Стената на Сервий.

~ ~ ~ ~ ~

Понс (pons) – латинската дума за мост.

~ ~ ~ ~ ~

Популари (populares) – работническата класа.

~ ~ ~ ~ ~

Порне (porne, мн. ч. pornes) – гръцкото име на обикновените проститутки, работещи с договор за сводници или съдържатели на публични домове. Името, което може да бъде преведено като "платена жена", е дадено за първи път около 600 г. пр. н. е. На робините, които са купени в Атина от Солон, най-значимия атински законодател, известен като бащата на демокрацията. По това време религиозните проститутки (хиеродулите) и скъпите куртизанки (хетерите) са единствените жени, осигуряващи сексуални забавления на чужденците. Макар че хиеродулите изпълняват своите услуги в храмовете на Афродита (Венера) без да получават пари за това, с изключение на храна, управниците на храмовете искат щедри дарения за най-добрите хиеродули или за правото да се възползваш от тях по-дълго време, или за да те настанят в по-добри стаи. Що се отнася до хетерите, техните цени са много високи, а освен това не са винаги на разположение. Истинският "демократ" Солон решава да даде на цялото мъжко население шанса да прави секс, без да плаща за него.

С обществени пари и с одобрението на по-голямата част от гражданите Солон купува известен брой красиви млади момичета – порне – на пазара за роби. След това купува и няколко къщи в града и кара момичетата да "работят". Не само сексът е достъпен за всеки мъж в града, но и не трябва да се плаща! Ето как бащата на демокрацията, един от най-етичните и широко почитани мъже в историята на човечеството, организира първите публични домове. Тъй като обаче мъжете започват да дават "подаръци" – бакшиши, най-добрите порне събират достатъчно пари, за да се откупят; след като стават свободни и самостоятелни "труженички", те обикалят улиците на града, облечени в предизвикателно облекло, в търсене на клиенти. Женската т.нар. "най-стара професия" очевидно не е най-старата на света и всъщност е започнала не съвсем далече във времето. В продължение на няколко години Солон купувал нови момичета от пазара на роби, но тъй като Атина се превърнала в голям град, той не можел да намира достатъчно порне, за да напълни публичните домове и накрая преустановява тази практика. Името остава да се използва за най-евтините проститутки и накрая – 23 века по-късно – е употребено от един френски журналист в състава на една нова дума – "порнография". Виж Приложение 2 за произхода на думата "порнография".

~ ~ ~ ~ ~

Портик (porticus, мн. ч. portici) – част от сграда или серия сгради, на които вторият етаж се простира над тротоара и се поддържа от редици колони, свързани с арки. Това покрито пространство е наречено портик. То дава възможност на хората да се разхождат по тротоара, който обикновено е изпълнен с магазинчета и заведения за хранене, независимо от времето. Портиците са извънредно популярни и в днешните сгради, особено в Италия и цяла Европа.

~ ~ ~ ~ ~

Порцела (porcella) – буквално прасенце. Мило, нежно или иронично обръщение – жаргон – за женските гениталии.

~ ~ ~ ~ ~

Потестас (potestas) – буквално власт, сила – частната или обществената власт върху хората, изискваща пълното им подчинение и уважение.

~ ~ ~ ~ ~

Префектус преториум (praefectus praetorium) – началникът на преторианската охрана.

~ ~ ~ ~ ~

Преторианска охрана, стража – елитната лична охрана на владетелите на Рим; наброява около 4000 специално подбрани мъже, които служат в официална военна униформа и спазват същите правила като в армията.

~ ~ ~ ~ ~

Преториум (praetorium) – централното място в каструма; така се нарича и палатката на военачалника.

~ ~ ~ ~ ~

Примус пилус (primus pilus) – най-високият чин на центуриона.

~ ~ ~ ~ ~

Пронуба (pronuba) – жената, изпълняваща и ръководеща римската брачна церемония.

~ ~ ~ ~ ~

Проскрипции – списък с "враговете на държавата", поставян на рострата и на входа на сградата на сената от консулите, диктаторите или императорите; в него са вписвани хора, виновни за предателство, или хора, участващи в заговор срещу Рим, или обвинени в злоупотреба с обществени средства. Дори само от вписването в този списък въпросните хора загубвали всичките си права, собственост и можели да бъдат убити от всекиго.

~ ~ ~ ~ ~

Пуела (puella) – момиче на латински език.

~ ~ ~ ~ ~

Рециарий (retiarius) – в превод човекът с мрежа. Гладиатор, облечен с къса престилка и сражаващ се с голяма мрежа в дясната си ръка и тризъбец в лявата.

~ ~ ~ ~ ~

Робство – гледайки историческите филми по телевизията или подвеждащи филми като "Спартак" или "Бен Хур", ние сме накарани да вярваме, че римляните са въвели робството и че са били единствените лоши хора, които са измъчвали роби – особено момичетата – за своите гнусни сексуални нужди. За да внеса малко повече светлина по въпроса, първо ще напомня на читателите, че робството съществува от зората на цивилизацията (Шумер, около 4000 г. пр. н. е.). Всички антични и източни цивилизации – без никакво изключение – са имали толкова роби, колкото са могли да си позволят. По-голямата част от тях били войници и хора от победени противникови племена, пленени по време на военни действия.

На практика всеки народ по света е въвеждал системата на робството в определен период от историята си. Мъжките роби обикновено са изпращани да вършат тежката работа на галерите и в мините. Жените са използвани като прислужнички, икономки и за по-лека работа. Повечето роби (като всяка друга ценна собственост) са добре хранени, отнасяли се грижливо с тях, тъй като цената им на пазара за роби била сравнително висока. В Рим често хора, които нямали собственост, се продавали сами в робство, за да получат подслон и храна в замяна на работа. Много роби стават добри приятели на господарите си, а гръцките роби са използвани като учители на римските деца или като учители по поезия и ораторство на знатните римляни.

Използването на жените робини като сексуални партньори не е особено уважавано от римските мъже. Сексът не е грях и римските жени са склонни да имат много любовници. Проституцията е широко разпространена и добре приемана от обществото. Тя е контролирана от гилдията на проститутките и по правилата на гилдията никоя робиня не може да стане лупа или меретрикс. Версията, че римляните насилват момичетата робини като похотливи свине, е просто една от многото легенди, широко разпространявани от монотеистичните фанатици през Средновековието. През това време църквата ожесточено напада нравите на древния Рим, за да оклевети славните гръко-римски богове и богини, които все още са популярни сред народа, въпреки широко прилаганите мъчения и масови убийства от страна на новите "моралисти". Те прилагат всевъзможни методи, за да победят конкурентната политеистична вяра. В днешно време подобни клеветнически лъжи продължават да се изливат върху наивните и невежи маси чрез телевизията и филмовата индустрия, които работят непрекъснато в подкрепа на тоталитарния възглед за света, налаган от монотеистичните религии. Съвременните жени са толкова сексуално потиснати от системата, че подсъзнателно мечтаят (сънуват) да бъдат поробени и "насилени за секс" само за да имат шанса поне малко да задоволят сексуалните си нужди. Психоаналитиците и сексолозите съобщават, че фантазията за поробване и насилване е номер едно сред женските сексуални фантазии.

~ ~ ~ ~ ~

Ромул и Рем (Romulus, Remus) синовете близнаци на Рея Силвия, дъщерята на царя на Алба Лонга, град, разположен на бреговете на река Тибър, на около 30 километра северно от бъдещия Рим. Рея Силвия, която била красива млада жена, станала любовница на бог Марс (бога на войната) и се срещала с него всяка нощ в гората; малко след като забременяла обаче, бог Марс изчезнал. Междувременно лошият чичо на Рея Силвия, Амулий, узурпирал трона на баща ѝ. Когато Рея Силвия родила близнаците, Амулий ги сложил в кошница, направена от клоните на плачеща върба, и ги хвърлил в река Тибър. Кошницата плавала по реката и се спряла в клоните на една смокиня, на 30-тина километра оттам, в подножието на Палатинския хълм. Една вълчица открила момчетата, отнесла ги в своята пещера и ги кърмила в продължение на една година. Един ден, докато близнаците си играели с другите вълчета, овчар на име Фаустул и жена му Ака Ларенция ги намерили, взели ги със себе си и ги отгледали с любов, тъй като знаели от анцилите на Рея Силвия, че това са синовете на принцесата. Когато двете момчета пораснали, събрали банда от млади латински воини, отстъпници и избягали роби, и свалили от власт злия Амулий.

След като качили дядо си отново на трона на Алба Лонга, Ромул и Рем се върнали в пещерата на вълчицата на Палатинския хълм и решили да основат там нов град за себе си и своите изпаднали другари, които избрали Ромул за цар. Както било обичайно, младият цар взел един плуг, впрегнат с два бели вола, и изорал периметъра на града, който нарекъл Рим (Roma) по името си. Междувременно Рем бил доста нещастен, защото се чувствал изолиран. След като първите дървени стени на Рим били вдигнати и осветени, Рем ги прескочил и предизвикал брат си на дуел, при който Ромул убил Рем пред лицето на новите "римляни". След като латинските воини откраднали сабинските жени, новият град започнал да се развива и Ромул управлявал дълги години. Когато бил на около 50 години, Ромул отишъл на лов в Козите блата на западния бряг на Тибър и бил настигнат от страшна буря. Когато народът разбрал, че царят им не се е прибрал у дома, стотици римляни тръгнали да го спасяват, но не могли да го намерят нито жив, нито мъртъв. Изчезването на Ромул било възприето като чудо – смятало се, че бог Марс го е взел при себе си и го е направил безсмъртен, По-късно Козите блата са наречени Марсово поле (Campus Martius) в чест на това чудо. От това време насетне Марсово поле става място, където римляните се упражняват в изкуството на войната; тези занимания са главната причина Рим да стане най-великата сила на света.

~ ~ ~ ~ ~

Ростра, рострум (rostra, ед. ч. rostrum) – рострумът е дървеният нос на военните кораби, укрепен с желязо, който се използвал да се удрят и пробиват чуждите кораби. След великата морска победа над флота на волските (Анциум, 338 г. пр. н. е.) консулът Гай Мений сваля рострите на победените кораби и ги изпраща в Рим. Там те са поставени зад трибуната на говорителя в сградата на комицията – събранието на плебеите, издигнато в северозападния край на форума. От този момент нататък ораторската трибуна е наричана ростра. Други консули и пълководци последват примера на Мений и запълват стените на трибуната с пленените вражи ростри. Когато стените се покриват напълно, взетите от вражеските кораби ростри при велики морски победи се поставят на високи колони, издигнати около рострата.

~ ~ ~ ~ ~

Река Рубикон – река, която тече от Апенините, от запад на изток, към Адриатическо море в района на Римини. Реката е северната граница на същинската Италия, която не включвала Северна Италия, наричана Цизалпийска Галия (Галия отсам Алпите). Река Арно, която тече от изток на запад от Апенините през Флоренция и Пиза почти успоредно на Рубикон, е северозападната граница. Рубикон е известна и днес с израза "да пресечеш Рубикон" в чест на Юлий Цезар, който взема историческото решение да пресече Рубикон със своя Тринайсети легион – Гемина – и на 16 декември 50 г. пр. н. е. навлиза в същинската Италия. (Някои историци смятат, че това е станало около месец по-късно – на 10 или 11 януари 49 г. пр. н. е.). Тъй като на никой римски пълководец не е позволено да влиза в Италия с римска войска без разрешение на Сената (каквото Цезар нямал), решението му го превръща автоматично във враг на държавата. Римският народ обаче обожавал Юлий Цезар – покорителя на галите – като най-великия герой в римската история и избухналите народни въстания срещу Сената (контролирани от шепа корумпирани политици – "добрите") му проправят пътя към Рим. Политическите му противници напускат панически Рим и отпътуват за Гърция, като оставят града и всички римски съкровища на войските на Цезар. Година по-късно Цезар се придвижва към Гърция заедно с легионите си и при Фарсала побеждава армията на "добрите", начело на които бил съперникът му Помпей Велики (29 юни 48 г. пр. н. е.), а след това е избран за доживотен диктатор. Следователно пресичайки Рубикон, Цезар слага край на Републиката и полага началото на новия императорски Рим. Изразът "пресичам Рубикон" се използва и днес в различни езици, за да означи смело, решително поведение без връщане назад. След като пресечеш Рубикон, единствената ти възможност е да се биеш за победа, или да умреш, опитвайки се да я постигнеш.

Винаги споменавам като анекдот историята за варовиковия мост, построен от Юлий Цезар през Рубикон, който може и днес да се види Край Римини. Няколко месеца преди края на Втората световна война немските войски се оттеглят от Италианския ботуш под натиска на Съюзниците. След като преминават Рубикон от юг към север по Цезаровия мост с дузина танкове и камиони, немците минират историческия мост с ТНТ и се опитват да го взривят, за да забавят настъплението на противниците си. Но 2000-годишният мост издържа експлозиите и остава почти изцяло непокътнат за войските на Съюзниците, които го прекосяват със своите танкове и камиони с огромно изумление и благодарят на Цезар за фантастичната издръжливост на моста. През 60-те години италианците изграждат модерна магистрала в района и нов, по-модерен мост над Рубикон. Няколко седмици по-късно обаче мостът се срутва и трафикът отново трябвало да бъде пренасочен към Цезаровия мост, докато новото съоръжение бъде построено наново.

~ ~ ~ ~ ~

Сабинянките, сабинските жени – жени от древното племе сабини, обитаващо хълмовете източно от река Тибър. Сабините воюват с римляните, когато Рим бил още малък град, после стават съюзници и през 268 г. пр. н. е. получават пълни граждански права. Римляните вярват, че сабинските жени са особено "горещи" и страстно желаят любовта на чужденците. Причина за това вярване е легендата за отвличането на сабинянките – "raptus Sabinarum", която днес често е превеждана погрешно като "Изнасилването на сабинянките". Според римския историк Ливий (64 г. пр. н. е. – 17 г. сл. н. е.) първите римляни били просто банда от млади латински мъже, които избягали от различни градове, за да се присъединят към Ромул, основателя и първия цар на Рим. Тъй като те на практика били само мъже и нямали никакви жени, Ромул поканил съседите им – племето сабини – на празник, който завършил с отвличането на сабинските момичета от римляните. След това римляните веднага правили секс със сабинянките и се оженили за тях, за да може новото племе да има скоро поколение и новата римска раса да бъде продължена.

~ ~ ~ ~ ~

Сагум, сага (sagum, мн. ч. saga) – дебел, къс войнишки плащ от необработена, груба, кафява вълна.

~ ~ ~ ~ ~

Салют – римски тържествен и военен поздрав; войската застава под ъгъл от 45 градуса с изпънати напред длани, с пет плътно прибрани пръста. По-обикновена форма на поздрав е удрянето по гърдите с десен юмрук или взаимното хващане на ръцете до лактите и притискането им, както правят днес хората при стискането на ръце.

~ ~ ~ ~ ~

Сатири – похотливи създания, хора в горната част на тялото си с кози рога и изцяло козли в долната си половина, надарени с огромни полови органи. Живеят в горите и често правят секс с момичета или нимфи, или пък се забавляват за сметка на хората. Думата "сатир" идва от гръцки език; в гръцките комедии и трагедии актьорите често се преобличали като сатири и правели номера на другите персонажи в пиесите.

~ ~ ~ ~ ~

Сватбата в Суза – мащабна сватбена церемония, организирана през 323 г. пр. н. е. от Александър Велики в град Суза, близо до Персеполис – столицата на Персийската империя. В този град великият завоевател организира едновременна сватба между 10000 гръцки и македонски войници и 15000 персийски, вавилонски, арабски и азиатски момичета. Церемонията прераства в огромна оргия, продължила десет дни из целия град и става символ на най-великата плътска вакханалия в класическия свят.

~ ~ ~ ~ ~

Свитък – най-разпространената форма за писмените съобщения, писма и книги в древността. Представлява папирус, навит на руло, в края на страните му има дървени пръчки; когато се навиел, се завързвал с лентичка.

~ ~ ~ ~ ~

Сводник – човек, който осигурява различни средства, за да помогне на други хора да задоволят сексуалните си желания. Английската дума за сводник (pander), произлиза от името Пандар, прочут стрелец от Троянската война на страната на троянците. В средновековните истории той се изявява като посредник между Троил (сина на цар Приам от Троя, по-късно убит от Ахил) и племенницата му Кресида, млада троянска жена.

~ ~ ~ ~ ~

Сградата на Херкулес Непобедимия – обществен център, посветен на култа към Херкулес Непобедимия, разположен близо до северните порти на Циркус Максимус.

~ ~ ~ ~ ~

Секутор (secutor) – в превод – преследвач. Гладиатор, чиято задача е да преследва друг гладиатор и да го предизвиква на бой.

~ ~ ~ ~ ~

Сервиевата стена – римски стени, издигнати от Сервий Тулий, шестия от седемте царе на Рим, около 550 г. пр. н. е. Дължината им била около 20 километра и били смятани за свещени. Стените обграждали седемте хълма на Рим на източния бряг на река Тибър. Заграденото пространство между стените се наричало помериум (pomerium). Днес на места в Рим все още могат да се видят части от Сервиевата стена.

"Седемте воала" – името на финикийския кораб на Саломе, който отвежда 21-годишната принцеса от Цезарея (римски град в Палестина) в Анциум въпреки силната буря. Корабът е наречен по името на прочутия танц на Саломе със седемте воала, който принцесата изпълнила за първи път на 14 години за втория съпруг на майка си – тетрарха на Галилея Ирод Антипа, за да получи главата на врага на майка си, Йоан Кръстител. По време на танца си Саломе била облечена само със седемте воала, които смъквала един по един, докато останала напълно гола.

~ ~ ~ ~ ~

Седемте хълма – първоначално Рим е изграден на източния бряг на река Тибър върху седем хълма, разположени близко един до друг. Имената им са: Палатин, Авентин, Виминал, Опий, Целий, Есквилин, Квиринал.

~ ~ ~ ~ ~

Сексофобия, сексофобски – фобия (страх на гръцки език) или силна омраза към всичко сексуално. Личност, която не може да понесе сексуалното щастие на другите хора и прибягва до всякакви средства и начини (най-вече престъпни), за да потисне и унищожи сексуалното удоволствие по целия свят.

~ ~ ~ ~ ~

Сексуална акупунктура – акупунктурата е една от най древните терапии за облекчаване на болката, лекуване на болести и общо подобряване на здравето. За първи път се практикува в Китай преди 2500 г. пр. н. е. Състои се от поставяне на множество малки игли по различни части на човешкото тяло в зависимост от вида заболяване.

Обикновено забиването на иглите е на дълбочина около един сантиметър, но при някои процедури се изисква дълбочина от около 20 сантиметра и повече. След като иглите са забити, те могат да бъдат въртяни, усуквани или дори да се прокарва слаб ток по тях, за да се стимулират специфичните нервни окончания и лимфната система по "пътеката" на жизнената сила (китайците я наричат "чи"), преминаваща през човешкото тяло. Целта е да се канализира или реканализира "чи" и да бъде пуснато да потече свободно и хармонично, докато бъдат постигнати положителни резултати. Акупунктурата е широко използвана в Китай като обезболяващо средство по време на операции.

Чрез акупунктура могат да се лекуват мъжка импотентност или женска аноргазмия (неспособност за сексуално удоволствие; липса на гаудиум). Всъщност жената може да получи оргазъм като директно следствие на тази процедура. В телевизионния филм "Биография", посветен на принцеса Грейс Монакска – бившата актриса Грейс Кели, – излъчен по Bravo Channel (Лос Анджелес, август 1999 г.), една французойка твърди, че е била свидетелка на най-невероятния женски оргазъм, предизвикан от "сексуална акупунктура".

Шест месеца преди да намери смъртта си в автомобилната катастрофа, случила се на 13 септември 1982 г., принцеса Грейс (52-годишна по това време) се замесва в култа на "Слънчевите тамплиери". Ритуалите на култа се провеждат в средновековен замък в Южна Франция, подробно показан във филма. Един ден принцеса Грейс е поканена в замъка от своя приятелка и заведена в специална стая заедно с въпросната французойка, която става свидетел на случилото се. В тази стая принцесата била напълно съблечена и поставена да легне гола на омекотена маса с отворени бедра, като краката ѝ са вдигнати на нещо подобно на гинекологичен стол. После, по думите на свидетелката, на принцесата била приложена "сексуална акупунктура".

Няколко игли били поставени във и около гениталиите и по други ерогенни части на тялото ѝ. "Терапевтът" въртял иглите, докато принцесата постигнала силен оргазъм, който тя демонстрирала чрез характерни стенания и възгласи на удоволствие. Свидетелката уточнява, че след продължителната стимулация с иглите малко след първия оргазъм Грейс получила още един, и то по-силен. Тъй като акупунктурата била предназначена единствено за да подготви принцесата за "инициационния" ритуал, свидетелката твърди, че след това Грейс пила питие със силен афродизиак и била отведена в огромна зала, където около 12 "слънчеви рицари тамплиери" участвали в главния ритуал.

Гола, в състояние на делириум и едвам ходеща на краката си, принцесата била поставена на специален олтар под светлината на факли. Няколко млади мъже правили секс с нея дотогава, докато можела да понесе. Свидетелката, която била изведена от стаята, след като първият мъж се съвкупил с принцесата на олтара, не можела да види какво се случва с Грейс, но чувала нейните възгласи на удоволствие в следващите няколко часа. Документите доказват, че няколко месеца по-късно принцесата е направила дарение от 12 милиона швейцарски франка (около 10 милиона долара) на "Слънчевите тамплиери".

~ ~ ~ ~ ~

Сексуална репресия – ограничаване или унищожаване на естествената сексуална свобода от страна на авторитарните режими (виж системата на 3-М), в чиято основа лежат абсурдни доктрини. През Средновековието е налагана от религиозните моралисти чрез мъчения и кланета. Днес е прокарвана чрез цензурата, тоталния контрол върху медиите и филмовата индустрия, както и чрез сексофобското образование, което получават децата и младите хора. Тя определя като перверзия всяка разнообразна сексуална практика и заплашва с болести или с ада всеки, който експериментира в секса за собствено удоволствие.

Сексуалната репресия е започната от християнския епископ Августин от Ипон, Северна Африка (по-късно наречен Августин Блажени) около 410 г., когато той въвежда забележителната реплика "Luxuria est inimica Dei" (в превод – "Страстният секс е враг на Бога"). Монасите подхващат идеята, а законодателите я разширяват, тъй като установили, че след като е ограничено или направо унищожено сексуалното удоволствие, хората по-лесно се подчиняват на властите. Ето защо и днес сексуалната репресия е широко налагана от правителствата, политиците, законодателите и монотеистичните религиозни фанатици. На жените от ранно детство им е внушавано да отказват секс на своите обожатели или да искат големи подаръци, отплата за сексуалните си услуги. Хората са накарани да смятат, че жените с много любовници са или болни, или курви. Сред многото нещастия, сполетели човечеството, сексуалната репресия е може би най-голямото от всички, защото тя не престава да разрушава човешката природа и всекидневно превръща хората в шайка глупаци, които не са способни да "видят" и да "почувстват" истинската си същност и истинското си предназначение на тази земя; за нещастие все още не е проведен "Нюрнбергски съд" за налагащите сексуалната репресия, какъвто имаше за престъпниците от Втората световна война. А трябва да има.

~ ~ ~ ~ ~

Сестерции (sestertii) – дребни сребърни монети, чиято стойност е равнозначна приблизително на един американски долар.

~ ~ ~ ~ ~

Сибила (име, титла на пророчица от Кума, град в Кампания, близо до Неапол). Сибилите са пророчици, живеещи в пещера до Кума; техните предсказания били винаги много точни и следвани от всички. Всяка сибила наследява тази позиция и титла от предишната сибила, чието тяло се пази в пещерата след смъртта ѝ. Сибилата от времето на Калигула се нарича Амалтея.

~ ~ ~ ~ ~

Симпозиум (symposium, мн. ч. symposia) – гръцка дума, означаваща буквално пир. Така се наричат интелектуалните вечери, на които присъстват само мъже.

~ ~ ~ ~ ~

Содомия – тази дума произлиза от легендарните градове Содом и Гомор. Макар че се употребява за всякакъв вид похотливи сексуални практики, терминът все пак се свързва най-вече с аналното сношение.

~ ~ ~ ~ ~

Спина (spina) – централната ивица на състезателната писта; в двата ѝ края има по един обелиск – мета – около които обикалят състезателите, много пъти с голяма скорост и с риск за живота си.

~ ~ ~ ~ ~

Стибиум (stibium) – древен вид грим, направен от черен прах, разтворен във вода. Използван е от римските жени, за да потъмняват миглите и веждите си и за очертаване на тъмна линия около очите.

~ ~ ~ ~ ~

Стоицизъм – прочута философска школа, основана в Атина от Зенон от Цитиум (Кипър) около 300 г. пр. н. е. Името "стоик" идва от "Stoa Poikile" (на гръцки език – "Изрисуваната, шарената колонада"), която била долепена до агората на Атина, където Зенон провеждал своите лекции. Вдъхновен от Сократ и Диоген Киника, стоицизмът учи, че добро за човека не е богатството, здравето или някаква друга ценност, която определя щастието според древната морална система. Като придава субективен характер на щастието и определя за морални норми добродетели като кураж, мъдрост, справедливост и умереност, стоицизмът надхвърля традиционните граници на социалния статус, раса или пол. Той дава опора на индивида в нещастие и го насърчава да следва природните закони, които би трябвало да лежат в основата на едно истинско общество, основано на системата на наблюдение и разбиране на природата. Добивайки тези умения, всеки може да развие у себе си естествените, вдъхновени от природата качества, с които да живее добре. Емоционалните изблици са знак за погрешни морални ценности и слабост на душата и ума. Страхът, гневът, страстните желания, мъката, завистта, ревността – всички те са продукт на нездравия ум. Стоикът се стреми да подобри материалните условия на другите хора и да просветли умовете им. Най-голямото значение, най-важното нещо в системата на стоическата школа, е идеята за постигане на добродетелите, а не самото им постигане, както може би се струва на някого отстрани.

~ ~ ~ ~ ~

Стола (stola) – женска права, дълга рокля.

~ ~ ~ ~ ~

Стол носилка – малка носилка – лектика, на която седят един или двама души; носена е само от двама носачи, които не поставяли прътовете на раменете си.

~ ~ ~ ~ ~

Стълбата на Как – била издълбана в Палатин и свързвала върха на хълма с пещерата на Луперкалия и с Тусци – популярен квартал от северозападната страна на Циркус Максимус. Как е огнедишащо чудовище (син на бога ковач Вулкан), който тормозел областта Лациум, като ограбвал селяните и търговците. Той построил прочутата си стълба, за да стига до Палатин откъм най-стръмната му страна и да отблъсква атаките на нападателите си. Един ден обаче Как откраднал голямо стадо крави, които принадлежали на Херкулес, и ги скрил в леговището си на Авентинския хълм; мученето на кравите обаче разкрило бандита и Херкулес го убил.

~ ~ ~ ~ ~

Субвеста (subvesta, мн. ч. subvestae) – дрехи, носещи се под туниките.

~ ~ ~ ~ ~

Сублигариа (subligaria) – военни, груби, ленени долни дрехи, носещи се под панталоните.

~ ~ ~ ~ ~

Субсито (subsito) – вид игра на зарове, която се играе с ашици, направени от човешки или овчи кости.

~ ~ ~ ~ ~

Субура – известен квартал на Рим. През 64 г. по време на царуването на император Нерон Субура става жертва на огромен пожар и е почти напълно разрушен. Нерон е наклеветен, че е организирал пожара и "е свирел на лира, докато Рим горял." Няма никакви исторически сведения и за двете лъжи, вероятно измислени по-късно от християните, за да злепоставят римския император и свободните нрави на обществото, почитащо гръко-римските богове ѝ богини. По времето на Нерон в Рим на практика не е имало християни. Когато избухва пожарът, хората започват да търсят изкупителна жертва и обвиняват една група евреи и други чужденци, че са го причинили. Вероятно в гнева си са линчували неколцина от тях. Историята обаче за това как Нерон осъдил огромно количество християни на смърт заради пожара е абсолютна лъжа.

~ ~ ~ ~ ~

Сфинтрии (sphintriae) – сексуални перверзници, най-вече занимаващи се с копрология (сексуално удоволствие, свързано с екскременти), некрофилия (сексуални контакти с мъртъвци) и публични сексуални изяви.

~ ~ ~ ~ ~

Табулариум (Tabularium) – хранилището на архивите и законите; стара груба сграда, намираща се средата на стълбата, водеща от форума до храма на Юнона Монета, който бил изграден на мястото на римския монетен двор (там се сечали монетите – от лат дума moneta– в най-различни форми и стойности за нуждите на цялата Римска империя).

~ ~ ~ ~ ~

Тайски момичета – независимо от факта, че Китай не е бил завладял днешния Тайланд по времето на Калигула, а и в следващите няколко столетия, и независимо от убеждението на някои историци, че процъфтяващата търговия между Рим, Индия и Китай е била ограничена само до ценни предмети и материални стоки, не може да има никакво съмнение, че естественият инстинкт за пътуване е тласнал някои хора да пътуват между двете велики цивилизации и да вземат със себе си млади робини в замяна на благата и протекцията на Римската империя.

Тайя, страната наричана днес Тайланд, не е споменавана в западните исторически книги, но определено е съществувала и преди китайското нашествие. Тамошните момичета едва ли са били много различни от днешните, като се има предвид, че будизмът е започнал да се разпространява из цяла Индия около 500 г. пр. н. е. и е достигнал Югоизточна Азия няколко столетия преди времето на Калигула. Следователно две тайски момичета биха могли да бъдат доведени и продадени в робство в Рим, за да радват новите си господари с прочутите си масажи "тяло в тяло".

~ ~ ~ ~ ~

Тога (toga) – само римските граждани носят тоги. Тогите са правени от лека вълна и имали особена (овална) форма, за да могат по-лесно да се увиват и драпират около тялото на човека, като оставят дясната ръка непокрита, а лявата – свободна за движение. Мъжът, облечен в тога, не носел препаска или други долни дрехи. Има много видове тоги. От обикновената бяла тога – тога вирилис (toga virilis – буквално мъжка тога) до различните раирани или пурпурни тоги, носени от конниците, авгурите или сенаторите и магистратите съгласно строго определени правила. Калигула е първият император, който носи великолепни, направени по източен модел бели или пурпурни тоги, бродирани със злато – нещо, което било новост сред римляните.

~ ~ ~ ~ ~

Тоскана – прочут регион в днешна Западно-централна Италия, наричан преди Етрурия, разположен северно от Лациум, областта на Рим. Столицата на Тоскана е Флоренция, най-великият град на изкуствата в Италия, където се е зародил Ренесансът.

~ ~ ~ ~ ~

Тосканско море – част от Средиземно море, намиращо се между западния бряг на Италия и островите Корсика, Сардиния и Сицилия. Днес се нарича Тиренско море.

~ ~ ~ ~ ~

Тракиец, тракийски стил – Тракия е по това време регион от Балканския полуостров, североизточно от Гърция, но в много по-големи мащаби от днешния регион. Гладиаторите, които се бият в тракийски стил, са въоръжени с малък кръгъл щит и извит като коса меч.

~ ~ ~ ~ ~

Транстибър (Transtiberim) – много населен плебейски квартал в Рим, разположен на западния бряг на река Тибър, извън границите на помериума.

~ ~ ~ ~ ~

Триклиниум (triclinium) – три лекти (кушетки, на които се поляга по време на вечеря) поставени в традиционните стаи за гости в римските къщи, трапезария.

~ ~ ~ ~ ~

Тулианум (Tullianum) – малък затвор, намиращ се близо до рострата. В Рим никой не е осъждан на затвор за някакво време. Има малки затвори само за задържане на престъпниците за кратко време, преди да бъдат предадени на съдебните власти. Обикновените престъпления в Рим са нещо много рядко. Повечето престъпления – като държавна измяна, заговори или злоупотреби с обществени средства – са политически по своя характер. Присъдите за обикновените престъпления са най-вече публични бичувания. Престъпниците чужденци могат да бъдат дадени за храна на лъвовете на арената. Неверните роби могат да бъдат разпъвани от господарите си. Римските граждани не могат да бъдат осъдени на смърт от никой съдия, но могат да бъдат убити от всекиго, ако са записани в проскрипциите от диктатора или императора. Най-тежките присъди за римските граждани са пращането в изгнание на повече от 600 километра извън границите на Рим и конфискуването на имуществото им.

Да бъдеш изхвърлен от столицата, е ужасяваща перспектива за всеки римлянин.

~ ~ ~ ~ ~

Туника (tunica) – широко разпространена част от облеклото на всеки мъж и жена в целия Средиземноморски регион. Римските туники са доста свободни дрехи, препасани с връв. Мъжките туники са с дължина до коленете, женските стигат до глезените. Тъй като туниките са доста семпло облекло, през имперския период в Рим жените започват да носят върху тях по-специални рокли, изящно ушити, с характерната за Рим грижа за детайлите.

~ ~ ~ ~ ~

Турма (turma, мн. ч. turmae) – римска бойна единица в конницата, състояща се от 32 конници. Дванайсет турми съставляват една ala (крило) от 384 конници – тактическата единица, използвана в големи битки.

~ ~ ~ ~ ~

Фанийска хартия – извънредно здрава хартия, произвеждана в древни времена в град Фанум, Централна Италия. През Средновековието изработката ѝ става специалитет на град Фабриано, където се произвежда и в днешно време.

~ ~ ~ ~ ~

Фасциниране (очароване, омагьосване) – терминът произлиза от латинската дума fascinum, която означава фалос. Следователно "фасциниращата", т.е. очарователната личност е просто човек, който привлича голям брой последователи, точно както изкуствените фалоси, които са носени по време на религиозни шествия в древни времена като символ на живота.

~ ~ ~ ~ ~

Фасцинум (fascinum) – латинската дума за фалос, образа на пениса. В Рим са произвеждани огромни количества изкуствени фалоси, най-вече като малки златни или бронзови амулети, или в различни размери за украса на домовете и улиците. Големи фасцини, направени от хартия или туф (вулканична скала, характерна за Централна Италия) са носени по улиците в шествия по време на различни празници.

~ ~ ~ ~ ~

Фасция, фасции (fascis, мн. ч. fasces) – римски символ на власт, направен от сноп дълги пръчки, завързани с червена лента. Съвременният италиански диктатор Бенито Мусолини "заема" този прочут древен римски символ и го превръща в символ на своята Национална фашистка партия; терминът става синоним на "фашист". Днес две големи фасции могат да се видят на стената зад мястото на изказващия се в Конгреса на САЩ. Те символизират силата на обединението, тъй като единичната пръчка може да бъде строшена, докато снопът пръчки ще остане цял.

~ ~ ~ ~ ~

Фелатрикс (fellatrix) – мъж или жена, извършващ прекрасно фелацио.

~ ~ ~ ~ ~

Фелацио (fellatio) – латинска дума, означаваща акта на орална любов, правена на мъж. Фелациото се състои от целуване, лизане или смучене на мъжкия полов орган със страст и любов, както и поемането навътре в устата, за да може мъжът да почувства "проникването" в сърцето и душата на жената (или на другия мъж).

~ ~ ~ ~ ~

Финикийци – древна и могъща нация от мореплаватели и търговци, населяваща първоначално територията на днешен Ливан. Винаги пазели неутралитет по отношение на всякакви военни конфликти и имали прекрасни взаимоотношения с Рим, който високо ценял огромните им познания и ценните им услуги като опитни бизнесмени и мореплаватели.

~ ~ ~ ~ ~

Флоренция (Florentia) – процъфтяващата – днешният град Флоренция, Тоскана.

~ ~ ~ ~ ~

Форум (forum) – площад, място за срещи. Открито пространство, заобиклено от обществени сгради и магазини. Римският форум (Forum Romanum) е с дължина 230 метра и 45 метра широк; той е "затворен" между Виа Сакра (Свещения път) и Виа Нова (Новия път). Форум Романум е центърът на римския обществен живот. Сред другите сгради тук се намират и сградата на сената (Курията на Хостидий – Curia Hostilia), комицията (comitia – мястото за срещи на плебса, част от което е рострата (rostra) – ораторската трибуна), Атриумът на Веста (домът на весталките девици), храмът на Кастор и Полукс, Домус Публика ("общественият дом" – домът на понтифекс максимуса) и няколко базилики.

~ ~ ~ ~ ~

Харон – гръко-римско митологическо божество от подземния свят, изобразявано като мрачен, страшен старец. Задължението му било да пренася през река Стикс (която водела до Хадес, царството на смъртта) само тези души, които са получили подобаващото погребение или кремация. Събирал в отплата по една монета, която била поставяна ѝ устата на починалия по време на погребението.

~ ~ ~ ~ ~

Хати – загадъчно германско племе, обитаващо територията източно от река Рейн, което плячкосва някои римски градове в Източна Галия по времето на Калигула (37-41 г.).

Херкулес (наричан от гърците Херакъл) – този велик митологичен герой бил син на Зевс (Юпитер) и Алкмена. Алкмена била правнучка на Персей и следователно, тъй като Персей бил също син на Зевс, била също и праправнучка на Зевс. За да си легне с нея, Зевс се заклел, че първият син, който се роди в дома на Персеидите, ще стане цар на Гърция. Но ревнивата жена на Зевс, Хера (Юнона), разкрила любовната афера и приложила един от триковете си, за да е сигурна, че друг потомък на Персей, болнавият Евристей, ще се роди преди детето на Алкмена. Още докато бил в люлката си, на бебето Херкулес му се наложило да се защитава от яростта на Хера, която изпратила две змии да го убият. Евристей все пак станал цар на Гърция и излял ненавистта си срещу Херкулес, като го накарал да извърши прочутите Дванайсет подвига. В продължение на години Херкулес пътувал надалеч из всички страни, посичал чудовища и спасявал селяни и невинни девици. На хълма, на който по-късно бил основан Рим, Херкулес убил чудовището Как (виж стълбата на Как), а млякото и месото на гигантските крави, които Как откраднал преди това от него (това били кравите на чудовището Герион, с което Херкулес се преборил, за да отведе животните в Микена – неговият десети подвиг) щедро дарил на първите латински обитатели на Палатинския хълм. В чест на този подвиг римляните издигнали за Херкулес най-старото от своите места за богослужения, Ара Максима (Ara Maxima – Големия олтар) на Форум Боариум (Forum Boarium – пазара за добитък) и го почитали през цялото време на римската държава.

Херкулес винаги е изобразяван като извънредно силен, мускулест мъж, но не много висок. Той можел много да пие и да яде и имал репутацията на голям любовник с много любовници – жени, момичета, животни, нимфи, божества, момчета и дори силни мъже. По принцип бил мил и грижовен с редки пристъпи на гняв и ярост. Макар че често използвал голяма тояга, любимото му оръжие било лък. Като герой, Херкулес бил наполовина смъртен. Смъртта му е следствие от любовната му връзка с Деянира, дъщерята на цар Орей[8] (бог на виното), който я бил обещал за жена на речния бог Ахелой. След като я похитил, Херкулес оставил Деянира в една пещера и отишъл да търси храна. При завръщането си намерил кентавъра Нес, същество наполовина кон, наполовина човек, да се съвкупява с Деянира и го убил с отровните си стрели. Преди да умре, Нес казал на Деянира да запази кръвта от раната му, тъй като ако някой носи дреха, напоена с тази кръв, ще я обича завинаги. Няколко години по-късно Херкулес се влюбил в младата дъщеря на друг чуждестранен цар. Връзката им била сериозна и Деянира направила всичко възможно, за да си върне Херкулес – изпратила му като подарък шал, напоен с кръвта на Нес. Кръвта обаче била отровна и няколко дни по-късно, след като Херкулес носил известно време шала около врата си, той умрял. Смъртното му тяло било изгорено на клада, а божествената му душа се пренесла на небесата и се качила на Олимп.

~ ~ ~ ~ ~

Хиеродули (hyerodulae) – посветени храмови гръцки проститутки, предлагащи безплатни сексуални услуги на чужденци. В прочутия храм на Афродита в Коринт, Гърция, 1200 хиеродули били винаги на разположение на мъжете от всички класи. Тези уважавани храмови проститутки са подарявани на храма за определен период от време от знатни гръцки семейства, за да спечелят благоволението на боговете и богините на любовта и секса.

~ ~ ~ ~ ~

Хитон – къса гръцка туника. Мъжете я носят с дължина до коленете, жените – по-къса, като днешните минижупи.

~ ~ ~ ~ ~

Цезари – името, давано на всички римски императори в чест на първия от прочутите римски управници, великия Гай Юлий Цезар, покорителя на галите, доживотния диктатор.

~ ~ ~ ~ ~

Цензор (censor) – най-значимият от римските магистрати. Никой не може да придобие тази титла, ако преди това не е бил консул. Цензорите не притежават империум (върховна военна власт) и следователно не са удостоени с правото да бъдат съпровождани от ликтори (свитата на консулите), но носят пурпурна тога – toga purpurea – за да бъдат разпознавани по улиците. Те отговарят за поддържането и регулирането на членовете на сената и на конническото съсловие (ordo equester). Задължението на цензорите не е било да "цензурират" някого чрез цензура, както правят днешните "цензори". Цензорите провеждат ценз (census), което означава, че проверяват финансовото състояние на желаещите да станат сенатори и конници – те не могат да станат или да останат такива, ако актуалното им състояние не било 300000 сестерции за конник и 400000 за сенатор.

Съвременното значение на думата "цензор" произлиза от омразния Катон Цензор, подъл римски плебей (234-149 г. пр. н. е.), който бил на тази длъжност дълго време и затрупвал съвременниците си с досадните си моралистични речи. Той бил водач на особено гласовитото малцинство от самодоволни, консервативни политици, нарекли се "добрите", които се противопоставяли на елинистичната култура, разпространявана от Сципионовия род, най-прочутите патриции от времето на Катон, начело на които бил Сципион Африкански. Този велик римски пълководец, консул и герой, окончателно побеждава Ханибал при Зама (днешен Тунис, Северна Африка) през 202 г. пр. н. е., с което слага край на Втората Пуническа война и така Картаген вече не е пречка за експанзията на Рим в Средиземно море.

~ ~ ~ ~ ~

Центуриони (centuriones) – римски военни офицери, разделени на различни степени по старшинство. Служат в пехотата и са групирани в кохорти, манипули и центурии (виж легион) според старшинството си. Както непроизведените офицери в съвременните армии, те не могат да израстват в по-горен ранг от центурион, но задълженията им са по-близки до тези на сегашния ротен офицер, отколкото на сегашните сержанти. Центурионите се разпознавали лесно, защото носели хоризонтално разположени гребени на шлемовете си, вместо вертикално, което било характерно за висшите офицери на легионите.

~ ~ ~ ~ ~

Цивилизация – организирана общност с обща цел и общи възгледи и традиции. Думата идва от civitas, което означава град, държава, и следователно посочва, че построяването и организирането на градовете е било сърцевината, ядрото на цивилизацията.

Цивилизацията, разбира се, не е започнала с Рим. Според археологически изследвания, древни писмени текстове и исторически студии цивилизацията за първи път се появява в градовете-държави на Шумер, южната част на Месопотамия (днешен Южен Ирак и Кувейт) малко след 4000 г. пр. н. е. Месопотамия е гръцка дума (съставена от meso – между и potamos – реки) и означава "между реките". В случая реките са Тигър и Ефрат. Малко след това цивилизацията се появява и на Изток с основаването на многобройни градове в Индия, Китай и по-късно, в Япония. Пет или шест века след първите градове-държави на Шумер (най-вече Урук и Киш) цивилизацията се разпростира в западна посока към долината на Нил, където египтяните издигат градовете Мемфис и Тива, както и големите пирамиди и храмове, които и днес изумяват целия свят. Около 2000 г. пр. н. е. цивилизацията на Шумер е погълната от могъщия град Вавилон (разположен на около 50 километра северно от шумерския град-държава Киш). Вавилон става най-голямата сила и създава неговата великолепна Вавилонска империя около 1500 години, докато градът е покорен от персийския цар Кир Велики през 539 г. пр. н. е.

Междувременно започва да се развива и западната цивилизация. Около 800 г. пр. н. е. се появяват гръцките градове-държави (полиси – град на гръцки език). Цивилизацията се развива с най-голям успех в Атина и околните острови и региони, като се разпростира чак до Южна Италия и Сицилия, а по-късно и в Египет, където около 330 г. пр. н. е. Александър Велики основава град Александрия (виж елинизъм). През 753 г. пр. н. е. е основан Рим; той е силно повлиян от гръцката и етруската култура; през 200 г. пр. н. е. постига пълна доминация над Средиземноморския басейн, когато побеждава най-големия си съперник – Картаген. Около 140 г. пр. н. е. Гърция става провинция на Рим. От този период нататък Рим изгражда по-голямата част от това, което днес познаваме като европейска цивилизация. Въпреки насилствената вълна на монотеизма, систематичното разрушаване на хиляди храмове и опита да бъде заличена паметта за великите митологични богове и богини, културните постижения на тази гръко-римска цивилизация никога няма да бъдат забравени и определено няма да бъдат надминати от днешната депресивна, тоталитарна система на трите М, основана на лъжи и цензури от най-идиотски вид.

Сред най-интересните анекдоти за възникването на цивилизацията има една прочута шумерска случка, описана в "Епоса за Гилгамеш" около 2000 г. пр. н. е. – първата епическа поема в историята въобще. В историята се разказва най-вече за приключенията на древния шумерски воин Гилгамеш, младия цар на Урук. Като истински герой, Гилгамеш бил страховит любовник. Както пише в поемата: "Неговата похот не остави девици за техните любими, не пропусна дъщерите на воините, нито жените на знатните." Като предизвикателство към неговите способности богинята Аруру създала Енкиду – огромно, космато създание, подобно на животно, живеещо сред зверовете в горите около Урук и плашещо поданиците на Гилгамеш. Умният Гилга решил, че силата няма да е най-добрият отговор на заплахите на Енкиду. Вместо това героят изпратил "младата жрица от Храма на любовта, дете на удоволствията" да открие "звяра" и да го опитоми.

При срещата си с Енкиду красивата свещена проститутка "се съблякла гола и посрещнала с готовност неговата страст; тя окуражавала дивака да се възползва от нея по всевъзможни начини и го научила на женското изкуство. В продължение на шест дни и седем нощи те лежали заедно, докато – съвсем разбираемо – "Енкиду отмалял". Когато се възстановил, прекрасната блудница му описала чудесата на "цивилизацията" и "го отвела като майка" далеч от горите, долу в равнините и към града.

Тази притча изтъква ценния принос на освободените жени към цивилизоването на мъжа. Тъй като Енкиду представлява първичният дивак, опитомяването на грубата сила е осъществено от превъзхождащата жена чрез уроците на любовта и секса и чрез личния ѝ пример. В днешния свят, тъй като "превъзхождащата жена", която може да предаде уроците на любовта и секса, е заличена от сексуалната репресия, грубата сила и невежеството са все още доминиращи навсякъде, въпреки технологичните "чудеса" на XX век.

~ ~ ~ ~ ~

Цирк (Circus) – хиподрумът.

~ ~ ~ ~ ~

Циркус Ватиканус (Circus Vaticanus) – хиподрум, изграден от император Калигула през 3839 г. на територията на днешния Ватикан.

~ ~ ~ ~ ~

Циркус Максимус (Circus Maximus) – буквално – най-големият цирк. Голям хиподрум под формата на латинското U, изграден под Палатинския хълм от последния етруски цар около 550 г. пр. н. е. Юлий Цезар го разширява и по негово време циркът побира 150000 зрители. По-късно е допълнително обновен и местата стават 250000. Той бил (и все още е) най-големият някога изграждан стадион. Състезателната писта, разделена от централна ивица, наричана спина (spina), била с дължина 182 метра от всяка страна; два широки завоя обикаляли около две мети (metae) – два стълба или обелиски, поставени във всеки край на спината. На състезанията в Цирка не са допускани роби.

~ ~ ~ ~ ~

Цирцея Магьосницата – красивата дъщеря на Хелиос, бога на Слънцето, и на нимфата Персея. Приказният ѝ дом бил построен в просторна пещера на нос Цирцеи (на около 80 километра южно от Рим, на Тиренско море). Според Омировата "Одисея" с помощта на наркотични вещества и магически заклинания Цирцея можела да превръща хората във вълци, лъвове и свине; правела го, за да ги задържи при нея и да прави любов с тях, когато си пожелае. Както е известно, тя превръща Одисей, гръцкия цар на Итака, и спътниците му в прасета, но после им връща човешкия вид от любов към гръцкия герой, който със своя ум и изобретателност превзел Троя. От любовната връзка между Цирцея и Одисей се ражда син, наречен Латин, който по-късно става цар на коренното население на Лациум и основател на латинската раса; той пренася изумителните гени на своите прочути родители в гените на римляните, строителите на западната цивилизация.

~ ~ ~ ~ ~

Човешката съпротива – хората се съпротивляват упорито всеки път, когато се натъкнат на нетрадиционни идеи и ексцентрично поведение. Тази силна "броня" е съставена основно от отбранителни инстинкти и страх от новости и конфронтация. Невежеството, завистта и подозрителността усилват тази съпротива до нивото на омраза, яростни изблици и насилствени и престъпни действия. В частност този вид поведение е обезпокоителна черта на консервативните индивиди и най-вече на сексофобските моралисти, които смятат, че бог им е дал правото да се бъркат и разпореждат с делата на другите хора. Когато се натъкнете на подобни личности, най-доброто ответно действие е или да им се изсмеете хубаво в лицето, или директно да атакувате техните доктрини и отвратителните им подли душички. Винаги имайте предвид, че "човешката съпротива" е знак за слабост и може да бъде преборена с лекота от всеки, който знае как да разпознае отделните ѝ компоненти. Сред най-обичайните за такъв тип хора черти е желанието им да обвиняват другите за собствените си грешки и недостатъци (Виж изкупителна жертва).

~ ~ ~ ~ ~

Юлиевият род – родът, основан от сина на Еней, Юл, който по-късно става цар на Лациум, региона, в който неговият потомък Ромул основава Рим. Цар Юл поставя началото на Юлиевия род, чийто най-прочут представител е Гай Юлий Цезар, основателят на Юлиево-Клавдиевата династия.

~ ~ ~ ~ ~

Юлиево-Клавдиевата императорска династия – първата римска императорска династия; (1) Юлий Цезар, наричан просто Цезар; (2) Цезар Октавиан Август, наричан Август; (3) Цезар Тиберий Август, наричан Тиберий; (4) Гай Цезар Калигула Германик – наричан Калигула; (5) Тиберий Клавдий Друз Нерон Германик, наричан Клавдий; (6) Нерон Клавдий Цезар Друз Германик Британик, наричан Нерон. Тази могъща и прочута династия управлява Рим и Римската империя в продължение на почти 120 години (от 50 г. пр. н. е. до 68 г. сл. н. е.). След нея идват на власт други императорски династии, като династията на Флавиите, на Антонините, на Северите и т.н.; те управляват Рим до падането на Западната Римска империя през 476 г.

~ ~ ~ ~ ~

Юнона Луцина (Juno Lucina) – персонификация на Юнона, съпругата на Юпитер, наричана Хера от гърците. Храмът на Юнона Луцина се намирал на хълма Циспий, в него се помещавали архивите с регистрите за ражданията на римските граждани и обществена библиотека.

~ ~ ~ ~ ~

Юнона Монета (Juno Moneta) – друга персонификация на Юнона. Храмът на Юнона Монета бил изграден на мястото на римския монетен двор, където били сечени монети – от латинската дума moneta – в различни форми и метални сплави за нуждите на цялата Римска империя.

~ ~ ~ ~ ~

Юнона Регина (Juno Regina) – друга персонификация на Юнона. В този си образ е представяна като царицата (regina) на Олимп.

~ ~ ~ ~ ~

Юпитер (Jupiter) – Зевс в гръцката митология. Глава на 12-те богове и богини на Олимп, Зевс праща дъждовете, ветровете, гръмотевиците и светкавиците; използва оръжието си – мълниите – срещу враговете си или срещу обикновени смъртни, нарушили свещения си обет.

К Р А Й [9]

Бележки под линия

1

Има се предвид град Византия, съществувал от около 660 г. пр. Хр. На мястото на по-късния Константинопол (дн. Истанбул). По неговото име по-късно Източната Римска империя е наречена Византия (през IV в.). – Б. ред.

2

Тук и по-нататък авторът включва много по-късно творили учени, като пригажда имената им към уж латинско звучене. В случая става дума за американския химик Линъс Чарлс Полинг. – Б. ред.

3

Имат се предвид учените Франсис Хари Комптън Крик, британски молекулярен биолог, и Джеймс Дюи Уотсън, американски биохимик, автори на модела на двойната спирала на ДНК, лауреати на Нобелова награда. – Б. ред.

4

Обвиненията, че Нерон е свирил на лира, докато Рим е горял, би трябвало да се отхвърлят като исторически необоснована и напълно неверни. Както в много други градове по света, и там понякога са избухвали огнени бедствия без очевидна причина, затова са се търсили изкупителни жертви. Докато Нерон гледал с болка пожарите в Субура, групи разгневени граждани обвинили някакви чужденци в подпалвачество и ги убили, преди градската кохорта да се намеси и да възстанови реда.

5

"Това е една малка стъпка за човека, но голям скок за човечеството" – думи на първия човек, стъпил на луната, Нийл Армстронг. – Б. пр.

6

Тук авторът греши. В пантеона на римските богове името му е Феб. – Б. ред.

7

Не е ясно откъде авторът е взел това име на божеството. Според гръцката в римската митология трите граници са: Аглая, Ефросина, Талия. – Б. пр.

8

Авторът бърка – баща на Деянира е калидонският цар Ойней. – Б. пр.

9

Произведението е изготвено специално за MailBooks. – PanJoro

Content

Браун Ласе Лейди КАЛИГУЛА

ЛАСЕ  БРАУН ЛЕЙДИ КАЛИГУЛА

Бележка на автора

Основна библиография

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

Епилог

Приложение 1

Приложение 2

Речник на термините

Бележки под линия