Холдеман Джо

Безкінечна війна

Джо Холдеман

БЕЗКІНЕЧНА ВІЙНА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

ЧАСТИНА ПЕРША

РЯДОВИЙ МАНДЕЛА

(1997–2007 рр. н. е.)

ГЛАВА 1

— На сьогоднішньому вечірньому занятті ми покажемо вам вісім способів безшумно вбити людину.

Сержант-інструктор, який проводив заняття, виглядав років на п'ять старше за мене. Отже, якщо йому і доводилося вбивати в бою, безшумно або навпаки, то тільки будучи ще дитиною.

Я вже був ознайомлений з вісімдесятьма способами вбити людину, хоч переважна більшість з них були досить гучними. Я сів прямо, надав обличчю виразу ввічливої уваги і заснув з розплющеними очима. Те ж саме зробили майже всі інші. Ми вже знали, що нічого справді цінного на вечірніх заняттях не дають.

Розбудив мене проектор, який включився і я переглянув коротку навчальну стрічку, яка ілюструвала «вісім безшумних способів». Частина акторів, ймовірно, була із злочинців-мозкостерів, тому що їх вбивали справді.

Після фільму якась дівчина з першого ряду підняла руку. Сержант кивнув їй, і вона піднялася, щоб поставити запитання. Симпатична, хоча шия і плечі трохи заширокі. Це від постійного тягання важкого речового мішка, чим ми займалися останню пару місяців.

— Сер, — сказала вона, ми повинні були звертатися до сержантів тільки через «сер», поки не пройдемо навчання. — Більшість цих способів, вони, — як мені здається, — ну, виглядають просто безглуздо.

— Наприклад?

— Ну ось це — удар в область нирок саперною лопаткою. Невже ми дійсно можемо опинитися в ситуації, коли у нас не буде під рукою ножа або іншої зброї? І чому саме в нирки, чому б просто не розкроїти злочинцеві голову?

— На голові у нього може бути каска, — резонно замітав сержант.

— Але ж у тельціан, мабуть, взагалі немає ніяких нирок!

— Ймовірно, — зітхнув інструктор. Йшов лише 1997-й, і ніхто ще не бачив живого тельціанина або хоча б його останків розміром більше хромосоми. — Але хімічно їх тіла подібні з нашими, тому ми припускаємо, що і анатомічно це схожі на людину істоти. І у них повинні бути вразливі місця. Їх вам ще доведеться знайти. Не забувайте, — він тицьнув пальцем у бік екрану, — що ці вісім смертників отримали свою смерть заради вашої користі, щоб ви могли знайти спосіб убити тельціанина — все одно, за допомогою ручного лазера чи точильного бруска.

Дівчина опустилася на місце, але відповідь сержанта її, судячи з усього, не дуже задовольнила.

— Будуть ще питання?

Але піднятих рук більше не було.

— О'кей. Струнко!

Ми прийняли більш — менш вертикальне положення. Сержант очікуюче дивився на нас.

— Так-розтак вас, сер! — Почувся звичайний втомлений хор.

— Голосніше!

— Так-розтак вас, сер! — Ще один убогий армійський винахід для підняття нашого духу.

— Уже краще. Не забудьте, завтра на світанку маневри. Сніданок о третій тридцять, побудова — о четвертій нуль — нуль. Хто буде спійманий в мішку після трьох сорока — втратить нашивку. Розійдись.

Я затягнув «блискавку» на комбінезоні і покрокував через засніжений плац в кімнату відпочинку, щоб випити чашку сої і покурити. Мені завжди вистачало п'яти-шести годин сну, але тільки в ній я міг побути сам по собі і хоч на кілька хвилин забути про армію. У кімнаті відпочинку я деякий час дивився інфо. Ще один корабель накрився в секторі Альдебарана. Це, вважай, чотири роки тому. Готується флот для удару у відповідь, причому потрібно ще чотири роки, поки вони туди доберуться. За цей час тельціани міцно засядуть на всіх вхідних планетах.

У казарменому бараці, коли я туди повернувся, всі вже залізли в спальні мішки і основне освітлення вже було вимкнене. Вся наша чесна компанія досі остаточно не оговталася після двотижневого навчального циклу на Місяці. Я запхав комбінезон в шафку, звірився зі списком і виявив, що мені випало на сьогодні місце № 31. Прокляття, прямо під нагрівачем!

Я як міг тихо пробрався по залу, намагаючись не розбудити сусіда. Хто це був, я не бачив, але і значення це ні найменшого не мало. Я шмигнув під ковдру.

— Щось пізно ти, Мандела, — позіхнули на сусідньому ліжку. Це була Роджерс.

— Вибач, я не хотів тебе будити, — прошепотів я.

— Не страшно, — вона підкотилася до мене і обхопила, притискаючись. Вона була тепла і в міру податлива.

Я провів рукою по її стегну, сподіваючись, що це був тільки жест братської ласки.

— На добраніч, Роджерс.

— На добраніч, мій жеребчик. — Вона повернула мою ласку, але більш рішуче.

І чому так завжди виходить — коли ти в активі, то твій сусід, вірніше сусідка, хоче спати, а коли втомлюєшся — їй не спиться? І я схилився перед неминучим.

ГЛАВА 2

— Ну добре, понеслися знову! Стрингери! Взяли швиденько — ну, кому кажу, взяли!

Близько півночі фронт теплого повітря досяг нашої округи, і сніг перетворився на рідкий бруд. Поздовжня балка — стрингер з пермопласту важила п'ятсот фунтів, і тягнути її було не за іграшки, тим більше, що вона була покрита крижаною кіркою. Кожна команда стрингерів складалася з чотирьох осіб — по двоє на кожному кінці балки. У парі зі мною йшла Роджерс.

— Сті-ій… — Викрикнув хлопець, що йшов за мною, маючи на увазі, що зараз балка вислизне у нього з закоцюблих пальців. Хоч і пермопластова, вона цілком могла зламати людині ногу. Ми всі розтиснули пальці і відскочили убік — одночасно. Балка, піднявши фонтан грязних бризок, звалилася на землю.

— Чорт тебе забирай, Петров, — сказала Роджерс. — Може, тобі краще перейти в Червоний Хрест або ще куди? Розтака балка не розтак вже й важка.

Зазвичай наші дівчата набагато обачніші у виборі висловів, але Роджерс можна було зрозуміти.

— Ну добре! Стрингери, вперед! Склеювачі! Не відставати!

Дві людини нашої бригади склеювачів кинулися бігти, розгойдуючи своїми відрами.

— Мандела, давай рухайся. А то я щось відморожу.

— І я, — підтримала дівчина. Більше з почуттям, ніж з логікою.

— Раз — два — взяли — і-і!

Ми підхопили бісову балку і потяглися до мосту. Він був готовий приблизно на три чверті. Схоже, другий взвод нас обжене. Мені було би все одно, але тільки взвод, який першим закінчив міст, додому полетить на вертольоті, а нам доведеться тоді чотири години шльопати по грязюці, тоді відпочинку у нас сьогодні теж не буде.

Ми встановили балку на місце і почали прилаштовувати фіксуючі скоби до опори. Дівчина з бригади склеювачів почала вже вихлюпувати смолу на балку, хоча ми ще не встигли її закріпити. Її напарник чекав по інший бік мосту. Настильники чекали своєї черги біля підніжжя, кожен з них підняв над головою лист термостійкого пермопласту немов парасольку. Вони були сухі й чисті. Цікаво, зауважив я голосно, за що їм така честь випала? Роджерс висловила кілька припущень, барвистих, але малоймовірних.

Ми прямували за наступною балкою, коли проводячий польові заняття (ім'я його було Даглстайн, але ми звали його «Нудоб») засвистів у свого свистунця і заревів:

— Ну доб-ре, солдати, десять хвилин перекуру! Куріть, якщо є що. — Він засунув руку в кишеню і включив обігрів наших комбінезонів.

Ми з Роджерс присіли на край стрингерної балки, і я витягнув кисет. Скруток з травою у мене було повно, але їх не дозволялося курити до вечора. З тютюном у мене був тільки недопалок сигари, дюймів на три. Я закурив — і після пари затяжок відчув себе не так уже й погано. Роджерс теж затягнулася, але тільки за компанію, тут же скорчила гримасу і повернула недопалок назад.

— Ти ще вчився, коли тебе призвали? — Запитала вона.

— Ага. Якраз отримав диплом про закінчення. Фізика. Хотів стати викладачем. — Вона невесело кивнула.

— А я на біологічному…

— Довго? — Я зачерпнув повну пригорщу снігової каші.

— Шість років. Я бакалавр. — Вона водила черевиком з боку в бік, нагортаючи горбок замерзаючою бруду і мокрого снігу, схожого на кристали перемороженого молока. — І чому так вийшло, від чого це паскудство почалося?

Я зітхнув. Питання вимагало відповіді на зразок тих, що нам давали СООН. Інтелектуальна і фізична еліта планети, яка повинна врятувати людство від загрози тельціанського захоплення. От вже лайно. Все це тільки гігантський експеримент. Хочуть спробувати, чи не вдасться нав'язати тельціанам зіткнення на поверхні планет.

Нудоб дмухнув у свисток на дві хвилини раніше, ніж належить — як і завжди, — але я і Роджерс і ще два наших стрингери могли посидіти ще з хвилину, поки склеювачі і настильники прилаштовували нашу останню балку. Костюми швидко охолов, так як обігрів вже вимкнули, але ми з принципу не рухалися з місця.

Взагалі-то ніякого сенсу в тренуванні на холоді не було. Типова армійська логіка. Звичайно, там буде холодно, але нічого схожого на лід або сніг. Навіть за своїм визначенням вхідна планета знаходиться в зоні температур, близьких до абсолютного нуля. Колапсари ж зовсім не гріють — і якщо ви відчуєте холод, значить, вам прийшов кінець.

Дванадцять років тому, коли мені було всього десять років, був відкритий колапсарний стрибок. Направте предмет з достатньою швидкістю прямо в колапсар — і ось він вже вистрибує десь зовсім в іншій частині Галактики. Швидко знайшли закономірність, що дозволяє визначити місце виходу: об'єкт ніби рухається в початковому напрямку вздовж «лінії» (тобто вздовж ейнштейнівської геодезичної лінії) і вистрибує у простір, коли ця уявна «лінія» впирається в інший колапсар. Причому об'єкт вистрибує у звичайний простір в тому ж напрямку і з тією ж швидкістю, з якою він увійшов до першого колапсара. Час переходу між двома колапсарами практично нуль.

Явище задало роботи фізикам і математикам. Їм довелося переглянути теорію одночасності, потім розібрати дощенту будівлю загальної теорії відносності і зібрати її знову, включивши необхідні зміни. Політики теж дуже зраділи, тому що тепер вони могли послати корабель з колоністами на Фомальгаут з меншими витратами, ніж раніше обходилася посилка двох людей на Місяць. Політики тепер мали можливість відправити масу людей на Фомальгаут здійснювати небачені подвиги, якщо ці люди не давали їм спокійно спати вдома, на Землі.

Кожен колоністський корабель супроводжувався автоматичним зондом. Зонд слідував за кораблем приблизно в двох мільйонах миль. Вже були отримані дані про існування вхідних планет — скельних планеток, що оберталися навколо колапсара. Зонд, у разі, якщо корабель вріжеться в таку планету на швидкості в 0,999 світлової, повинен повернутися додому і повідомити про цю сумну подію.

Саме такого роду катастрофа ніколи не траплялася, але одного разу все-таки зонд повернувся додому один. Інформація, ним доставлена, була проаналізована, і виявилося, що корабель колоністів був атакований чужим кораблем і знищений. Це сталося в околицях Альдебарана, в сузір'ї Тельця, і так як вимовляти слово «альдебараніанці» трохи незручно, ворог отримав ім'я «тельціани».

Кораблі переселенців почали відправляти в політ під захистом військових крейсерів. Потім крейсери почали здійснювати рейси самостійно, і врешті-решт Група Колонізації поступилася місцем СООН, тобто дослідницьким Силам при ООН. Наголос на слові «Сили».

Потім якийсь розумник в Генеральній Асамблеї породив ідею, що слід підготувати групу людей, здатних вести наземні бойові дії і охороняти вхідні планети найближчих колапсарів. Це призвело до елітарного призовного Закону 1996 року і появи самої елітарно набраної армії в історії військових битв.

І ось ми, п'ятдесят чоловіків і п'ятдесят жінок, всі з коефіцієнтом інтелекту вище 150 і відмінної сили і витривалості, самим елітарним чином місили бруд в центральній Міссурі, розмірковуючи при цьому про практичність вміння будувати балочні мости на планетах, де єдина рідина являє собою випадкову калюжку рідкого гелію.

ГЛАВА 3

Приблизно через місяць ми стартували до місця наших останніх навчальних польових занять — на Харон. Хоча планета і наближалася до перигею, але все одно була в два рази далі від Сонця, ніж Плутон.

В якості транспорту був використаний корабель для колоністів, розрахований на двісті переселенців, а також домашніх тварин і різні рослини. Але не думайте, що там було дуже просторо, якщо нас налічувалося в два рази менше, ніж двісті. Майже весь додатковий простір займали додаткове пальне і необхідна амуніція.

Весь переліт зайняв три тижні, половину дороги ми йшли з прискоренням два g, другу половину — гальмували з тим же прискоренням. Наша максимальна швидкість, коли ми проскакували орбіту Плутона, становила приблизно одну двадцяту світлової. Ефекти релятивістики ще не давали про себе знати.

Три тижні в полі тяжіння в два рази більше нормального — це зовсім не пікнік. Три рази на день ми виконували дуже обережно деякі вправи, а в основному намагалися зберігати лежаче положення. І все одно мали місце кілька випадків переломів і вивихів. Люди носили спеціальні бандажі і пов'язки, щоб не розгубити по дорозі кінцівки та інші частини тіла. Спати було майже неможливо; мучили кошмари (задуха і сплющення в коржик), крім того, доводилося постійно перевертатися, щоб не застоювалася кров і не утворювалися пролежні. В однієї з дівчат, замученої до межі, у сні ребро проткнуло шкіру і вийшло назовні.

Я вже кілька разів бував у космосі до цього, так що, коли ми закінчили гальмувати і перейшли у вільний політ, я не відчував нічого, крім полегшення. Але багато хто з наших ніколи не бували в невагомості, не рахуючи наших двох тижнів на Місяці, і страждали від нудоти і запаморочення. Всім іншим доводилося прибирати каюти, літати туди-сюди з мокрими губками і інспіраторами, всмоктуючи кульки напівперевареної «Муки м'ясної високопротеїнової легкопереварюваної концентрованої» (у побуті — соя).

Коли ми залишали орбіту, можна було добре розглянути Харон, хоча дивитися було майже ні на що. Планета виглядала як туманна сфера, ледь освітлена, білувата, з кількома темними смугами. Ми опустилися приблизно в двохстах метрах від бази. До транспорту підповз герметичний краулер і з'єднався з вихідним шлюзом через перехідний рукав. Тому скафандри надягати не знадобилося. Краулер, брязкаючи і крякаючи, поповз до головного будинку бази, безформної пластикової будови сірого кольору.

Усередині бази домінував той же убогий колір. Наша команда розмістилася за столами, весело перемовляючись. Я знайшов вільне місце поруч з Фрілендом.

— Джефф, ти як?.. Вже краще? — Фріленд був все-таки блідуватий.

— Якщо Бог дозволив людині жити в невагомості, то чому не забезпечив його чавунною горлянкою? — Він тяжко зітхнув: — Зараз вже полегшало. Курити хочеться — помираю.

— І я.

— Ти-то, схоже, був як риба у воді. Бував нагорі ще в коледжі, так?

— Ага, дипломна робота з вакуумного зварювання. Три тижні на навколоземній.

Я сперся на спинку стільця і потягнувся за кисетом — напевно, вже в тисячний раз. І як завжди, його в кишені не виявилося. Система життєзабезпечення не розрахована на дим, тим більше на тютюновий.

— Досі доводилося паршиво, — пробурчав Джефф, — але це ще квіточки.

— Струнко!

Ми піднялися на ноги, стогнучи і похитуючись, по двоє і по троє. Двері розчинилися, і увійшов офіцер. Я злегка підтягнувся. На комбінезоні у нього була ціла смуга нагородних нашивок, включаючи і пурпурову стрічку, що означала, що йому доводилося бути пораненим в бою ще в старій американській армії. В Індокитаї, скоріше за все. Але ця затія закінчилася крахом задовго до мого народження. На вигляд йому можна було дати саме стільки.

— Сідайте, сідайте, — сказав він, запрошуючи нас відповідним жестом руки. Потім він упер руки в боки й оглянув всю нашу компанію, на губах його грала усмішка.

— Ласкаво просимо на Харон. Мене звуть майор Ботсфорд. Ви вибрали для посадки відмінний день, температура зовні звичайна — вісім і п'ятнадцять сотих за Кельвіном. Очікується невелике коливання температури в період двох найближчих століть або близько того.

Дехто невпевнено засміявся.

— Раджу насолоджуватися нашим тропічним кліматом бази «Майамі» — поки є можливість. Ми тут в самому центрі сонячної сторони, а більшу частину часу вам доведеться провести на тіньовій половині. Там завжди досить прохолодно — близько двох і восьми сотих вище абсолютного нуля.

Курс, який ви пройшли на Землі і на Місяці, ви тепер також можете вважати лише першим, підготовчим ступенем, призначення якого — допомогти вам вижити тут, на Хароні. Тут ви пройдете повну програму навчання: робота з інструментами, володіння зброєю, польові заняття. І ви переконаєтеся, що при тутешніх температурах інструменти не працюють як належить і зброя не бажає стріляти. І люди — вони пересуваються ду-уже обережно.

Він заглибився в список, вставлений в гнучку планшетку у нього в руках.

— Отже, у вас є на даний момент сорок вісім чоловіків і сорок дев'ять жінок. Два смертельних випадки на Землі, крім того, одне звільнення за станом психіки. Зізнаюся, що, ознайомившись з програмою вашої підготовки, я був щиро здивований, що ви змогли пройти її майже в повному складі.

Але я буду дуже радий, якщо хоча б половина з вас благополучно завершить навчання тут. Єдина інша можливість, крім благополучного закінчення курсу, — загинути. Тут. На Землю всі ми — включаючи і мене — потрапимо тільки в одному випадку — якщо повернемося з бойового рейсу.

Через місяць ви завершите підготовку. Звідси ви будете перекинуті на Старгейт-1 — найближчий наш колапсар на дистанції в половину світлового року. Ви будете залишатися на базі Старгейт-1, розташованій на найбільшій із вхідних планет, — до прибуття зміни. Чекати її, на щастя, недовго. Не більше місяця, так як після вашого від'їзду ми приймемо наступну групу.

Від Старгейта ви будете направлені до одного із стратегічно важливих колапсарів, обладнаєте там базу і будете утримувати її в разі нападу противника. Якщо супротивник не дасть про себе знати, ваше завдання — охороняти базу до отримання подальших наказів.

Два останні тижні вашої підготовки будуть присвячені вивченню конструкції і складання точної копії такої бази — але там, на тіньовій стороні. Там ви будете повністю ізольовані від бази «Майамі»: ні транспортного сполучення, ні постачання медикаментами та іншим. Плюс навчальні атаки керованих зондів.

Зонди будуть стріляти.

Невже вони витратили на нас всі ці гроші тільки для того, щоб прикінчити під час навчання?

— Весь постійний персонал тут, на Хароні, складається з бойових ветеранів. Отже, кожному з нас від сорока до п'ятдесяти років. Але, думаю, ми від вас відставати не будемо. Двоє з нас стануть вашими няньками аж до Старгейта. Це капітан Шерман Скотт, командир вашої групи, і сержант Октавій Кортес. Джентльмени, прошу.

Дві людини, які сиділи в першому ряду, швидко і легко піднялися на ноги, повернувшись до нас обличчям. Капітан Скотт був зростом трохи нижче майора, але викуваний явно тим же молотом: обличчя з твердими рисами, ніби фарфорове, цинічна напівусмішка, борідка рівномірної сантиметрової довжини навколо широкого підборіддя. На вигляд йому було років тридцять, не більше. На стегні капітан носив великий кульовий пістолет.

Сержант Кортес був зовсім іншого роду. Голова, виголена наголо, мала неправильну форму, тому що з одного боку частина черепа була явно видалена у свій час і утворилася плоска западина. Обличчя у нього було дуже темне і поцятковане зморшками і шрамами. Лівому вуху не вистачало половини, а очі за виразністю не поступалися кнопкам ліфта. Він носив якийсь гібрид бороди і вусів, що виглядали як жилава біла гусениця, яка обіймала його щелепу і рот. Якби не все це, то його усмішка школяра виглядала б дуже привабливо, але в даному випадку це була сама моторошна, дивовижна істота, яку мені доводилося бачити. І поза тим, якщо брати до уваги всі решта шість футів сержанта, нижче голови, він міг би слугувати моделлю для реклами якогось культуристського клубу. Ні Скотт, ні Кортес не носили нагородних нашивок. Кортес був озброєний невеликим кишеньковим лазером на магнітних присосках, який був підвішений під ліву пахву. Руків'я у нього було дерев'яним, відполірованим рукою господаря до блиску.

— Тепер, перш ніж я залишу вас на милість цих двох джентльменів, дозвольте ще раз застерегти вас. Два місяці тому на планеті не було живої душі і взагалі нічого не було, крім деякого устаткування, залишеного експедицією 1991 року. Сорок п'ять людей цілий місяць будували цю базу. Двадцять вісім, більше половини, загинули під час будівництва. Це найнебезпечніша для людини планета з усіх, на яких люди встигли побувати. Але ви вирушите туди, де буде так само погано або ще гірше. Наші люди зроблять все, щоб ви пережили цей місяць. Слухайте, що вам будуть говорити… І дотримуйтесь їх порад. Прошу вас, капітане.

Капітан встав, а майор тим часом вийшов.

— Струн-ко! — Останній склад був схожий на вибух гранати, і ми всі схопилися на ноги.

— Все, що я скажу, я скажу перший і єдиний раз, так що ви краще вислухайте відразу, — прогарчав він. — Ми зараз знаходимося в бойових умовах. А в бойових умовах за непослух і невиконання наказу є тільки одне покарання, — він підняв зі стегна пістолет і протягнув його в нашу сторону. Тримав він його за ствол, як ключку для гольфу. — Це армійський «кольт» сорок п'ятого калібру, модель 1911 року. Це примітивна, але надійна зброя. Сержант і я маємо право вбити будь-кого з вас для підтримки дисципліни, якщо в цьому буде необхідність. Краще не змушуйте нас доходити до крайнощів, бо ми скористаємося цим правом. Скористаємося. — Він повернув пістолет на місце. Застібка кобури голосно клацнула в мертвій тиші.

— Я і сержант Кортес вбили разом більше людей, ніж сидить в цьому залі. Ми обидва воювали у В'єтнамі на боці США, і ми обидва пішли служити в Міжнародні сили ООН десять років тому. Я відмовився від звання майора, щоб взяти участь у цій справі, а сержант Кортес втратив звання підполковника. Ми не просто солдати, ми були в бою, а це перша бойова ситуація з самого 1987-го. Не забувайте всього, що я сказав. А тепер сержант буде давати вам детальні інструкції щодо ваших обов'язків. Приступайте, сержант. — Капітан повернувся на підборах і пішов геть з залу. Вираз обличчя у нього не змінився ні на йоту під час виступу.

Сержант рухався, як важка машина з безліччю передач. Коли двері, відшипівши, засунулись, він задумливо повернувся до нас обличчям і заговорив голосом несподівано м'яким:

— Вільно, сідайте. — Сам він присів на стоячий за ним стіл. Стіл заскрипів, але витримав.

— Капітан говорив вам страшні речі, і я теж виглядаю страшнувато. Але ви будете служити зі мною, так що звикайте до цієї штуки у мене на черепку. Капітана ви побачите тільки на маневрах.

Він торкнувся западини на черепі.

— До речі, про черепки та їх вміст. Всі ми, старі ветерани, що надійшли в СООН, пройшли ті ж тести, що і ви, і призвані по елітарному Закону. Так що я підозрюю — всі ви хлопці кмітливі та міцні, але ми з капітаном теж кмітливі та міцні, і у нас притому є деякий досвід.

Він перегорнув списки, не читаючи по-справжньому.

— Отже, як сказав капітан, за невиконання наказу в польових умовах буде тільки одне покарання — вища міра. Але в звичайних умовах, польових, ми не будемо стріляти з-за простого непослуху — вас покарає сам Харон.

Далі. У приміщенні розквартирування можете відчувати себе як вдома. Хоч стій, хоч лежи — нас не хвилює. Але якщо ти одягнув боєкостюм і вийшов на польові навчання, дисципліні повинен позаздрити римський центуріон. Будуть ситуації, коли один дурний вчинок може згубити нас усіх.

Ну, а найперше, що ми повинні зробити, це підібрати боєкостюми. Зброяр чекає на вас у казармі, він займатиметься з кожним окремо. Ну, пішли.

ГЛАВА 4

— На Землі вам, звичайно ж, вже прочитали лекцію про боєкостюми і що вони можуть.

Зброяр виявився невисоким чоловіком, частково лисим, без знаків розпізнаванння на комбінезоні. Сержант Кортес велів нам називати його «сер», так як зброяр був лейтенантом.

— Але я хочу звернути увагу на деякі моменти і, крім того, додати, можливо, деякі відомості, які вам не повідомили або які самі інструктори могли не знати. Ваш перший сержант люб'язно погодився послужити для вас моделлю. Сержант!

Кортес виліз з комбінезона і підійшов до невеликої платформи, де був встановлений боєкостюм. У розкритому вигляді він нагадував раковину молюска людиноподібної форми. Сержант, задкуючи, вступив в костюм і засунув руки в рукави. Почувлося клацання, і костюм зачинився, зітхнувши при цьому. Він був яскраво-зелений, з білими літерами «Кортес» на шоломі.

— Камуфляж, сержант. — Зелень зблідла, змінилася білизною, потім поступилася місцем брудно-сірому кольору.

— Це найбільш відповідний камуфляж для Харона і більшості вхідних планет. — Голос Кортеса доносився ніби з дна глибокого колодязя. — Але є й кілька інших комбінацій.

Сірий колір потемнів, місцями став яскравіше, перетворюючись на суміш зеленого і коричневого. — Це для джунглів. — Зелено-коричнева розмальовка змінилася охряною. — Пустеля. — Темно-коричневою, майже що чорною. — Космічний простір. Або ніч.

— Прекрасно, сержант. Наскільки мені відомо, це єдина функція, що піддалася удосконаленню вже в ході вашого навчання, і ви можете про неї не знати. Регулятор камуфляжу розміщений біля лівого зап'ястя і дуже чутливий. Але якщо ви знайшли потрібну комбінацію, то закріпити її вже нескладно.

На Землі ви не отримали достатнього тренування в боєкостюмах. Це тому, що ми маємо намір вчити вас користуватися костюмами саме в бойовій обстановці. Боєкостюм — найдосконаліша особиста зброя, яку будь-коли створювали, але для невмілого власника він може стати смертельним. Нічого не варто прикінчити самого себе тільки через неуважність. Поверніться, сержант.

— Ось вони де, — зброяр ляснув Кортеса по обширному квадратному здуттю за плечима. — Радіатори. Як ви знаєте, у завдання костюма входить підтримка необхідної температури всередині. Матеріал костюма — найдосконаліший ізолятор, який нам тільки вдалося створити, враховуючи вимоги міцності. Тому надлишки тепла випомінюються назовні через радіатори — порівняно з температурою на тіньовій стороні Харона пластини радіаторів просто розпечені.

Варто вам тільки притулитися спиною до валуна із замерзлого газу, а їх безліч в окрузі, як твердий газ миттєво почне випаровуватися. При цьому він, розширюючись, буде відштовхувати вас від решти «льоду», і… всього за одну соту секунди ви отримаєте еквівалент ручної гранати, яка вибухає у вас за плечима. Але зрозуміти цього ви вже не встигнете.

Різновиди подібного явища вбили одинадцять чоловік за два минулі місяці. А вони всього-навсього будували пару бараків.

Я припускаю, що ви вже знайомі з силовими підсилювачами костюмів і знаєте, як легко можуть вони позбавити життя невмілу людину. Хто бажає потиснути руку нашому сержантові?

Він почекав, потім сам підійшов до платформи, і вони з сержантом потиснули один одному руки.

— Сержант вміє користуватися підсилювачем. Ви ж, поки не навчитеся, повинні проявляти велику обережність. Вам захочеться почухати шию, абсолютно машинально, і скінчиться тим, що ви зламаєте собі хребет. Не забувайте про напівлогарифмічну прогресію: сила в два фунти дає при посиленні п'ять фунтів, три фунти дають десять, чотири — двадцять три, п'ять фунтів — сорок сім. Більшість з вас може розвинути тиск у хватці руками до сотні фунтів. Теоретично ви зможете — застосовуючи посилення — розламати сталеву балку. Насправді ж зусилля такої потужності зруйнує матеріал ваших рукавичок, і, отже, ви швидко загинете від холоду і розгерметризації костюма. Від чого швидше, значення не має.

Підсилювачі для ніг також являють чималу небезпеку, хоч ступінь посилення у них менше. Поки не придбаєте достатніх навичок, не намагайтеся бігати або стрибати. Там, зовні, не дивно спіткнутися і, як самі розумієте, швидко померти.

Сила тяжіння на Хароні становить три чверті земної. Не так вже й погано. Але на якій-небудь дійсно невеликий планеті, наприклад Місяці, ви можете так стрибнути з розбігу, що не приземлитеся протягом двадцяти хвилин або просто вилетите за горизонт. Швидше ж за все ви вріжетеся в скелю на швидкості вісімдесят метрів в секунду. А на невеликому астероїді нічого не варто взагалі ніколи не приземлитися — набравши швидкість відриву, ви вирушите з неофіційним візитом в міжзоряний простір. Не найшвидший спосіб подорожувати.

Завтра вранці ми почнемо навчати вас мистецтву залишатися в живих всередині цієї пекельної машинки. Іншу частину сьогоднішнього дня і вечір ми будемо займатися підбіркою індивідуальних боєкостюмів для кожного. Я буду викликати по одному. Сержант, ми закінчили.

Кортес попрямував до вхідних дверей, включив повітряний кран, що подавав повітря в шлюз. Одночасно включилася батарея інфрачервоних випромінювачів, нагріваючи замерзле повітря. Коли тиск у шлюзі і у відсіку зрівнявся, він закрутив кран, розсунув двері й зайшов у перехідній шлюз. Двері засунулись, насос почав відкачувати повітря з шлюзу. Приблизно через хвилину Кортес відкрив зовнішні двері і покинув житловий корпус. Зовсім як на Місяці.

— Першим піде рядовий Омар Альмізар. Інші можуть відправлятися в спальню. Я буду викликати по інтеркому.

— В алфавітному порядку, сер?

— Так. Одна людина займе приблизно десять хвилин. Якщо ваше прізвище починається на «Зет», можете спокійно подрімати.

Питала Роджерс. Напевно, вона і справді сподівалася подрімати.

ГЛАВА 5

Сонце виглядало як тверда яскрава біла крапка прямо над головою. Воно було куди яскравіше, ніж я очікував, тому, що ми перебували у вісімдесяти астрономічних одиницях від нього і яскравість Сонця становила лише одну шістдесятичотирьохтисячну від видимого з Землі сяйва. І проте воно давало світла не менше, ніж потужна лампа у вуличному ліхтарі.

— На вхідних планетах у нас світла не буде. — Голос капітана Скотта затріщав в наших навушниках. — Будете раді, якщо роздивитеся, куди поставити ногу.

Ми стояли в колону, один за одним на пермопластовій доріжці, яка з'єднувала житловий корпус і склад. Ми відпрацьовували переміщення в боєкостюмах в умовах безповітряного простору. Весь ранок ми вчилися ходити всередині бази — і особливої різниці тепер не відчували, не рахуючи екзотичного пейзажу. Хоча світла було замало, але завдяки відсутності атмосфери можна було вивчати місцевість до самого горизонту. Територію бази облямовувала чорна скельна стіна занадто правильних обрисів, щоб бути природним утворенням. До неї було приблизно з кілометр. Поверхня була абсолютно чорного кольору, місцями голубіли крижані лисини. Поруч зі складом містився величезний бункер з гіркою замерзлого в сніг газу і написом «кисень».

У костюмі було цілком зручно пересуватися, тільки створювалося враження, що ти — одночасно і маріонетка, і ляльковод. Робиш зусилля, щоб пересунути ногу, костюм посилює імпульс і рухає твою ногу за тебе.

— Сьогодні ми обійдемо територію бази, і ніхто не повинен виходити за периметр. — Правда, «кольт» капітан на костюм не причепив, хоча міг його носити під костюмом — в якості щасливого амулета. Але у його рукавичці знаходився пальцевий лазер, як і у нас усіх, але тільки його лазер напевно був заряджений.

Дотримуючись інтервалу не менше двох метрів один від одного, ми слідом за капітаном покинули пермопластову доріжку і ступили на гладку поверхню скелі. Ми з великою обережністю йшли близько години, розширюючи спіраль маршруту, поки не опинилися біля захисного периметра.

— Усім дивитися і слухати уважно! Зараз я підійду ось до того великого шматка льоду. — Це дійсно була велика крижана калюжа приблизно в двадцяти метрах від нас. — І покажу вам дещо, а ви запам'ятаєте гарненько, якщо хочете залишитися в живих.

Зробивши дюжину впевнених кроків, капітан опинився в районі крижаного озерця.

— Спочатку мені треба трохи підігріти ось цю скелю. Опустити фільтри!

Я притиснув важіль під лівою пахвою, і на екран мого відеоконвертора ковзнув світлофільтр. Капітан направив свій палець-лазер на шматок чорної скелі розміром з баскетбольний м'яч і коротко вдарив променем. Спалах відкинув нескінченно довгу тінь капітана кудись за наші спини. Скельний уламок розлетівся на димлячі осколки.

— Вони швидко остигають. — Капітан ступив уперед і підняв один такий осколок. — Його температура зараз близько двадцяти чи двадцяти п'яти за Кельвіном. Тепер дивіться — Він жбурнув «гарячий» уламок на поверхню льоду. Уламок скажено закрутився, поплив по льоду і вилетів на далеку скельну поверхню. Капітан кинув ще один, і з таким же результатом.

— Як ви знаєте, ви ізольовані не абсолютно. Температура цих камінчиків приблизно відповідає температурі підошов ваших костюмів. І якщо ви спробуєте встати на поверхню водневого льоду, з вами станеться те, що сталося з уламками скелі. Тільки от скеля — вона завжди була мертвою скелею, чого не скажеш про вас.

— Причина такої поведінки каменів — в утвореному між ним і льодом прошарку рідкого водню, всього в декілька молекул завтовшки. Тертя між скелею або вами і поверхнею льоду відсутнє зовсім. А якщо тертя відсутнє, то і стояти неможливо.

Приблизно через місяць тренувань в костюмі ви навчитеся — повинні будете навчитися — виживати при падінні. Але не зараз — у вас ще немає навичок. Дивіться на мене.

Капітан пригнувся і одним стрибком вистрибнув на лід. У повітрі майнули підошви, але капітан вправно перекинувся у польоті і приземлився на руки і коліна. Він зісковзнув з льоду на скелю і піднявся на ноги.

— Найголовніше — не дати вашим радіаторам стикнутися з замерзлим газом. Порівняно з льодом вони все одно, що горнило домни. Миттєвий вибух.

Після цього ми ще близько години бродили по території бази, а потім повернулися в житловий корпус. Вже пройшовши шлюз, необхідно було почекати ще деякий час, щоб костюми встигли прогрітися до «кімнатної температури» Хтось підійшов до мене і торкнувся шоломом мого шолома.

— Це ти, Вільям? — На шоломі у неї була напис «Маккой».

— Привіт, Оін. Щось сталося?

— Я просто хотіла запитати, з ким ти будеш сьогодні спати.

Вірно, я й забув. Списки тут не складали, кожен вибирав сусіда сам.

— Е… я, тобто я ще ні з ким не домовлявся. Якщо ти… то звичайно.

— Спасибі, Вільям. Бувай. — Я дивився їй услід. Якщо хтось і міг виглядати спокусливо навіть в боєкостюмі, так це Оін.

Кортес вирішив, що ми вже досить прогрілися, і повів нас в роздягальню. Кожен, задкуючи, завів свій костюм в належне гніздо і підключився до підзаряджаючого батареї джерела. (У боєкостюми була вмонтована автономна плутонієва батарея, якої вистачило б на кілька років, але нас привчали до ощадливості.) Зрештою всі благополучно підключили свої костюми і було дозволено виходити на світ божий: дев'яносто сім курчат, що вискакують з яскраво-зелених яєць. Було холодно, особливо це стосувалося боєкостюмів, тому ми дуже недисциплінованим натовпом кинулися до шафок з одягом.

Я натягнув туніку, штании та сандалії, але все одно тремтів від холоду. Я взяв свою чашку і став у чергу за порцією гарячої сої. Щоб зігрітися, усі в черзі стрибали на місці.

— Я-як… т-ти думаєш М-Мандела, ск-кільки з-зараз тут… градус-сів? — Це була Маккой.

— Н-навіть… знати… не хочу… — Я кинув стрибати і почав з усією можливою енергією розтиратися однією рукою, так як в іншій я тримав чашку.

— У всякому разі, не холодніше, ніж в Міссурі.

— Ух… хоч би… включили… обігрів… диявол їх забери…

Маленьким жінкам завжди доводиться найгірше. А Оін була у нас наймініатюрнішою, лялечка з осиковою талією, ледь п'яти футів зростом.

— Уже включили кондиціонер. Скоро прогріється.

— Хотіла б… я бути… такою здоровою, як ти. — А я потай радів, що все навпаки.

ГЛАВА 6

Втрати у нас почалися на третій день, коли ми тренувалися робити ями.

Враховуючи нашу енергоозброєність, копати лопатою або подібним інструментом довбати проморожений камінь Харона було б просто непрактично. І проте можна цілісінький день стріляти з гранатомета і не видовбати навіть окопу. Тому використовується пальцевий лазер. З його допомогою робиться заглибина, в неї вкладають заряд з годинниковим механізмом, а ви чим поскоріше забираєтеся в укриття. Укриття на Хароні — це проблема, якщо тільки ви не обзавелися ямою де-небудь поблизу.

Найскладніше в даній операції — це якраз встигнути втекти. Безпечною вважається відстань не менше сотні метрів від місця вибуху. Після включення годинникового механізму у вас є три хвилини часу. Але стрімголов бігти не рекомендується. Не на Хароні.

Нещасний випадок стався, коли ми робили дійсно солідну яму. Відповідну для підземного бункера. Для цього було потрібно зробити заглибину, потім спуститися на її дно, закласти ще один заряд і повторити операцію, тоді вийде яма потрібного розміру і глибини. Ми використовували детонатори з п'ятихвилинним уповільненням, але і цього часу ледь вистачало — вибиратися з кратера слід було з крайньою обережністю.

Вже всі встигли «викопати» подвійної глибини яму, крім мене і ще трьох осіб. Думаю, тільки тому ми дійсно уважно слідкували за подією, яка сталася з Бованович. Відстань між нами була метрів двісті. На екрані мого конвертора, включеного на сорок відсотків потужності, я бачив, як вона зникла за гребенем кратера. Після цього я тільки міг слухати її переговори з Кортесом.

— Я на дні, сержант. — Під час польових занять подібного роду радіо працювало тільки на прийом, виключаючи інструктора і виконуючого завдання.

— О'кей, пройди в центр і розчистити днище. Не поспішай. Ще не висмикуй кільце, поспішати тобі нікуди.

— Ясно, сержант.

Ми могли чути, як крихітним відлунням віддається шерех дрібних каменів, який проходив через підошви в костюм. Кілька хвилин вона мовчала.

— Дісталася дна. — Дихання у неї кілька почастішало.

— Лід чи скеля?

— Скеля. Зелена маса.

— Використовуй малу потужність. Один і дві десятих, дисперсія «чотири».

— Боже, сержант, я проколупуватиму цілий день.

— Можливо, але тільки в цій зеленій гидоті наявні кристали гідрату, від сильного жару полетять шматки. І нам нічого не залишиться, як тільки залишити в кратері твій холодний труп.

— О'кей, один і дві десятих. — Протилежний край кратера осяявся червоним відблиском лазерного променя.

— Коли дійдеш до глибини в метр, перейди на дисперсію «два».

На це було потрібно сімнадцять хвилин, три останні — на другій ступеня розсіювання. Уявляю, як втомилася у неї рука.

— Тепер відпочинь пару хвилин. Коли дно заглиблення перестане світитися, активуй детонатор і вкинь заряд. Потім виходь з кратера. Ясно? Часу у тебе повно.

— Ясно, сержант. Буду виходити.

Але в її голосі відчувалася напруга. Ще б, не щодня доводиться навшпиньках тікати від тахіонної бомбочки у двадцять мікротон. Кілька хвилин в динаміках чулося прискорене дихання.

— Готово. — Слабкий стук — це бомба упала на місце.

— Тепер не поспішай, обережно, у тебе цілих п'ять хвилин.

— Ага-а, п'ять. — Застукали камінчики про підошви її костюма. Спочатку регулярні, ці звуки потім, коли вона почала підійматися на гребінь, стали більш частими. І коли залишилося чотири хвилини…

— Зараза! — Довгий щось скребуть звук, стукіт камінчиків. — Ось зараза.

— Що сталося, рядовий?

— Зараза! — Тиша. — Паскудство!

— Рядовий Бованович, я питаю, що сталося.

— Я… чорт візьми, я застрягла… Ця паскудна нога… Та допоможіть хтось! Я не можу зрушити, я не можу… я…

— Мовчати! Як глибоко вона застрягла?

— Не можу витягнути, вона застрягла… моя нога… Допоможіть!

— Тоді допомагай руками, чорт забирай, штовхай руками! У тебе зусилля по тонні на кожну руку! — Залишалося три хвилини.

Вона перестала чортихатися і щось забурмотіла. Вона важко дихала.

— Я витягла її. Дві хвилини.

— Рухайся наскільки можеш швидко. — Голос у Кортеса був абсолютно позбавлений хвилювання.

За дев'яносто секунд до вибуху Бованович з'явилася над гребенем кратера. Вона виповзла на четверіньках, перевалившись через гребінь.

— Біжи… біжи, як можеш швидко…

Вона пробігла п'ять або шість кроків, впала, підвелася, кинулася бігти, знову впала, проїхавши кілька метрів, знову встала на ноги…

Здавалося, що вона встигне, але, ледь покривши тридцять метрів, вона витратила майже весь запас часу. Десять секунд…

— Досить, Бованович, — сказав тоді Кортес, — падай на живіт і не ворушись.

Але вона не почула або хотіла відбігти подалі і продовжувала мчати відчайдушними стрибками, і тут блиснув спалах. Донісся гуркіт, в самій верхній точці стрибка щось вдарило її ззаду, нижче потилиці. Обезголовлене тіло закрутилося в польоті, за ним потягнулася спіраль миттєво висохлої в пилюку крові. Чорно — червона стрічка легко осідала на грунт, і жодна людина не наступила на цю доріжку, поки ми збирали уламки каменю, щоб завалити спотворений труп біля її кінця.

Того вечора Кортес вечірніх занять не проводив і взагалі не показувався на нашій половині корпусу. Всі ми були особливо ввічливі один з одним, і ніхто не боявся говорити про те, що трапилося.

На ніч ми влаштувалися з Роджерс. Кожен намагався вибрати в сусіди знайомого товариша. Але Роджерс нічого не хотіла, тільки плакала, і я теж ледь не розридався.

ГЛАВА 7

— Вогнева група А, вперед!

Дванадцять людей нашої групи просувалися вперед, розтягнувшись ламаним ланцюгом, підходячи до бункера-симулятора. До нього було ще з кілометр через ретельно підготовлену смугу перешкод. Ми могли рухатися досить швидко, так як з нашого шляху прибрали весь лід, але навіть після десяти днів тренувань нас не вистачало на більше, ніж легкий біг підтюпцем.

Я ніс гранатомет з обоймою навчальних тахіонний гранат по десять мікротонн кожна. Пальцеві лазери у всіх були встановлені на 0,1 потужності, не небезпечніше, ніж ручний ліхтарик. Це була навчальна атака — бункер і захищаючий його робот коштували занадто багато, щоб використовувати їх лише один раз.

— Група Б, слідуйте за нами. Командири груп, приймайте командування.

Приблизно на половині шляху до бункера ми досягли скупчення валунів, і Поттер, наш груповий командир, сказала:

— Залягти в укриття.

Ми прилаштувалися за валунами і почекали на групу Б.

Ледь видимі в чорному камуфляжі боєкостюмів, дюжина чоловіків і жінок прослизнула повз нас. Ледь опинившись на відкритому просторі, вони взяли вліво. Тепер ми вже не могли їх бачити.

— Вогонь!

Круги червоного світла затанцювали на дистанції в половину «кидка» прямо перед нами, де ледве можна було розгледіти темну масу бункера. П'ятсот метрів — це межа для навчальних гранат, але я вирішив спробувати щастя. Я звів приціл із зображенням бункера, надав гранатомету кут у сорок п'ять градусів і грянув залпом з трьох гранат.

Бункер відповів вогнем ще до того, як мої гранати торкнулися грунту. Його автоматичні лазери не перевищували за потужністю наші, але при прямому влученні в людину її відеоконвертор вимикався і людина вважалася умовно мертвою до кінця маневрів. Автомат стріляв навмання. Нам в укритті валунів нічого не загрожувало.

Гранати вибухнули з фотографічно-яскравими спалахами метрах в тридцяти від бункера.

— Мандела! Я думала, ти вмієш поводитися з цією штукою!

— Чорт, Поттер, п'ятсот метрів — це межа. Як тільки підійдемо ближче, я його накрию.

— Звідти всякий накриє.

Я нічого не відповів. Не назавжди ж вона у нас командир. І до того ж, доки влада не стукнула їй в голову, вона була зовсім непоганим дівчиськом.

Оскільки метальник гранат одночасно вважався і помічником командира групи, я був «пристебнутий» до радіо Поттер і чув її переговори з групою Б.

— Поттер, тут Фрімен. Є втрати?

— Тут Поттер… ні, схоже, вони концентрують вогонь на тобі.

— Ага, ми втратили трьох. Зараз ми забралися в яму, приблизно в сотні метрів прямо перед вами. Можемо прикрити, як тільки будете готові.

— О'кей, давай. — Тихе клацання. — Група А, за мною. — Вона вислизнула з-за прикриття каменів і включила тьмяний рожевий маячок, вбудований під енергорезервуаром костюма. Я майже нічого не бачив, тому «перелизнув» свій конвертор на посилення «два». Зображення стало трохи туманним, але досить яскравим. Так, схоже, що бункер остаточно притис групу Б, і задає їм жару. Вони відповідали тільки лазерним вогнем, мабуть, вже втратили гранатометника.

— Поттер, тут Мандела. Може, ми візьмемо вогонь з групи Б частково на себе?

— Спочатку я знайду достатньо надійне укриття. Цей варіант вас влаштовує, рядовий? — На час маневрів Поттер була тимчасово підвищена в капрали.

Ми взяли вправо і залягли за масивом. Більшість наших сховалися тут же. Але деяким довелося впасти просто на грунт.

— Фрімен, тут Поттер.

— Поттер, це Сміті. Фрімен «виключився». Самоельс теж «виключився». Нас залишилося всього п'ятеро. Прикрийте нас, щоб ми…

— Гаразд, Сміті. — «Клац» — Група А, вогонь. Б потрапила у халепу.

Я обережно виглянув з-за скелі. По далекоміру до бункера було ще три з половиною сотні метрів. Неабияка відстань. Я спеціально взяв вище і випустив три гранати, потім спустив приціл градуси на два і випустив ще одну серію. Перші три гранати дали переліт метрів на двадцять, зате другий залп ліг прямо перед бункером. Я, намагаючись не змінювати кут прицілу, видав всю решту обойму, всі п'ятнадцять гранат.

Мені б сховатися за скелею і перезарядити магазин, але я хотів побачити, куди ляжуть ці п'ятнадцять, тому не відводив очей від бункера, на дотик відкриваючи новий магазин.

Коли в мене вдарив промінь лазера, екран конвертора осяяв сліпучий червоний спалах. Світло, як мені здалося, наскрізь пронизало мені череп, луною відбившись від задньої стінки. Усього кілька мілісекунд знадобилося конвертору, щоб під впливом перевантаження вимкнути зображення, але зелені круги довго ще довго танцювали у мене перед очима.

Оскільки я тепер вважався вбитим, моє радіо автоматично вимкнулося. Я повинен був залишатися на місці, поки учбовий бій не закінчиться. Я був абсолютно відрізаний від навколишнього (якщо не вважати, що боліла шкіра на обличчі, там, де його освітив спалах на екрані конвертора), і час тягнувся нескінченно. Нарешті чийсь шолом клацнув об мій шолом.

— Мандела, ти як? — Запитав голос Поттер.

— Перепрошую, помер від нудьги двадцять хвилин тому.

— Вставай і тримай мене за руку.

Я так і зробив, і ми потопали назад, до житлового корпусу. Це зайняло близько години. Всю зворотну дорогу вона більше нічого мені не сказала — звукові хвилі самий незручний спосіб комунікації, якщо на тобі боєкостюм, але, коли ми пройшли крізь шлюз і прогріли костюми, вона допомогла мені роздягтися. Я вже приготував себе до потоку дошкульних запитань, але, на мій подив, вона обхопила мене за шию і запечатала на моїх губах вологий поцілунок.

— Відмінний постріл, Мандела.

— Ну?

— Так ти не бачив? Ну звичайно ж… Твій останній залп — чотири прямих попадання. Автомат в бункері підняв лапки, і нам залишалося не поспішаючи пройти залишену відстань…

— Здорово. — Я почухав шкіру на обличчі під очима, почали відпадати лусочки. Поттер засміялася.

— Ой, ти би подивився на себе! Ти схожий…

— Весь бойовий склад, зібратися в лекційному залі. — Це був голос капітана. Як завжди, знову якісь похмурі новини.

Поттер подала мені туніку і сандалі. Зал знаходився одразу в кінці коридору. На дверях виступала ціла низка кнопок реєстраційного пристрою. Я натиснув кнопку поруч зі своїм ім'ям. Чотири прізвища були вже заклеєні чорною стрічкою. Всього чотири, не так уже й погано. Значить, на сьогоднішніх маневрах обійшлося без втрат.

Капітан сидів на лекційній платформі, і отже, відпадала щоденна дурниця зі «Встати! — Струнко!». Менш ніж за хвилину зал наповнився, м'який дзвін реєстратора засвідчив про присутність всього особового складу.

Капітан Скотт не встав з платформи.

— Сьогоднішні заняття пройшли досить добре. Ніхто не загинув, всупереч моїм побоюванням. У цьому відношенні мої побоювання виявилися помилковими, але тільки в цьому відношенні. Все інше нікуди не годиться.

Я радий, що ви досить дбаєте про власну безпеку, оскільки кожен з вас — це капіталовкладення в мільйон доларів плюс чверть людського життя. Але в цьому навчальному бою з дуже дурним роботом тридцять сім чоловік з вас примудрилися потрапити під лазерний вогонь і були вбиті — умовно. Так як мертві солдати не вимагають забезпечення, ви теж обійдетеся без даного забезпечення протягом трьох днів. Кожен «убитий» в сьогоднішньому бою буде отримувати тільки по два літри води і вітамінний раціон.

Вже навчені досвідом, ми не намагалися протестувати, хоча на деяких обличчях з'явився відповідний вираз, особливо на тих, які виділялися рожевим прямокутником запаленої шкіри навколо очей і обпаленими бровами.

— Мандела!

— Так, сер?

— У вас найсильніший опік на обличчі. Ваш відеоконвертор був встановлений на нейтральний режим?

— Ні, сер. Посилення «два».

Прокляття!

— Ясно. Хто був вашим груповим лідером сьогодні?

— Тимчасовий капрал Поттер, сер.

— Рядовий Поттер, ви наказували йому включити посилення?

— Сер, я… я не можу пригадати.

— Або не хочете. Зрозуміло. Що ж, для поліпшення пам'яті, думаю, можете приєднатися до «убитих». Це вас влаштує?

— Так, сер.

— Чудово. Всі «убиті» отримають сьогодні вечерю — і це їхня остання їжа на три доби, починаючи із завтрашнього дня. Які будуть питання? — Напевно, капітан вирішив пожартувати. — Питань немає. Розійдись.

Я постарався вибрати на вечерю саме калорійне на вигляд місиво і поставив тацю поруч з Поттер.

— Спасибі тобі, хоча даремно ти донкіхотствуєш.

— Нічого, я вже давно збиралася скинути кілька зайвих фунтів.

Щось я не помічав у Поттер зайвих фунтів.

— Я знаю одну непогану вправу для цього, — сказав я. Вона посміхнулася, не піднімаючи очей від свого підноса. — Ти уже вибрала сусіда?

— Ну, я збиралася, по правді, домовитися з Джефом.

— Тоді поквапся. Він, по-моєму, бажає Міеджіму.

— Чому б і ні? Її тут усі обожнюють.

— Не знаю. Напевно, нам варто було би поберегти сили. Все таки три дні без…

— Ну ж бо, перестань. — Я легенько почухав її руку. — Ми ж від самої Міссурі не були сусідами. А раптом я встиг навчитися чогось нового?

— Можливо. — Вона лукаво схилила голову в мою сторону. — Згодна.

Насправді дещо нове дізналася якраз вона. Новий фокус називався «французький штопор». Вона так і не сказала, хто її навчив. Я був би радий потиснути йому руку. Потім, коли до мене повернулася би сила.

ГЛАВА 8

Два тижні тренувань на базі «Майамі» коштували нам зрештою одинадцять життів. Дванадцять, якщо вважати Далквіса. Провести залишок життя на Хароні без руки і обох ніг — ненабагато краще смерті. Фостер загинув під обвалом, а у Фріленда щось відмовило у боєкостюмі, і він замерз раніше, ніж ми встигли втягти його в приміщення. Усіх інших із загиблих я знав не дуже добре. Але легше від цього не ставало. Смерть товаришів, схоже, більше лякала нас, ніж змушувала бути обережніше.

І ось ми на тіньовій стороні. Флаєр перевіз нас групами по двадцять чоловік і висадив біля звалених в купу обладнання та будматеріалів. Хтось розсудливо розташував їх на самій середині калюжі з гелію.

Щоб витягнути матеріали, нам довелося використовувати захвати-кішки. Вбрід пускатися було нерозсудливо, гелій розтікався по поверхні костюма, повз вгору, і до того ж не можна було дізнатися, що на дні: варто було ступити на водневий лід — і вашому щастю приходив кінець.

Я запропонував випарувати калюжу спільним вогнем лазерів, але десять хвилин концентрованого вогню не знизили рівень гелію в значній мірі. Він не хотів кипіти. Гелій занадто «текучий», тому випаровування могло мати місце тільки рівномірно по всій поверхні. Ніяких гарячих точок, ніяких бульбашок.

Ліхтарі нам використовувати заборонили, щоб «уникнути виявлення». Світла зірок цілком вистачало, якщо поставити відеоконвертор на третю або четверту сходинку посилення, але кожен ступінь означав втрату чіткості. При четвертій — пейзаж здавався поганою одноколірною гравюрою, і можна було прочитати ім'я на шоломах людей, тільки якщо стояти впритул.

Втім, нічого особливо цікавого навколо не спостерігалося. Малося з півдюжини середнього розміру метеоритних кратерів (майже врівень з краями заповнених гелієм), а на горизонті визирали якісь карликові гори. За консистенцією перемороженний грунт нагадував заледенілу павутину — на кожному кроці нога заглиблювалася в нього на півдюйма, разом з хрускотом. Моторошно набридало.

Майже весь день ми витратили на витягування наших матеріалів з калюжі гелію. Спали по черзі — стоячи, сидячи або лежачи на животі. Жодна з цих позицій не була мені до смаку, тому я не міг дочекатися закінчення складання бункера.

Ми не могли будувати бункер у ямі — він наповнився би гелієм. Отже, спершу потрібно було влаштувати спеціальну ізолюючу платформу, такий собі тришаровий бутерброд з пермопласту.

Я був підвищений тимчасово в капрали і командував групою з десяти чоловік. Ми переносили пермопластові листи — дві людини легко справлялися з таким листом, — коли один з моїх людей послизнувся і впав на спину.

— Прокляття, Сінгер, дивися під ноги. Саме таким ось способом вже вирушили на той світ пара людей.

— Пробачте, капрал. Я спіткнувся. Зачепився за щось.

— Дивись все ж. — Він благополучно піднявся на ноги і разом з напарником потягнув лист далі, потім повернувся за новим.

Я не забував поглядати за Сінгером. Через кілька хвилин він явно почав похитуватися, що не так-то просто в наших кибернетизированих обладунках.

— Сінгер! Коли віднесеш плиту, підійди до мене.

— О'кей. — Покінчивши із завданням, він підійшов.

— Дай-но я гляну на твої індикатори.

Я відкрив кришку на грудях його костюма, де знаходився медичний монітор. Температура тіла була на два градуси вище нормальної, частота пульсу і кров'яний тиск теж показували підвищені цифри. Але не до червоних секторів, втім.

— Погано себе почуваєш?

— Чорт, Мандела, я в нормі, просто втомився. Тому мені злегка не по собі.

Я викликав нашого доктора:

— Док, тут Мандела. Підскочте до нас на хвилину.

— А де ви? — Я помахав йому, і він попрямував до нас в обхід калюжі.

— Що сталося? — Я показав йому показники Сінгера.

Док вмів читать всі інші індикатори, не тільки термометр і тиск, тому деякий час обмірковував дані.

— Можу сказати тільки… що йому жарко.

— Чорт, я сам вам це міг би сказати, — пробурчав Сінгер.

— Може, нехай зброяр обдивиться його костюм. — У нас було два зброярі — вони пройшли мінітерміновий курс з конструкції боєкостюмів.

Я викликав Санчеса і наказав йому підійти до нас разом з інструментальною скринькою.

— Через пару хвилин, капрал. Ми тут тягнемо лист.

— Кинь його і давай швидко сюди. У мене з'явилося тривожне передчуття. Чекаючи зброяра, ми з доком оглянули костюм Сінгера.

— Ого — го, — сказав док Джонс, — подивись-но сюди — я зайшов з іншого боку і подивився. Дві пластини радіатора були погнуті.

— Що там? — Запитав Сінгер.

— Адже ти впав прямо на радіатор?

— Точно, капрал, це він. Щось погано працює.

— Думаю, він взагалі не працює, — сказав док.

Підійшов зі своєю валізою Санчес, і ми пояснили йому, що сталося. Він глянув на радіатор, вставив у гнізда пару контактних затискачів, і на індикаторі приладу в саквояжі висвітився ряд цифр. Не знаю, що вони означали, тільки там було вісім знаків після нуля. Почулося тихе клацання. Це Санчес включився на мою особисту частоту.

— Капрал, цьому хлопцеві кінець.

— Що? Ти не можеш полагодити цю штуку?

— Можливо, і зміг би. Але тільки, якщо б розібрав її. Але розібрати…

— Гей, Санчес? — Це заговорив Сінгер на загальній частоті. — Ти зрозумів, що з нею? — Він важко дихав. — «Клац».

— Спокійно, хлопець, ми розбираємося. Протримайся до збірки і герметизації бункера. — «Клац» — А тут не впораюся, потрібно його розібрати.

— У тебе ж є запасний костюм?

— Навіть два «безрозмірного» типу. Але де ж ми… як…..

— Так. Підігрій один костюм. — Я включив загальну частоту. — Сінгер, тобі доведеться поміняти костюм.

У Санчеса є запасний, але щоб ти міг переодягнутися, ми навколо тебе побудуємо будиночок. Зрозумів?

— Мгм.

— Дивись, ми зробимо коробку, а ти будеш всередині, і підключимо її до установки життєзабезпечення. І ти зможеш дихати, поки будеш переодягатися.

— Ніби як… трохи важкувато… для мене.

— Та ні, дивись, тобі буде потрібно тільки…

— Я в порядку, тільки дайте мені відпочити…

Я підхопив його під руку і потягнув до споруджуваного бункера. Його здорово похитувало. Док взяв його під другу руку, і ми вдвох утримували його від падіння.

— Капрал Хоу, тут капрал Мандела. — Хоу відповідала за життєзабезпечення.

— Провалюй, я зайнята.

— Зараз ми додамо тобі роботи. — Я змалював їй проблему. Поки її група поспішила переналаштувати СЖБ — нам були потрібні тільки повітропровід і нагрівач, — я наказав своїм людям притягти шматки пермопласту, з якого мав бути побудований ящик для Сінгера, і запасний костюм. Ящик повинен був виглядати на зразок величезної труни метр заввишки і шість метрів завдовжки.

Ми опустили запасний костюм на плиту, якій належало стати потім «труною».

— Ну давай, Сінгер, вкладайся. — Немає відповіді. — Сінгер, довгий. — Мовчання.

— Сінгер!

Сінгер не рушав з місця. Док Джоунс перевірив його індикатор. Він був в непритомності.

Шалено заметушилися думки. У ящику могла би поміститися ще одна людина.

— Допоможи — но мені. — Я взяв Сінгера під руки, а док взяв за ноги, і ми обережно поклали його в ногах біля запасного костюма.

Потім ліг я сам, вже на костюм.

— Так, закривайте.

— Послухай, Мандела, цим маю зайнятися я.

— Ідіть ви, док. Мій чоловік, моя робота. — Ну і видав же я. Вільям Мандела — герой космосу!

Пермопластову плиту поставили на ребро — в ній вже проробили два отвори для виведення і введення трубопроводів СЖБ і почали приварювати її до днища ящика. На Землі замість вузькоспрямованого лазерного променя використовується клей, але тут з рідин в наявності був тільки гелій, а він має безліч цікавих властивостей, за винятком клейкості.

Приблизно хвилин через десять нас вже «замурували». Я відчув, як завібрувала включена СЖБ, і запалив нашоломний ліхтар — перший раз за весь час з самого початку висадки на тіньовій стороні. Від світла перед очима затанцювали пурпурні плями.

— Мандела, це Хоу. Залишайся всередині костюма ще дві —три хвилини. Ми нагнітаємо гаряче повітря, але назад воно майже що тече.

Пурпурні цятки поступово зникли.

— Порядок, можеш вилазити, хоча там ще холоднувато. — Я розкрив костюм. До кінця він не розкрився, але я без особливих клопотів вибрався назовні. Поверхня костюма була ще досить холодною, достатньою мірою, щоб залишити на ній по шматку шкіри з долонь і сідниць, поки я вужем викручувався з нього.

Щоб дістатися до Сінгера, довелося повзти, але ногами вперед. Ліхтарик на шоломі давав зовсім мало світла. Коли я розсунув костюм Сінгера, в обличчя мені вдарив потік гарячого смердючого повітря. У тьмяному світлі шкіра Сінгера здавалася темно-червоною і усіяною плямами. Дихав він неглибоко, і биття серця відчутно почастішало.

Спершу я від'єднав відвідні трубки — заняття не з приємних, — потім біосенсори, а потім довелося повозитися, поки не вивільнив його руки з рукавів.

Куди як просто, якщо можеш витягнути руку самостійно. Поворот туди, поворот сюди — ось рука вже вільна. Зовсім інша справа, якщо витягаєш чужу руку. Доводилося згинати Сінгеру руку, потім з-під низу дотягуватися до рукава і тягнути за рукав, а спробуйте-но поворушити боєкостюмом — силонька потрібна.

Коли я звільнив йому одну руку, все пішло вже легше. Я просто проповз вперед, і потягнув його за вільну руку. Сінгер виліз з боєкостюма, немов устриця з раковини.

Я розстебнув запасний костюм і, неабияк помучившись, примудрився всунути ноги Сінгера в «штанини». Начепив біосенсори і приєднав передню відвідну трубку. Другою трубкою нехай займеться потім сам, це справа складна. У енний раз я порадів, що народився чоловіком, жінкам доводилося мати справу з двома цими проклятими друзями «водопровідника» замість всього лише одного плюс звичайний шланг.

Руки в «рукави» я вставляти не став — костюм непридатний для будь-якої роботи, підсилювачі потрібно налаштовувати індивідуально для кожного господаря.

Повіки у нього здригнулися.

— Ман… дела. Де… чорт…

Я пояснив йому не поспішаючи, і він, схоже, все в основному зрозумів.

— Тепер я закрию твій костюм і залізу назад у свій. Люди зовні розкриють торець цієї штуки, і я витягну тебе. Зрозумів?

Він кивнув. Дивно це виглядало, адже навіть коли киваєш або знизуєш плечима всередині костюма, це нікому нічого не говорить.

Я вповз назад у свій костюм, причепив всі аксесуари і включився на загальну частоту.

— Док, думаю, він в порядку. Тепер виймайте нас.

— Зараз почнемо. — Це голос Хоу.

СЖБ змінила гудіння на кудкудакання, потім забурчав насос, яким викачували повітря із «саркофага», щоб уникнути вибуху.

Один з кутів торцевої плити засвітився червоним, потім білим, і, нарешті, яскравий малиновий промінь пронизав стінку, появившись всього у футі від моєї голови. Я відсунувся, наскільки міг. Промінь обійшов кути плити, і кінець короба повільно відвалився, потягнувши за собою нитки розплавленого пермопласта.

— Мандела, почекай, поки пласт затвердіє.

— Санчес, я ще не такий дурний.

— Ану, тримай. — Хтось кинув мені мотузку. Правильно, це розумніше, ніж тягнути Сінгера самостійно. Я зробив петлю і просунув її під руками Сінгера, зав'язавши кінці у нього на потилиці. Потім я виліз назовні, щоб допомагати їм тягнути: вже з дюжину хлопців вишикувалися в лінію, готові взятися за мотузку.

Сінгер благополучно був витягнутий і, поки док Джонс перевіряв його свідчення, вже зміг сісти. Всі мене вітали і ставили питання, як раптом Хоу крикнула: «Дивіться!» І показала в бік горизонту.

Корабель, абсолютно чорний, швидко наближався. Я ледве встиг подумати, що це нечесно, вони не повинні були атакувати до кількох останніх днів, а корабель був уже над нами.

ГЛАВА 9

Ми всі інстинктивно попадали на грунт, але корабель не став атакувати. Він востаннє вистрілив гальмівними двигунами і опустився на лижі — шасі. На них він і покотився, поки не завмер біля самого будівельного майданчика.

Всі вже зрозуміли, в чому справа, і обступили корабель, коли з нього вийшли двоє.

Знайомий голос затріщав на загальній частоті;

— Ви всі бачили, як ми наближалися, і жоден з вас не спробував відповісти вогнем. Це нічого не дало б, але вже знаменувало б присутність до певної міри бойового духу. Ви тут пробудете ще тиждень, поки відбудеться справжня атака, і ми — сержант і я, — подбаємо, щоб ви проявили трохи більше бажання вижити. Виконуючий обов'язки сержанта Поттер!

— Тут, сер.

— Дайте мені групу в дванадцять чоловік, розвантажите машину. Ми привезли сотню робоснарядів для вправ у стрільбі, так що у вас, можливо, ще буде шанс, коли з'явиться справжня мета.

— Приступайте негайно. Через півгодини корабель повертається на «Майамі».

Я спеціально засік час — насправді корабель полетів через сорок хвилин.

Присутність сержанта і капітана нічого в принципі не змінювало, ми як і раніше могли покладатися тільки на себе, офіцери тільки спостерігали.

Після того як була споруджена ізолююча платформа, треба було всього двадцять чотири години, щоб добудувати бункер. Це була сіра, довгаста будова, деяку різноманітність в обриси вносили вікна і півкругла поверхня вхідного шлюзу. На даху був встановлений в шарнірному гнізді гігаватний лазер. Оператор, якщо хочете, то «гармаш», повинен був сидіти у своєму кріслі і тримати спуски в кожній руці. Поки він тримає спуски, лазер не стрілятиме. Якщо він випустить їх, лазер автоматично націлюватиметься на будь-який рухомий об'єкт в полі видимості і відкриє вогонь. Попереднє виявлення об'єкта і прицілювання проводилися за допомогою антени кілометрової висоти, що піднімалася за бункером.

Тільки така система могла виявитися дійсно ефективною, враховуючи близький горизонт і повільні людські рефлекси. Повністю покластися на автоматику було неможливо, тому що, теоретично, могли наближатися і не ворожі кораблі.

Керуючий прицілюванням і вогнем комп'ютер міг впоратися з дванадцятьма цілями, що з'явилися одночасно, і вразити їх всі за півсекунди (перший постріл — по найбільшій цілі).

Установку частково прикривав від ворожого вогню ефективний термовідбивний екран. Незахищеним залишався тільки оператор. Вісімдесят чоловік в бункері, один — на даху, прикриває інших. Улюблена армією арифметика.

По завершенні будівництва бункеру половина нашого складу постійно перебувала всередині, по черзі чергуючи біля лазера, в той час як інші йшли на польові заняття.

Приблизно в чотирьох «кидках» від бункера знаходилося велике «озеро» замерзлого водню. Одне з наших занять — з найбільш важливих — було віддано тренуванню вміння пересуватися по цій небезпечній речовині.

Все виявилося досить просто. Якщо стояти на водневому льоду неможливо, то опускайтеся на живіт і ковзайте.

Якщо хто-небудь може дати вам первинний поштовх, то зі стартом немає проблем. В іншому випадку вам доводилося сукати ногами і руками, повільно просуваючись вперед серією невеликих підстрибувань. Набравши швидкість, ви продовжували рухатися, поки не виїжджали за межі «льоду». Напрямок ковзання можна було в деякій мірі змінювати, гальмуючи ногою чи рукою з відповідної сторони. Але повністю зупинитися таким чином було неможливо. Тому розсудливо було занадто не розганятися і, прибуваючи в кінцевий пункт, не давати шолому поглинути всю енергію гальмування.

Ми повторили вже знайому по сонячній стороні програму навчання: стрільба, робота з вибухівкою, навчальні атаки. Ми також через нерегулярні проміжки часу запускали робоснаряди у бік бункера. Таким чином, десять чи п'ятнадцять разів на день «оператор-гармаш» демонстрував своє мистецтво запускати лазер, ледь загорявся попереджуючий індикатор. Я теж відчергував свої чотири години, як і всі інші, спершу хвилювався, але тільки до першої атаки, коли я зрозумів, що нічого особливого тут немає. Спалахнув індикатор, я опустив важелі, комп'ютер націлив гармату, і ледь-ледь снаряд з'явився над горизонтом… «Дзень»!.. Райдужний спалах, бризки розплавленого металу. Загалом, нічого особливого. Таким чином, ніхто з нас не турбувався щодо майбутнього «випускного іспиту», розсудивши, що нічого нового нам не запропонують.

Базу «Майамі» атакували на тридцятий день, вистріливши одночасно два снаряди з протилежних точок горизонту, приблизно на сорока кілометрах на секунду. Лазер випарував першу ціль без зусиль, але другий снаряд знаходився вже у восьми кілометрах від бункера, коли його дістав промінь. Я по чистій випадковості дивився в бік бункера, коли це почалося, інакше нічого би і не помітив.

Вибух другого снаряда послав потік розпечених осколків прямо в бік бункера. У будівлю потрапило одинадцять з них, і ось, як потім вдалося встановити, що сталося: першою жертвою стала Міеджіма, загальна улюблениця Міеджіма. Її вдарило в спину і в голову, вона померла миттєво. Повітря вийшло крізь пробоїни, зник тиск, установка життєзабезпечення пішла в рознос. Фрідман стояв якраз перед основним розтрубом кондиціонера, і потік повітря кинув його на протилежну стіну з такою силою, що він втратив свідомість. Він помер від задухи раніше, ніж його встигли вкласти в костюм.

Всі інші змогли, долаючи повітряний вихор, дістатися до своїх боєкостюмів, але костюм у Гарсії виявився пробитим і нічим йому не допоміг.

До того часу, коли ми дісталися до бункера, вони вже вимкнули СЖБ і заварювали пробоїни в стінах. Якийсь хлопець намагався прибрати з підлоги невпізнанну масу, яка колись була Міеджімою. Його душили напади нудоти і сльози. Гарсію і Фрідмана вже винесли назовні, щоб поховати. Капітан сам очолював групу ремонтників. Сержант Кортес відвів схлипуючого хлопця в кут і сам зайнявся збиранням останків Міеджіми. Він нікому не наказав допомогти, і ніхто добровільно не зголосився.

ГЛАВА 10

У якості «випускного іспиту» нас досить безцеремонно заштовхали в корабель — «Надію Землі», той самий, на якому ми прибули на Харон, — і відправили на Старгейт з прискоренням трохи більше одного g.

Переліт здавався нескінченним, майже шість місяців суб'єктивного часу, і страшенно нудним, хоча і не таким костоломним, як в перший раз. Капітан Скотт змушував нас повторювати весь курс навчання — усно, день за днем, і ще ми робили зарядку до повного колективного отупіння.

Старгейт-1 дуже скидався на тіньову сторону Харо, тільки в гіршу сторону. База на Старгейті була за розмірами менша, ніж «Маямі», тільки трохи перевершувала наш бункер на тіньовій стороні, і ми повинні були провести там тиждень, допомагаючи гарнізону розширити житлові приміщення. Всі вони нам дуже зраділи, особливо дві представниці слабкої статі, що виглядали трохи стомлено.

Ми стовпилися в невеликому залі їдальні, де підполковник Вільямсон, командуючий базою Старгейт-1, повідомив нам несподівані новини.

— Сідайте зручніше. Ей, злізь зі столу, місця і на підлозі вистачає. У мене вже є деяке уявлення про те, чим ви займалися на Хароні. Не скажу, що час було витрачено даремно, але там, куди вас направлять, все буде зовсім не так. Там буде тепліше.

Він зробив паузу, щоб всі переварили почуте.

— Альфа Візничого, перший з виявлених колапсарів, обертається навколо звичайної зірки Епсилон, у сузір'ї Візничого. Період обертання — двадцять сім років. Ворожа база знаходиться не на вхідній планеті колапсара, а на одній з планет Епсилона. Про неї відомо не так вже й багато. Ми знаємо тільки, що період її обертання навколо Епсилон 745 днів, розміри її складають приблизно три чверті земних, її альбедо — 0,8, отже велика ймовірність, що вона вкрита хмарами. Яка температура на поверхні, точно сказати не можна, але, судячи по відстані до Епсилон, там тепліше, ніж на Землі. Звичайно, не можна сказати заздалегідь, де вам доведеться вести бойові дії — на сонячній або тіньовій стороні, на екваторі або на полюсі. Навряд чи атмосфера виявиться придатною для дихання, так що ви будете залишатися всередині костюмів.

Ну ось, тепер ви знаєте про це місце рівно стільки, скільки знаю я. Питання є?

— Сер, — простягнув Стейн, — ми вже знаємо, куди направляють. А що ми там повинні будемо робити — хто-небудь знає?

Вільямсон знизав плечима.

— Це залежить від вашого капітана, сержанта, і капітана «Надії Землі», а також логічного комп'ютера «Надії». Зараз у нас просто не вистачає даних, щоб накидати навіть начорно програму дій. Можливо, вас чекає важкий бій, а можливо — тільки приємна прогулянка, якщо раптом тельціани запропонують перемир'я. — Сержант Кортес пирхнув —… У такому випадку ви будете нашим «м'язом» — представниками нашої сили на переговорах. — Майор докірливо подивився на сержанта: — Ніхто не може цього сказати заздалегідь.

Увечері вибухнула ціла оргія. З боку, можливо, це виглядало кумедно, але спробуйте заснути посеред буйно — веселого пікніка. Єдине досить велике приміщення, здатне вмістити нас всіх на ніч, — їдальню — розгородили кількома простирадлами, створивши ілюзію, так би мовити, інтимної обстановки, після чого вісімнадцять вмираючих без жіночої ласки чоловіків гарнізону Старгейт були спущені з повідків. Природно, наші жінки, відповідно до армійських звичаїв (і законів) проявили достатньо доброзичливості і поступливості, хоча єдине, чого вони дійсно бажали, так це спокійно заснути на надійному покритті підлоги бази.

Вісімнадцять старгейтовців, очевидно, намагалися витягти з обставин максимум вигоди для себе і влаштували вражаючий спектакль (принаймні, в чисто кількісному відношенні). Деякі з них навіть вели рахунок і підбадьорювали найбільш обдарованих представників. Думаю, це саме підходяще слово.

Наступного ранку — як і в усі інші дні нашого перебування на Старгейті-1, — ми вибралися з мішків і, влізши в костюми, вирушили назовні, пристроювати «нове крило» до будівлі бази. У свій час Старгейт стане штаб-квартирою нашого командування, з персоналом в декілька тисяч чоловік, і буде охоронятися дюжиною важких крейсерів класу «Надії». А коли ми туди прибули, це була лише жменька людей (двадцять чоловік) і два бараки, а коли ми відлітали, там як і раніше залишалася жменька людей (у тому ж складі) і чотири бараки. Спорудження нових бункерів навряд чи можна було назвати роботою в порівнянні з умовами на тіньовій стороні Харона. У нас було достатньо світла, і працювали ми тільки по вісім годин. І ніяких робоснарядів в якості фінальної перевірки наших навичок.

Тому ми не дуже раділи, повертаючись в човнику на борт «Надії» (хоч деякі з найбільш популярних представниць прекрасної статі заявили, що непогано і справді трохи перепочити).

Позаду залишався останній безпечний пункт нашого маршруту, попереду ж чекала зустріч з тельціанами. І, як зауважив майор Вільямсон ще в перший день, «ніхто не може сказати заздалегідь, чим це скінчиться».

Більшість з нас без особливого захоплення дивилися на перспективу колапсарного стрибка. Нас запевнили, що ми взагалі нічого не відчуємо, вільне падіння — ось і все.

Мене це пояснення не задовольнило. Як студент фізичного факультету, я прослухав звичайний курс з теорії відносності та теорії гравітації. Правда, тоді у нас було дуже мало дійсних даних, Старгейт був відкритий, коли я вже закінчував навчання. Але математична модель представлялася цілком ясною.

Колапсар Старгейт являв собою ідеальну сферу трьох кілометрів у діаметрі. Він перебував у стані гравітаційного колапсу, що означало — його поверхня падає до центру колапсара майже зі світловою швидкістю. Але падає вона вічно, теорія відносності, принаймні, надає колапсару ілюзію дійсного існування в даному місці. Взагалі вся реальність стає не такою вже реальною, коли ви вивчаєте загальну теорію відносності. Або буддизм. Або вас забирають в армію.

Як би там не було, а з теорії виходило, що в певній точці простору могло вийти так, що ніс нашого корабля знаходився б майже над поверхнею колапсара, а корма десь в кілометрі позаду. З нашої точки зору в будь-якому нормальному всесвіті це викличе такі перепади напруг, що корабель миттєво розвалиться на шматки, і ми всі станемо ще одним мільйоном кілограмів хаотичної матерії на теоретично існуючій поверхні колапсара, і понесемося в нікуди на весь проміжок вічності, або будемо падати до центра колапсара всю наступну трильйонну частку секунди. Словом, кожен вибирає точку відліку за смаком.

Але все вийшло, як нам і говорили. Ми стартували з вхідної планети, — це і був, власне, Старгейт-1, — зробили кілька курсових корекцій, а потім перейшли у вільне падіння протягом декількох наступних годин.

Потім задзвонив сигнал, подвійне перевантаження втиснуло нас в подушки ліжок. Ми перебували вже на ворожій території.

ГЛАВА 11

Ми гальмувалися на подвійному прискоренні вже дев'ять днів, коли битва розпочалася. Розпластані на ліжках, ми тільки й відчули, що два слабких поштовхи — це наш крейсер вистрілив ракетами. Приблизно через вісім годин закаркав інтерком.

— Увага, екіпажу. Говорить капітан Квінсана, — пілот був всього лише лейтенантом, але йому дозволялося називати себе капітаном на борту корабля, де він за значенням перевершував всіх нас, навіть капітана Скотта. — І ви, в трюмі, теж слухайте.

Тільки що за допомогою двох ракет по п'ятдесят гігатонн кожна ми знищили ворожий корабель і інший об'єкт, запущений цим кораблем в нашу сторону, приблизно за три мікросекунди до цього.

Ворожий корабель намагався перехопити нас протягом останніх 179 годин, час бортовий. У момент ураження він рухався майже з половиною світлової щодо Альфи і знаходився всього в трьох астрономічних одиницях від «Надії». Він рухався з О,47 щодо нас. Отже, ми зіткнулися би — зійшлися! — приблизно через дев'ять годин. Ракети були випущені в 07.29 по бортовому часу і знищили ворожий корабель о 15.40, обидві тахіонні бомби здетонували на дистанції в тисячі «кидків» від мети.

Самі ракети представляли собою обмежено керовані тахіонні бомби. Будучи запущеними, вони прискорювалися на постійних 100 g і рухалися на субсвітловій швидкості, поки маса ворожого корабля автоматично не детонувала їх.

— Нової зустрічі з ворожими кораблями ми не очікуємо. Наша швидкість щодо Альфи знизиться до нуля через п'ять годин. Потім ми почнемо зворотне прискорення. Це займе двадцять сім днів.

Загальні зітхання і похмурі прокльони. Все це нам вже було відомо, то якого диявола ще раз повторювати?

Таким чином, через ще один місяць фізичних вправ при постійних двох g ми отримали можливість вперше поглянути на планету, яку нам належало атакувати. — Прибульці з космосу, так точно, сер.

Вона виглядала як сліпучий білий півмісяць, що чекав нас у двох астрономічних одиницях від Епсилон. Ще за п'ятдесят астрономічних одиниць капітан визначив місце розташування тельціанської бази, і тепер ми наближалися по широкій дузі, виходячи їм у тил, маса планети закривала нас від виявлення. Хоч вони все одно нас виявили і зробили три попереджувальних удари ракетами, це тільки додало нам пильності. Ми були у відносній безпеці, принаймні до того часу, коли висадимось на поверхню. Тоді це можна буде сказати тільки про корабель і його екіпаж.

Оскільки планета оберталася досить повільно — один раз за десять з половиною земних діб, — стаціонарна орбіта для корабля повинна була знаходитися на висоті 150 000 кілометрів. Тих, хто залишався на кораблі, захищали 6000 кілометрів каменю і 90 000 миль порожнечі, що відокремлювали їх від ворога. Але це означало секундне запізнення при обміні сигналами між десантною командою і бойовим комп'ютером на кораблі. Поки нейтринний імпульс проповзе туди і назад, від людини залишиться мокре місце.

Нам був даний не надто детальний наказ атакувати базу тельціан і захопити її, нанести при цьому якомога менше руйнувань і взяти «язика». Принаймні одного. Ні в якому разі ми не могли допустити захоплення в полон наших людей. У кінцевому підсумку ми й не могли б здатися: всього один імпульс з корабельного бойового комп'ютера — і частка плутонію в батареї вашого костюма віддасть енергію ділення своїх ядер з лише одновідсотковою ефективністю, а ви перетворитеся на ніщо інше, як згусток дуже гарячої плазми.

Ми зайняли місця в шести посадочних катерах — взвод по дванадцять чоловік у кожному — і на восьми g залишили борт «Надії». Кожен катер повинен був опускатися своїм, абсолютно випадковим маршрутом, поки всі разом ми не зберемося в точці зустрічі, за 108 «кидків» від бази тельціан. Одночасно з «Надії» випустили ще чотирнадцять робоснарядів, щоб привести в замішання ворожу систему протиракетної оборони.

Посадка пройшла майже ідеально. Один катер незначно постраждав, ворожий снаряд випарував частину захисного екрану на одній стороні корпусу, але катер як і раніше міг виконувати завдання, довелося тільки знизити швидкість, увійшовши в атмосферу.

Ми ретельно пройшли по всіх зигзагах прокладеного комп'ютером маршруту і першими виявилися в точці зустрічі. Тільки ця точка, як виявилося, перебувала на глибині чотирьох кілометрів.

Я майже власними вухами чув, як стратегічна машина в 90 000 миль над нами скрегоче розумовими шестерінками, вносячи поправки у свої блоки пам'яті. Ми ж продовжували діяти, як ніби йшли на звичайну посадку на твердому грунті: гальмівні двигуни заревіли, висунулися полози шасі, удар об воду, ще удар, підскок, удар, занурення.

Можливо, було б розумно продовжити занурення і опуститися на дно, але корпус міг не витримати тиску води. Разом з нами в катері знаходився і сержант Кортес.

— Сержант, скажіть, хай комп'ютер щось зробить. Ми просто…

— Заткнись, Мандела. Мовчи і сподівайся на Бога. — Він сказав «Бога» абсолютно так само, як казав слово «рядовий» або «писок».

Щось голосно забулькало, потім булькання повторилося ще раз, і я відчув, як спинка крісла злегка натискає мені на спину: корабель піднімався.

— Надувні поплавки? — Кортес не зволив відповісти. Бо сам не знав.

Але це й справді були надувні поплавки. Ми піднялися майже до самої поверхні — до неї лишилося десять— п'ятнадцять метрів, і там зависли. Крізь ілюмінатор було видно, як ртутним блиском мерехтить над нами водяна поверхня. Цікаво, подумав я, як це бути рибою і мати ясно видимий кордон над твоїм світом?

Я бачив, як у воду плюхнувся ще один катер. У хмарі повітряних бульбашок він почав повільно занурюватися хвостом вперед, поки під кожним дельтавидним крилом не здулися мішки поплавків. Після цього він піднявся до нашого рівня і теж завмер.

— Говорить капітан Скотт. Слухайте уважно. Берег знаходиться в двадцяти восьми кілометрах від нашого місцезнаходження в напрямку бази противника. На берег вас доставить катер. Далі ви будете просуватися самостійно.

Не так вже й погано, хіба що доведеться топати вісімдесят «кидків» до тельціанської бази, яку належить осадити і взяти.

У поплавки додали повітря, ми вилетіли на поверхню і катери без особливого поспіху, розвернувшись ланцюгом, полетіли до берега. Це зайняло кілька хвилин. Коли катер, проскреготавши по кам'янистому березі, нарешті завмер, я почув гудіння насосів, що вирівнювали різницю тиску в кабіні і зовні. За мить поруч з моїм кріслом відкрився вихідний люк лазу.

Я викотився на крило нашої машини і зістрибнув на землю. Десять секунд на пошук укриття — я помчав по пухкій гальці пляжу до лінії «дерев» — якихось блакитно-зелених, кривуватих і обтиканих голками кущах, розкиданих досить рідко. Пірнувши в колючкувату масу, я обернувся і побачив, як злітають катери. Насправді злетіли робоснаряди — піднявшись на сотню метрів, вони з оглушливим гуркотом рвонули геть в різних напрямках. Справжні катери тихенько сповзли назад під воду. Що ж, можливо, це непогана ідея.

Не можна сказати, що планета була дуже вже приваблива, але одне було напевне — тут куди краще, ніж у тому кріогенному пеклі, для якого нас готували. Небо було сріблясто-сірим, тьмяним і монотонним, над морем воно зливалося з туманом, і неможливо було сказати, де закінчується небо і починається вода. Невеликі хвилі лизали чорну гальку берега, при місцевій гравітації, складаючій три чверті земної, вони напливали і відкочувалися повільно і граціозно. Навіть з відстані в п'ятдесят метрів шерех мільйонів камінчиків, які перекочувалися, голосно відлунював у вухах.

Температура повітря була 79 градусів по Цельсію — але навіть при місцевому, зниженому в порівнянні з Землею, тиску, море ще не кипіло. Струмки пари піднімалися до неба в тому місці, де хвилі зустрічалися з берегом. Як довго виживе тут людина, не захищена боєкостюмом? Від чого вона загине швидше — від спеки або від нестачі кисню (одна восьма від земного)? Або її вб'ють невідомі мікроорганізми?

— Говорить Кортес. Всім зібратися навколо мене. — Він стояв трохи лівіше і описував рукою кола над головою. Я покрокував до нього крізь кущі. Вони виявилися ламкими, неміцними і несподівано сухими для такої вологої атмосфери. Хорошого укриття з них не вийде.

— Наш напрямок — 5 градусів на північний схід. Попереду перший взвод. Другий і третій послідують з інтервалом у двадцять метрів ліворуч і праворуч. Сьомий, командний взвод, піде в центрі. П'ятий і шостий утворюють дугоподібний ар'єргардний фланг. Все ясно? — Ще б, маневр «наконечник», ми могли зробити його навіть із закритими очима. — Добре. Пішли.

Я був у сьомому, командному взводі. Капітан Скотт призначив мене туди не тому, що я повинен був віддавати якісь команди, а через мою освіту — я вивчав фізику.

Командний взвод був імовірно найбезпечнішим місцем, що прикривалося шістьма іншими взводами. Всі, хто був у нього призначений, мали, отже, тактичну цінність і повинні були залишатися в живих довше, ніж інші. Кортес координував накази. Чавес повинен був усувати неполадки в боєкостюмах. Наш старший лікар, док Джонс (єдиний серед нас, хто мав ступінь доктора медицини), теж був тут, як і Теодополіс, радіоінженер, наша сполучна ланка з капітаном, який вважав за краще залишитися на орбіті.

Всі решта були приписані до командної групи завдяки спеціальним знанням або особливим талантам. Перед лицем невідомого супротивника не можна було сказати заздалегідь, що може стати в нагоді. Я, наприклад, мав деякі знання у фізиці. Роджерс — з біології. Тейт вивчав хімію. Хоу давала сто відсотків правильних відповідей на будь-якому тесті на телепатичні здібності. Бор був поліглотом, побіжно говорив на двадцяти восьми мовах, використовуючи ідіоми. Талант Петрова полягав у тому, що в його психіці не було виявлено і одного грама ксенофобії. Ктінг був майстерним акробатом. «Щасливчик» Холлістер відрізнявся незвичайними здібностями робити гроші і, крім того, теж виявляв телепатичну чутливість.

ГЛАВА 12

Спочатку ми використовували «джунглеву» комбінацію наших камуфляжних систем. Але місцеві джунглі були аж надто анемічні, і ми скидалися на підозрілий натовп арлекінів, які пробираються крізь ліс. Кортес наказав переключитися на чорний колір, але стало ще гірше, тому що світло Епсилона приходило рівномірно з усього неба і тіней тут не було. Зрештою ми зупинилися на рудуватій «пустельній» комбінації.

Чим далі ми віддалялися на північ від морського узбережжя, тим помітніше змінювався характер місцевості. Шипасті стебла, — думаю, можна назвати їх деревами, — стали малочисельніші, але збільшилися в розмірах і були вже не такими крихкими. Стовбур у кожного такого дерева був обплутаний чимось на зразок виноградних лоз того ж зеленувато-блакитного кольору, які розповзалися в усі сторони, утворюючи сплющений конус метрів до десяти в діаметрі. На вершині кожного дерева містилася досить ніжна на вигляд зелена квітка величиною приблизно з людську голову.

Трава з'явилася в п'яти «кидках» від моря. Трава, схоже, з повною повагою ставилася до «права власності» дерев на землю і залишала навколо кожного стебла і його конуса переплутаних лоз смужку голої землі На кордоні цієї смужки трава росла невисокою і ніжною. Чим далі від дерева, тим трава ставала вище, поки на особливо великих відкритих просторах не досягала людині до плеча. Трава мала світліший відтінок, ніж дерева і лози, і здавалася більш зеленою. Ми переключили камуфляж костюмів на яскраво-зелений, що використовувався на Хароні для максимальної видимості. Тепер, тримаючись в самій високій траві, ми були досить непогано замасковані.

Протягом кожного дня ми покривали по двадцять «кидків», повні життєвої енергії після місяців, проведених під дворазовим перевантаженням. Аж до другого дня єдиною формою тваринного життя, яке ми змогли виявити, були якісь чорні черв'яки, з палець величиною і з сотнею ніжок-волосинок, схожих на волоски щітки. Роджерс сказала, що тут безперечно повинні водитися і які-небудь великі тварини, інакше навіщо тоді деревам шипи? Тому ми подвоїли обережність, очікуючи неприємностей як з боку тельціан, так і з боку невідомих «великих тварин».

Попереду йшов другий взвод під командуванням Поттер. Загальна частота зв'язку була віддана їм, так як саме другий взвод першим повинен був виявити що-небудь незвичайне або небезпечне.

— Сержант, говорить Поттер, — почули ми всі. — Бачу рух попереду себе.

— Негайно залягти!

— Уже лежимо. Не думаю, щоб нас помітили.

— Перший взвод, заходьте справа. По-пластунськи. Четвертий, обхід зліва. Скажіть, коли займете позицію. Шостий, залишайтеся на місці і прикривайте тил. П'ятий і третій, приєднатися до командної групи.

Дві дюжини чоловік нечутно виринули з трави, зливаючись з нашим взводом. Четвертий, очевидно, вже доповів Кортесу.

— Добре, що у вас, перший? О'кей, відмінно. Скільки їх там?

— Ми бачимо вісім. — Це голос Поттер.

— Добре. Вогонь відкриєте за моїм сигналом. Стріляти на ураження.

— Сержант… це просто тварини.

— Поттер… якщо ти вже знаєш, як виглядає тельціанин, то тобі давно слід було поділитися з нами. Стріляти на ураження.

— Але нам потрібен…

— Нам потрібен «язик», але ми не можемо тягнути його з собою ще сорок «кидків» до його рідної бази, та ще й не спускати з нього очей, поки йде бій. Ясно?

— Так, сержант.

— Відмінно. Сьомий, тримати напоготові всі звивини і маскувальні штучки. П'ятий і шостий, рухайтеся з нами, будете прикривати.

Ми поповзли серед метрової висоти трави до позицій другого взводу, який вже розтягнувся в стрілецький ланцюг.

— Я нічого не бачу, — сказав Кортес.

— Колір. Прямо і трохи вліво, темно-зелений.

Вони були лише трохи темніше трави. Але як тільки ви помітили одного, то вже бачили всіх інших. Вони повільно пересувалися метрах в тридцяти від нас.

— Вогонь! — Кортес вистрілив першим. Потім ще дванадцять яскраво-малинових ниток потягнулися вперед. Трава загорялася і випаровувалася, істоти корчилися в конвульсіях і вмирали, марно намагаючись сховатися.

— Припинити вогонь! — Кортес піднявся на ноги. — Треба, щоб хоч щось залишилося… Другий взвод, — за мною.

Він покрокував уперед, до тліючих трупів, палець лазера спрямований вперед, як зловісний жезл темного божества, що тягне його до місця кривавої бійні… Я відчув, що мій сніданок проситься назовні. Я знав, що, незважаючи на всі моторошні навчальні стрічки, на страшні смерті товаришів під час навчання, я все одно не готовий лицем до лиця зіткнутися зі страшною дійсністю… У мене є магічна паличка, я можу направити її на живу істоту і перетворити її на шматок напівзажаренного м'яса. Я ніколи не був солдатом, і ніколи не хотів бути солдатом, і ніколи не захочу…

— Гаразд, сьомий, підходьте.

Поки ми йшли туди, одна з істот раптом заворушилося, легка судома, і Кортес чиркнув променем лазера поперек створіння, майже недбалим жестом. Промінь розпоров тіло навпіл. Істота померла, чи не видавши жодного звуку, як і всі інші.

Зростом вони поступалися людям, але перевершували нас в обхваті. Шкуру покривала зелена, дуже темного, майже чорного відтінку шерсть. У місцях, де її торкнувся промінь лазера, шерсть скрутилася в завитки. Виявилося, що у них по три ноги і одна рука. Єдина прикраса голови — рот, чорний, вологий отвір, повний плоских чорних зубів. Були вони досить огидні, це зрозуміло, але, що було найгірше, так це не їх несхожість на людину, а їх схожість. Усюди, де лазерний вогонь розпоров шкіру, у ранах виднілися молочно-білі, обвиті кровоносними судинами внутрішні органи, і кров у них була темно-червона.

— Роджерс, подивіться. Можуть це бути тельціани?

Роджерс присіла біля однієї з «випотрошених» істот і розкрила плоский пластиковий ящичок, повний блискучих хірургічних інструментів. Вона вибрала скальпель.

— Спробуємо ось цим.

Док Джонс дивився їй через плече, поки скальпель методично розпорював мембрани, що прикривали деякі органи.

— Ось. — В руках у Роджерс була чорнувата губкоподібна маса. Вона тримала її двома пальцями — сумна пародія вишуканості посеред броньованих зчленувань.

— Що це?

— Це трава, сержант. Якщо тельціани їдять таку траву і дихають таким повітрям, то їм вдалося відшукати планету дивно схожу на їх батьківщину. — Вона відкинула чорну масу убік. — Це тварини, сержант, просто тварини, диявол їх забери.

— А я не впевнений, — сказав док Джонс. — Тільки тому, що вони пересуваються рачки, тобто на трьох ногах, і їдять траву…

— Добре, тоді подивимося на мозок. — Вона знайшла одного вбитого пострілом в голову і зішкребла верхній обвуглений шар з рани. — Погляньте-но сюди. Майже одна глуха кістка. Роджерс поскребла ще в однієї з істот.

— Чорт, де ж у них органи чуття? Ні очей, ні вух, ні… — Вона піднялася з колін.

— Нічого у них в голові немає, тільки паща і десять сантиметрів кістки. І нічого та кістка не захищає, ні чорта!

— Якби я був без боєкостюма, я б знизав плечима, — сказав доктор. — Це ще нічого не доводить. Мозок зовсім не зобов'язаний бути схожим на водянистий горіх на зразок нашого, і він може знаходитися не в голові. Можливо, це не кістка, може, це і є їх мозок, якась особлива кристалічна структура.

— Ага, шлунок на призначеному місці, і якщо це не кишки, то я не лікар.

— Слухайте, — сказав Кортес, — це все дуже цікаво, але нам потрібно знати одне — представляє цей… ця істота небезпеку чи ні, і ми рушимо далі. Ми…

— Вони не небезпечні, — почала Роджерс. — Вони не небезпечні.

— Доктор! Док! — Хтось заклично замахав руками серед людей у вогневому ланцюжку. Док кинувся до нього, ми пішли за ним.

— Щось з Хоу. Вона непритомна. Док відчинив кришечку монітора Хоу. Багато часу йому не знадобилося.

— Вона мертва.

— Мертва? — Перепитав Кортес. — Прокляття, яким чином…

— Хвилину. — Док під'єднав кабель до монітора і повозився з ручками у своїй валізці. — У всіх бімед встановлений на дванадцятигодинний запис. Зараз я прожену запис у зворотний бік. Ось!

— Чотири з половиною хвилини тому. Саме в той момент, коли ми відкрили вогонь, о Боже!

— І що?!

— Широкий крововилив у мозок. Ніяких… — Він подивився на циферблати: — Ніяких ознак, все в повній нормі: тиск, правда, підвищений, пульс прискорений, але в даних обставинах це нормально… ніщо не віщувало… — Він нахилився і розстебнув боєкостюм Хоу. Тонкі східні риси обличчя Хоу були спотворені в страшній гримасі, рот оскалився, оголюючи ясна. Липка рідина витікала з-під він, а з вух все ще сочилася кров. Док Джонс застебнув костюм. — Ніколи нічого подібного не бачив. Немов в голові бомба вибухнула.

— Диявол, — сказала Роджерс. — Адже вона, здається, була сенситив?

— Правильно, — глибокодумно зауважив Кортес. — Ну, так. Увага, слухайте всі! Командири взводів, перевірити особовий склад. Чи є поранені або зниклі. Постраждав ще хтось із сьомого?

— У мене… у мене звірячому болить голова, сержант, — сказав «Щасливчик».

Ще у чотирьох теж боліла голова. Один з них підтвердив, що володіє слабкою телепатичною чутливістю. Решта цього точно не могли сказати.

— Кортес, думаю, все ясно, — сказав док Джонс. — Нам слід триматися подалі від цих… чудовиськ, а особливо ні в якому разі не завдавати їм шкоди. П'ять чоловік явно чутливі до фактора, який убив Хоу.

— Звичайно, чорт візьми, і можна було мені не нагадувати. Потрібно рушати далі, я щойно повідомив капітану про те, що трапилося. Він теж вважає, що нам потрібно скоріше піти звідси, і подалі, перш ніж зробимо привал на відпочинок.

Слухай команду, порядок руху і напрям ті ж самі. Попереду піде п'ятий взвод, другий займе положення в ар'єргарді. Решта рухаються як раніше.

— А як бути з Хоу? — Запитав «Щасливчик».

— Про неї подбають з корабля.

Коли ми відійшли на «півкидка», позаду спалахнуло і прокотився грім. На тому місці, де ми залишили Хоу, до неба піднявся невеликий світлий димний гриб, який швидко розсіявся серед сірих небес.

ГЛАВА 13

Ми зробили привал на «нічліг» — насправді сонце сяде тільки через сім-десять годин, — на вершині невеликого пагорба в десяти «кидках» від місця зустрічі з невідомими істотами. Але в цьому світі вони не були «невідомими істотами», нагадав собі я, це ми — чужинці.

Два взводи розгорнулися навколо нас в оборонне кільце, і ми, тобто всі інші, в знемозі попадали на землю. Кожному було дозволено поспати чотири години, крім того, ще дві години він повинен буде нести чергування. Поруч зі мною опустилася на землю Поттер. Я включився на її частоту.

— Привіт, Мерігей.

— А, це ти, Вільям. — У навушниках її голос звучав хрипко й надтріснуто. — Боже, що це був за жах.

— Тепер уже все позаду…

— Я вбила одного з них, в саму першу мить, я вистрілила йому в…

Я торкнув її коліно. Рукавичка клацнула об пластик її костюма, і я відсмикнув руку, вражений раптом видінням обнімання двох люблячих одна одну машин. — Не звалюй всю провину тільки на себе, Мерігей, якщо ми і винні, то… то всі в однаковій мірі, хіба потрійна частка на Кор…

— Гей, рядові, закінчуйте молоти язиками і поспіть хоч трохи. Вам обом скоро стояти на варті.

— О'кей, сержант. — Голос у Поттер був такий сумний і втомлений, що я не міг цього винести. Я відчував, що, якщо би міг хоча б доторкнутися до Мерігей, я полегшив би її печаль, ввібрав би її, як пісок вбирає дощ, але ми обидва були, немов у пастці, замкнені в наших пластикових оболонках…

— На добраніч, Вільям.

— Спокійної ночі.

Практично неможливо відчути якесь чуттєве збудження всередині боєкостюма, з усіма його відвідними трубками і хлорованими сенсорами на руках і ногах, але саме так мій організм відповів на моє емоційне безсилля. Можливо, в його клітинах ще не стерлася пам'ять про проведені з Мерігей ночі, можливо, моє «біологічне я», усвідомлюючи, що у вихорі чекаючих нас усіх смертей його власна загибель може наступити дуже скоро, активізувало дітородні пристосування для однієї останньої спроби. З веселенькими думками на зразок останньої я заснув, і мені приснилося, що я машина, яка, копіюючи живий організм, зі скрипом і скреготом пробирається крізь світ людей, а вони, дуже ввічливі, нічого мені не кажуть, тільки хихикають за спиною, а крихітний чоловічок в моїй голові смикає важелі, натискає на кнопки і стежить за циферблатами, він вже зовсім з'їхав з глузду і пригадає їм всі образи, коли настане…

— Мандела, чорт тебе забери, прокидайся, твоє чергування!

Я, волочачи ноги, зайняв належне мені місце в оборонному периметрі, щоб стежити за… бог знає, за чим… але я відчував таку втому, що навіть не міг змусити повіки підніматися. Довелося зрештою скористатися таблеткою стимулятора. Хоча я і знав, що даром це мені не пройде.

Майже цілу годину я сидів, переглядаючи мій сектор зліва — направо і навпаки, далеко і поблизу, нічого там не змінювалося, навіть вітер не ворушив траву.

Потім раптово трава розступилася, і з'явилася одна з тих триногих істот, прямо переді мною.

Я підняв лазер, але не стріляв.

— Бачу рух!

— Напрям?

— Один з них прямо переді мною!..

— Не стріляти! Не стріляти, щоб вам провалитися!

— Рух.

— Рух. — Я подивився вліво і вправо, і, наскільки мені вистачало поля зору, перед кожним з часових периметра сиділа безока і глуха істота.

Напевно, збудлива таблетка, яку я прийняв, посилила мою чутливість до того випромінювання або чогось ще, що використовували ці істоти. Шкіра на черепі у мене заворушилася, і я виразно відчув усередині голови щось. Цей начебто «хтось» запитав вас про щось, а ви не розчули і хотіли б перепитати, але така можливість вже втрачена, момент упущений.

Істота сиділа навпочіпки, спираючись на єдину «руку» — передню ногу. Великий зелений ведмідь з однією недорозвиненою лапою. Його телепатична сила просочувала мій мозок, ніби павутина, ніби відгомін нічних кошмарів, він намагався встановити зі мною контакт, чи може вбити мене, я не знаю.

— Так, вартові по периметру, відходьте назад і не поспішайте. Ніяких різких рухів… У кого-небудь болить голова або що-небудь ще?

— Сержант, тут Холлістер. — Це «Щасливчик». — Здається, вони щось намагаються сказати нам… Я майже… ні… — Але я точно відчуваю, вони вважають, що ми забавні… Вони нас не бояться.

— Ти хочеш сказати, що той, навпроти тебе…

— Ні, відчуття виходить від усіх одночасно. Вони всі думають одне і те ж. Не питайте, звідки я знаю, я просто відчуваю.

— Може, вони думають, що зіграли забавний жарт з Хоу?

— Можливо. Але я не відчуваю небезпеки. Їм просто цікаво.

— Сержант, це Бор.

— Що там?

— Тельціани тут вже принаймні рік… можливо, вони встановили контакт з цими… «Вінні-Пухами». Через них вони можуть шпигувати за нами, можуть надсилати повідомлення.

— Не думаю, що тоді вони показували би себе, — сказав «Щасливчик». — Адже вони явно можуть надійно ховатися від нас, якщо хочуть.

— Як би там не було, — сказав Кортес, — навіть якщо вони шпигуни, ми вже завдали їм втрат. Я знаю, ви хотіли б відплатити їм за Хоу, але зараз нам потрібно проявити максимум обережності.

Я не хотів відплатити за Хоу, я взагалі волів би не мати з ними справи. Я повільно повертався до центру табору. Істота, судячи з усього, не збиралася за мною слідувати. Можливо, вона розуміла, що ми оточені. Єдиною лапою вона щипала траву і відправляла пучки в пащу.

— О'кей, командири взводів, розбудити своїх людей, зробити перекличку. Перевірити і доповісти, чи немає постраждалих. Ми виступаємо через хвилину.

Не знаю, чого очікував Кортес, але істоти, звичайно ж, пішли за нами. Вони не намагалися тримати нас в кільці, просто двадцять чи тридцять особин йшли за нами по п'ятах. Але не одні й ті ж. Окремі тварини час від часу зникали в траві, на зміну їм з'являлися інші, і приєднувалися до параду. Було цілком зрозуміло, що вони анітрохи не втомилися.

Нам було дозволено прийняти по одній таблетці стимулятора. Без цього ми не протрималися би на ногах і години. Всі ми були не проти взяти і по другій, коли штучне збудження почало поступово спадати, але ситуація цього не дозволяла: до бази противника залишалося ще тридцять «кидків», тобто п'ятнадцять годин маршу найменше. І хоча, беручи стимулятор, легко було залишатися на ногах і по п'ять діб, але вже після другої таблетки спотворення сприйняття і суджень росли як сніжна лавина, поки не наступав час найжахливіших галюцинацій, які сприймалися як реальність. І щоб вирішити, наприклад, поснідати чи ні, людина могла витратити цілу годину на наполегливі роздуми.

Наша команда просувалася вперед, відчуваючи надлишок енергії протягом перших шести годин. Швидкість сповільнилася на сьомій годині, а після дев'яти годин маршу і дев'ятнадцяти кілометрів ми вже ледь не валилися на землю. «Вінні-Пухи» не втрачали нас з виду і, як повідомляв нам «Щасливчик», не припиняли «передавати». Кортес вирішив зробити привал на сім годин, кожен взвод протягом години повинен був нести чергування на периметрі. Слава богу, я був у сьомому взводі, і ми чергували останніми, що давало можливість поспати цілих шість годин.

В останні секунди, перед тим як я зісковзнув у прірву сну, мені раптом прийшла в голову думка: це може бути мій останній мирний сон. І, частково під впливом збуджуючого наркотику, а найбільше — після пережитих за останні години кошмарів, я виявив, що мені на цей факт абсолютно наплювати.

ГЛАВА 14

Наше перше пряме зіткнення з тельціанами сталося під час мого чергування.

«Вінні-Пухи» не покидали нас, коли я прокинувся і змінив дока Джонса на посту. Як і колись, перед кожним вартовим сидів навпочіпки зелений ведмідь. Той, що сидів навпроти мене, здавався крупніше інших, але нічим іншим від своїх побратимів не відрізнявся. Він вже вищипав всю траву навколо себе і періодично робив набіги то вліво, то вправо. Але завжди повертався на своє місце навпроти мене і продовжував, можна сказати, дивитися, хоча нічого схожого на очі у нього не було.

Ми грали з ним в баньки хвилин п'ятнадцять, коли раптом загримів голос Кортеса:

— Команда, увага! Усі прокинулися і поховалися. — Я абсолютно інстинктивно кинувся на землю і відкотився туди, де трава була вище. — Ворожа машина над нами.

Строго кажучи, вона пролітала не прямо над нами, а в стороні на схід. Рухалася вона дуже швидко, приблизно «кидків» сто на годину, і найбільше походила на помело, оточене міхуром з бруднуватого мильного розчину. Верхи на мітлі сиділа істота, яка вже більше нагадувала людину, але все одно не перший приз. Я пересунув регулятор мого конвертора на сорокакратне збільшення, щоб розглянути її трохи краще.

У істоти були дві руки і дві ноги. Але талія була до того тонка, що її спокійно можна обійняти двома долонями. Під тоненькою талією малося підковоподібної форми «черевце», майже метрової ширини, з якого звисали дві худющих ноги, без явно видимого колінного суглоба. Вище талії тіло істоти знову розпухало, і грудна клітина не поступалася за розмірами величезному тазобедренному вузлу. Руки у нього були несподівано дуже схожі на людські, не рахуючи того, що був надлишок пальців, дуже довгих і тонких. Ні плечей, ні шиї. Голова представляла собою моторошний наріст, немов зоб, що височів над грудною кліткою. Двоє очей нагадували скупчення риб'ячої ікри, зв'язка прутів стирчала на місці носа і намертво розкритого отвору, можливо рота, хоча знаходився він десь в районі Адамового яблука, якщо б тільки у нього таке було. Оточувала його мильна бульбашка, яка, очевидно, створювала всередині сприятливі для тельціанина умови, бо на летячому нічого не було, окрім власної рубцюватої шкіри, яка нагадувала перетриману в гарячій воді шкіру, пофарбовану потім в блідо-оранжевий колір. Ніяких зовнішніх ознак статі у «нього» не спостерігалося, але за відсутністю навіть натяку на молочні залози, ми свій вибір зупинили на іменнику чоловічого роду.

Очевидно, він або не помітив нас, або подумав, що ми належимо до стада «Вінні-Пухів». Він жодного разу не озирнувся на нас, продовживши політ у тому ж напрямку, що рухалися і ми, — 5 градусів на північний схід.

— Можете тепер відпочити, якщо тільки ви зможете заснути після того, як бачили такий жах. Виходимо о 04.35. Значить, залишилося сорок хвилин.

Через огортаючий планету потужний хмарний покров неможливо було визначити з орбіти, як виглядає база противника або яких вона розмірів. Нам було відомо тільки її місцезнаходження, причому з такою ж точністю, як і положення точки зустрічі наших катерів — тобто база цілком могла перебувати під водою або під землею.

Але деякі з робоснарядів одночасно були і розвідзондами, і під час відволікаючої атаки на базу одному з них вдалося зробити знімок. Капітан Скотт передав схему будов бази Кортесу, який єдиний з нас мав у боєкостюмі відеозв'язок з кораблем, коли ми вже перебували в п'яти кілометрах від її умовного місцезнаходження. Ми зробили зупинку, і сержант викликав усіх командирів взводів для наради. Брав участь також весь сьомий взвод і двоє прискакалих «Вінні-Пухів». Їх ми намагалися ігнорувати.

— Значить, так, — капітан передав нам знімки об'єкта. Зараз я накидаю схему, а командири взводів її скопіюють.

Вони повитягали блокноти та стило з зовнішніх кишень, а Кортес тим часом розгорнув пластиковий планшет. Струснувши лист кілька разів, щоб рівномірніше розподілити статичні заряди, він включив своє стило.

— Так, ми, значить, підходимо звідси. — Він намалював стрілку внизу аркуша. — Спершу там йде ланцюжок якихось будов, можливо, житлові приміщення або бункери, чорт його знає… Насамперед потрібно знищити ці будови. Вони знаходиться на відкритій місцевості, і повз них нам не проскочити.

— Говорить Поттер. Ми могли би через них перестрибнути?

— Могли би, чому ж ні, а потім опинилися б у повному оточенні, і нас змололи б в порошок. Спочатку ми нищимо будівлі.

Після цього… можу сказати, що далі нам доведеться приймати рішення на ходу. По даних аерозйомки ми можемо тільки здогадуватися про призначення цих об'єктів. Може виявитися, що ми зрівняли з землею їх бар для рядового складу, а поруч залишився в цілості великий логічний комп'ютер, тому що виглядав він… як купа покидьків у відповідному контейнері або ще щось таке.

— Говорить Мандела, — сказав я. — Може, у них там є космопорт? Ми, напевно, повинні були б…

— До цього я ще дійду, Мандела. Значить так, ці будівлі оточують базу кільцем, ми повинні десь прорватися. Краще за все у найближчому місці, щоб не видати себе довгою атакою.

На всій території бази не помітно нічого такого, що могло б стріляти. Але це, втім, нічого не означає — в будь-якій з цих будівель можна спокійно сховати гігаватний лазер.

Так, тепер в п'ятистах метрах за лінією «хатинок» мається велика структура, яка формою нагадує квітку. — Кортес намалював щось схоже на квітку із сімома пелюстками. — Що це таке, провались воно в болото, я знаю не більше за вас. Ця конструкція єдина на базі, тому ми постараємося без необхідності її не чіпати. Тобто висадимо до чортів, якщо мені здасться, що вона загрожує небезпекою.

Тепер щодо космопорту, Мандела. Такого там немає. Нічого схожого.

Крейсер, який знищила наша «Надія», був, мабуть, залишений на орбіті, на зразок нашого. Якщо у них є який-небудь еквівалент посадкового катера або робоснаряди, то вони знаходяться в іншому місці або дуже добре заховані.

— Говорить Бор. Яким же чином вони тоді нас атакували, коли ми опускалися?

— Хотів би я знати, рядовий.

Установити чисельність гарнізону, навіть приблизно, ми, ясна річ, поки не можемо. На знімках не видно жодного тельціанина. Але непрямим чином можна орієнтуватися на кількість цих літаючих апаратів, що схожі на помело.

— Мається п'ятдесят і одна «хатинка», і біля кожної є принаймні одне «помело». Біля чотирьох з них немає припаркованого «помела», але ми виявили три апарати на території бази. Можливо, це означає, що на базі п'ятдесят один тельціанін, причому один з них перебував поза територією бази, коли був зроблений знімок.

— Говорить Ктінг. Можливо, тільки п'ятдесят. Один офіцер.

— Правильно — п'ятдесят піхотинців ховаються в одному з цих будинків. Але напевно сказати ми не можемо. Може, там тільки десять тельціан, у кожного — по п'ять літаючих палиць, на вибір за настроєм.

Ми маємо одну перевагу — нашу систему зв'язку. Тельціани явно користуються старою модуляцією електромагнітних хвиль.

— Радіо!

— Правильно, як там тебе? Треба називатися, коли говориш. Так от, цілком можливо, що вони не в змозі перехоплювати наші фазо-нейтринні повідомлення. Крім того, перед самою атакою «Надія» скине невелику ядерну бомбу, вона вибухне у верхніх шарах атмосфери прямо над базою тельціан. Їм доведеться перейти на зв'язок по прямому променю — на деякий час. І навіть тоді там буде повно перешкод.

— Чому б… це Тейт. Чому б не скинути бомбу прямо їм на голову? Позбавили би нас від роботи…

— Я міг би навіть не відповідати, рядовий. Але я відповім — вони можуть це зробити. Молися всім святим, щоб вони цього не робили. Тому що удар по базі означатиме загрозу для «Надії», причому атака почнеться негайно, і втекти нам далеко не вдасться.

Тому ми постараємося попрацювати як слід, щоб цього не сталося. Ми повинні вивести базу з ладу, щоб вона вже не могла виконувати свої функції. При цьому потрібно залишити цілим і неушкодженим якомога більше обладнання. І взяти одного полоненого.

— Говорить Поттер. Ви хочете сказати, принаймні одного полоненого?

— Я кажу саме те, що хочу сказати. Тільки одного. Поттер… я звільняю вас від обов'язків командира. Передайте взвод Чавесу.

— Слухаю, сержант. — В голосі явно чулося полегшення.

Кортес продовжував малювати карту і давати інструкції. Була ще одна будова, її функції були очевидні — на даху стирчала велика поворотна антена з параболічним відбивачем. Її ми повинні були знищити, ледь гранатометники наблизяться на дистанцію вогню.

План атаки не відрізнявся детальністю. Сигналом послужить спалах ядерного вибуху. Одночасно кілька робоснарядів з різних напрямків помчать до бази, таким чином ми з'ясуємо їх систему протиповітряної оборони. Ми постараємося звести нанівець ефективність цієї системи, повністю її не руйнуючи.

Негайно після вибуху бомби і атаки робоснарядів гранатометники перетворять на пил сім найближчих до нас «хатинок». Всі ми крізь цей пролом проникнемо на територію бази… що буде далі — залишалося тільки гадати.

В ідеалі ми пронесемося з одного її краю до іншого, знищуючи певні об'єкти і всіх тельціан, крім одного. Але такий результат був вельми малоймовірний, оскільки передбачав майже повну безпорадність супротивника в обороні.

З іншого боку, якщо тельціани з самого початку будуть мати явну перевагу, Кортес віддасть команду рятуватися врозтіч. Кожному був даний індивідуальний напрямок втечі — ми розлетимося в усі сторони. Ті, хто виживе, зберуться в долині, приблизно за сорок «кидків» на схід від бази. Там ми з'ясуємо ситуацію для повторного нападу, після того як «Надія» злегка обробить тельціан.

— І нарешті, останнє, — проскреготав голос Кортеса. — Можливо, деякі з вас відчувають те ж саме, що і Поттер, можливо, деякі вже це відчувають… що ми повинні бути пом'якше, не лити даремно крові і так далі. Але на даному ступені війни ми не маємо права дозволити собі розкіш милосердя. Ворог винен у смерті 449 осіб — це все, що ми знаємо про нього. Ворог без тіні сумніву атакував наші крейсери, і нерозумно було б чекати парламентарів зараз, під час першої наземної сутички.

Противник винен і у смерті всіх ваших товаришів, загиблих за час навчання, і в смерті Хоу, і всіх інших, які неминуче загинуть сьогодні. Я не можу зрозуміти, як і хто може відчувати до нього жалість. Але це не має ніякого значення. У вас є накази, і чорт візьми, ви прекрасно знаєте, що всі з вас отримали постгіпнотичне навіювання, яке я реалізую ключовою фразою перед самим початком бою. Це вам трохи допоможе.

— Сержант…

— Мовчати. У нас мало часу. Всім розійтися по своїх взводах і провести інструктаж. Ми виступаємо через п'ять хвилин.

Командири взводів бігцем повернулися до своїх людей, залишивши Кортеса і нас десятьох, якщо не вважати трьох «Вінні-Пухів», які бродили навколо і лізли під ноги.

ГЛАВА 15

Останні п'ять «кидків» ми просувалися з максимальною обережністю, намагаючись триматися найвищої і найгустішої трави, а випадкові прогалини перебігали. За 500 метрів від передбачуваного розташування бази противника Кортес вислав у розвідку третій взвод, поки всі інші залягли.

— Усе приблизно так, як ми і припускали, — пролунав його голос на загальній частоті. — Просуватися вперед повзком. Досягнувши розташування третього взводу, слідуйте за своїм командиром вліво або вправо.

Ми так і зробили, в результаті вийшла низка з вісімдесяти трьох осіб, грубо перпендикулярна напряму атаки. Ми всі досить надійно сховалися серед трави, тільки близько дюжини «Вінні-Пухів» бродили уздовж нашої лінії.

База не подавала жодних ознак життя. Усі будівлі не мали вікон, всі були одного яскраво-білого кольору. «Хатинки» — об'єкт нашого першого удару — виглядали щось на зразок величезних, наполовину занурених у грунт яйцевидних споруд, розташованих з інтервалами в шістдесят метрів. Кожному гранатометальнику Кортес визначив по «хатинці».

Ми розбилися на три вогневі групи: групу А складали другий, четвертий і шостий взводи, групу Б — перший, третій і п'ятий, командний сьомий взвод називався групою С.

— Залишилося менше хвилини, опустити фільтри! Коли я дам команду, гранатометники відкриють вогонь. Боронь вас Боже промазати.

Раптом пролунав якийсь гучний нутряний звук, і серія з п'яти або шести райдужних бульбашок злетіла в повітря над квіткоподібною будівлею. Вони понеслися в вишину з усе зростаючою швидкістю, але потім, вже майже зникнувши з очей, змінили напрям і помчали на південь. Місцевість раптово освітилося яскравим спалахом, і вперше після висадки я побачив свою власну довгу тінь, яка вказувала на північ. Бомба вибухнула передчасно. Я ледве встиг подумати, що особливої різниці тут немає, все одно тельціанський зв'язок тепер накрився…

— Ракети!

Робоснаряд з моторошним вереском виринув з-за верхівок дерев, але райдужний міхур вже був готовий зустріти його. Коли вони зіткнулися, міхур лопнув, і робоснаряд перетворився на віяло найдрібніших осколків. Ще одна ракета ковзнула з іншого боку, її спіткала та ж доля.

— Вогонь!

Сім яскравих спалахів від розривів гранат по п'ятсот мікротонн і страшний струс, здатний прикінчити незахищену людину.

— Підняти фільтри!

Сірий серпанок від диму і пилу. Шматки землі сиплються зверху, як важкі дощові краплі.

— Усім слухати!

Шотландці, ви з Уоллесом билися! Шотландці, ви за Брюсса в битву йшли! На смертному одрі вам почити або в битві перемогти!

Я майже не чув сержанта, намагаючись устежити за подіями у мене в голові. Я розумів, що все це тільки постгіпнотичне навіювання, я навіть пам'ятав сеанс, там, в Міссурі, коли мені це навіювання робили, але сила його впливу від цього зовсім не зменшилася. Удар псевдоспогадів обрушився на мою свідомість: кошлаті мавпоподібні тельціани (хоч ми тепер і знали, що вони виглядають зовсім інакше), вриваються на борт транспорту переселенців, пожирають дітей на очах волаючих від жаху матерів (колоністи ніколи не брали з собою дітей, ті не витримали би прискорення), потім до смерті гвалтують жінок великими, з червоними прожилками вен, членами (неймовірно, що тельціани могли відчувати якесь потяг до наших жінок), потім здирали шкіру і шматки м'яса з чоловіків і пожирали закривавлену людську плоть (наче вони були в змозі засвоювати протеїн чужих організмів) і ще сотні подробиць, і все це я згадав з такою виразністю, немов події вчорашнього дня, хоча і були вони до сміхотворного безглузді і логічно абсурдні. Але в той же час, як моя свідомість відмітала всю дурість навіювання, десь у темній глибині, там, де таїться сплячий звір, де беруть витоки наших спонукань, щось жадало крові тельціан, переконане в благородності вчинку — померти, намагаючись вбити хоч одне з інопланетних чудовиськ…

Я знав, що все це — лайно, безглузда брехня чистої води, і я ненавидів тих людей, що дозволили зіграти таку брудний жарт з моєю свідомістю, і все ж я в буквальному сенсі чув, як скрегочуть мої зуби, як судома кровожерливої гримаси зводить мені щоки… Немов засліплений, переді мною прошкандибав «Вінні-Пух». Я підняв лазер, але хтось випередив мене, і голова істоти вибухнула кашею сірої плоті і крові.

— Сволота… сволоти кляті, — простогнав, майже провив «Щасливчик». Лазерні промені перетиналися і розходилися, і ось усі «Вінні-Пухи» впали замертво.

— Пильнуй! — Викрикнув Кортес. — Цільтеся обережніше, це вам не іграшки!

— Група А, вперед… Група В займає виїмки, прикриває групу А!

Хтось одночасно сміявся і схлипував.

— У чому справа, Петров, так тебе розтак! — Дивно, раніше Кортес ніколи не висловлювався.

Я повернувся і побачив, що Петров, забравшись в невелике заглиблення, і панічно намагаючись заритися руками і ногами, ридає булькаючим плачем.

— Зараза, — сказав Кортес. — Група В, на десять метрів далі виїмок залягти в ланцюг! Група С — залягти в виїмки разом з А!

Я піднявся на ноги і покрив сотню метрів за дванадцять стрибків з посиленням. Виїмки могли помістити по планетному катеру кожна. Я перестрибнув через неї на протилежний край і приземлився поруч з хлопцем на ім'я Чин. Той навіть не обернувся, а продовжував пильно спостерігати за територією бази. Там як і раніше нічого не змінилося.

— Група А, залягти в ланцюг за групою В, інтервал десять метрів!

Ледь сержант віддав команду, як будівля прямо перед нами вивергнула залп бульбашок, які віялом рвонули до нашого розташування. Всі бачили, що бульбашки летять, і припали до землі, але Чин якраз піднявся на ноги і натрапив на один міхур.

Той ледь зачепив верхівку його шолома і зник з неголосним звуком. Чин зробив крок назад і звалився на дно виїмки, залишаючи на схилі смугу крові і мізків. Неживе тіло, з розкинутими як крила руками сповзло вниз, забиваючи брудом абсолютно симетричний отвір, де міхур з однаковою байдужістю прогриз пластик, волосся, шкіру і кістка черепа.

— Усім лежати. Командири… перевірити склад, скільки вбитих… — «Клац»… «Клац»… «Клац»… — У нас три трупи. А могло б не бути жодного, якби вони тримали голову нижче! Всім падати пластом, як тільки почуєте, що спрацювала ця штука. Група А! Група А, продовжуйте маневр. — Група А без неприємностей завершила маневр. — Відмінно, група С, перебіжками до групи В. Відставити! Лягай!

Всі вже попадали на землю. Бульбашки пройшли плавною дугою в двох метрах над нами. Безтурботно пропливли вони над нашими головами і, не рахуючи однієї з них, яка перетворила на друзки випадкове дерево, зникли вдалині.

— Група В, перебіжками за лінію А, дистанція десять метрів. С, зайняти позицію групи В. гранатометникам групи В, подивіться, чи можна дістати «квітку»?

Вибух двох гранат утворив виїмки приблизно в сорока-тридцяти метрах від квіткоподібної конструкції. Ніби у нападі паніки «квітка» взялася вивергати нескінченний струмінь бульбашок, але як і раніше ні один не опустився нижче двох метрів від землі. Ми притискалися до грунту і продовжували рухатися вперед.

Раптом в будівлі утворився отвір і розширився до розмірів великих дверей. Звідти повалили тельціани.

— Гранатометникам, відставити вогонь! Група В, вогонь вправо і вліво, не давати їм втекти в сторону. А і С, вперед по центру!

Один тельціанин загинув, намагаючись перебігти промінь лазера. За ним ніхто не пішов.

Досить важко водночас бігти і тримати голову нижче, коли ти в боєкостюмі. Доводиться робити ривки з боку в бік, немов ковзаняр на старті, інакше можна відірватися від землі і розділити долю Чина. Мені здавалося, що я в якійсь пастці, праворуч і ліворуч — лазерний вогонь, над головою — летюча смерть. Але, незважаючи на це, я відчував прилив радості і енергії, я був просто щасливий, що мені нарешті випала нагода прикінчити одного з цих лиходіїв, пожирачів немовлят. Хоч і розумів, що це брехня.

Тельціани не відповідали нам вогнем, не рахуючи малоефективні бульбашки (очевидно, вони не були призначені для ураження наземної сили), і назад в будівлю вони теж не відступали. Вони кидалися з одного боку в бік, їх було близько сотні, і дивилися, як ми наближаємося. Пара гранат покінчила б з усіма, але Кортес, очевидно, розраховував все таки взяти полоненого.

— О'кей, коли я скажу «вперед», ми візьмемо їх у кліщі. Група В триматиме заслін. Другий і четвертий взводи направо, шостий і сьомий наліво. Група В рухатиметься ланцюгом, щоб не випустити їх. Вперед!

Ми рвонули вліво. Як тільки припинився лазерний вогонь, тельціани теж кинулися бігти всім натовпом.

— Група А, залягти і відкрити вогонь. Цілитися точно! Якщо промажете, можете зачепити своїх. І заради всього святого, залиште мені одного в живих!

Моторошне це було видовище — натовп монстрів, які мчали прямо на нас. Вони бігли, високо підстрибуючи, — бульбашки ухилялися від зіткнення з ними, — і всі виглядали так само, як той, що летів на «мітлі», зовсім голі, крім прозорої сфери, що оточувала їх тіла. Ці сфери рухалися разом з господарями. Правий фланг відкрив вогонь, вибираючи свої жертви в ар'єргарді натовпу.

Раптово лазерний промінь пройшов крізь натовп тельціан з іншого боку — хтось недбало прицілився. Пролунав страшний крик, і я, глянувши далі по ланцюгу, побачив, як хтось, здається, це був Перрі, корчиться на землі, притискаючи правою рукою паруючий обрубок, який залишився від відсіченої лівої руки. Крізь пальці бризкала кров, а виведений з ладу камуфляж костюма одну за одною переключав маскувальні комбінації: чорно-білий — джунглі — пустеля — сірий — зелений. Не знаю, скільки часу я дивився, поки не прибіг лікар і не почав надавати допомогу, але, коли я підняв очі, тельціани були майже поруч зі мною.

Я вистрілив інстинктивно і взяв дуже високо, але все одно зачепив верхівку захисного міхура одного з тельціан. Пузир зник, а монстр-інопланетянин спіткнувся і впав на землю, стрясаючись судорожними спазмами. З ротового отвору потекла піна, спочатку біла, потім рожева. Останній спазм зігнув тельціанина майже в підкову, і він завмер. Крик його, тонкий високий свист, замовк в той же момент, коли його товариші почали стрибати через нього і на нього. Я посміхався і ненавидів себе за це.

Це був не бій, а бійня, хоча вони перевершували нас чисельно разів у п'ять. У сенсі наш фланг. Тельціани просто йшли і йшли, навіть коли їм довелося перебиратися через барикаду тіл і відсічених кінцівок, що виросла паралельно нашому розташуванню. Земля стала блискучою від червоної тельціанської крові — всі створіння Божі використовують гемоглобін, — і, як і у «Вінні-Пухів», їх нутрощі теж дуже нагадували людські. Хоча я і не фахівець. Мій шолом стрясало від істеричних нападів сміху, поки ми кришили тельціан в криваве місиво, і я майже не почув наказу Кортеса:

— Припинити вогонь… Я сказав припинити, чорт забирай! Піймайте парочку живих, вони вас не вкусять.

Я перестав стріляти, і відповідно всі інші теж. Коли наступний тельціанін вистрибнув на мене через купи димлячих останків, я зробив нирок, намагаючись обхопити його за тоненькі ноги.

Це було все одно, що ловити велику слизьку повітряну кулю. Він вислизнув у мене з рук і продовжував бігти.

Нам вдалося зупинити одного тельціанина простим способом — Навалити півдюжини чоловік на нього зверху. За цей час решта пробігли крізь нашу ланцюг і тепер мчали до ряду великих металевих циліндрів, що нагадували баки, які Кортес вважав якимись складами. Маленька дверцята відкрилася біля основи кожного циліндра.

— Полоненого ми вже взяли! — Крикнув я Кортесу. — Треба прибрати інших!

До них вже було п'ятдесят метрів, і бігли вони з усіх сил. Потрапити було нелегко. Лазерні шпаги виблискували то над біжачими, то брали занадто низько. Один упав, перерізаний надвоє, але інші продовжували бігти і майже досягли дверцят, коли відкрили вогонь гранатометники. Магазини у них були заряджені «п'ятисотками», але струс від вибухів не завдавав тельціанам шкоди, вони падали і схоплювалися знову, невразливі у своїх пузирчатих захисних оболонках.

— Будинки! Вогонь по будинках!

Гранатометники взяли приціл вище і дали новий залп, але бомби тільки обпалювали поверхню будівель, поки одна не влетіла у відкриті дверцята. Циліндр розколовся немов по шву, вивергнувши хмару механічних уламків і язиків блідого полум'я, які миттєво спалахнули і зникли. Тоді решта гранатометників сконцентрували вогонь на відкритих входах до циліндрів, не рахуючи пострілів по решках тельціан, більше для того, щоб не дати їм потрапити в будівлі, чого тельціани, схоже, дуже хотіли. Весь цей час ми пробували дістати тельціан з лазерів, поки вони металися навколо циліндричних конструкцій. Ми підійшли якнайближче, щоб тільки не потрапити під розрив гранат, але все-таки недостатньо для точного прицілу.

Все ж одного за одним ми виводили їх з ладу, крім того, знищили чотири з семи будівель. Потім, коли їх залишилося всього двоє, близький вибух гранати кинув одного прямо в отвір входу. Тельціанин зник всередині циліндра, а залпи вслід не заподіяли обшивці ніякої шкоди. Гранати падали навколо конструкції, стояв гуркіт від вибухів, аж раптом його поглинув могутній подих, немов гігант набрав повні груди повітря, і на місці циліндричної будови прямо по вертикалі пішла аж у стратосферу колона диму, немов накреслена по лінійці. Другий тельціанін перебував у цей час біля основи циліндра. Його розірвало на шматки. Через секунду нас накрило вибуховою хвилею, і я, як перекотиполе, був здутий прямо на купу мертвих тельціан, перекотився через них і був віднесений ще далі.

Коли я все-таки піднявся на ноги, мене охопила секундна паніка — весь боєкостюм був у крові. Але тут я зрозумів, що це тельціанська кров, і паніка пройшла, я відчував тільки бажання вимитися.

— Піймайте сучого сина! Ловіть! Скориставшись замішанням, полонений тельціанин вирвався на свободу і тепер мчав до заростей трави. За ним гнався цілий взвод, але тельціанин зник би, якщо гурт не перекрив би йому шлях до відступу. Я теж побіг в ту сторону, взяти участь у забаві.

На тельціаніна навалилися чотири людини, а ще п'ятдесят стояли кільцем навколо, спостерігаючи за боротьбою.

— По місцях, бісові діти! Їх тут, може, ще тисячі, може, вони тільки і чекають моменту, щоб накрити нас в одному місці!

Неохоче ми розійшлися. Ми чомусь всі були впевнені, що більше тельціан на базі не залишилося. І взагалі на всій планеті.

Сам Кортес тим часом попрямував до знову впійманого полоненого. Раптом вся четвірка звалилася в купу на тілі інопланетянина. Навіть звідти, де я стояв, можна було бачити піну, що витікала з ротового отвору тельціаніна. Його захисний міхур лопнув. Самогубство.

— От сволота! — Кортес був уже там.

— Відійдіть в сторону.

Четверо відійшли, і Кортес лазерним променем розчленував інопланетянина на дюжину дригаючих шматків плоті. Яке втішне видовище.

— Гаразд, не біда, знайдемо ще одного. Слухай команду! Порядок руху — стрій «наконечник»! Починаємо напад на «квітку».

Ну, ми вишикувалися і пішли приступом на «квітку», яка, очевидно, витратила весь боєзапас, тому що рикаючі звуки вона продовжувала видавати, але бульбашок більше не з'являлося. Там було порожньо. Ми промчали по в'їзних спусках і коридорах, пальцеві лазери напоготові, немов діти, які грають у війну. Пусто, всі втекли геть.

Те ж саме нас чекало в будівлі з антеною і в сорока чотирьох «хатинках» периметра, які вціліли під час штурму. Таким чином, у нашому розпорядженні виявилася купа будівель переважно невідомого призначення, але жодного живого тельціаніна, необхідного ксенологам, щоб поекспериментувати з ним. У всякому разі, в їх розпорядженні були окремі частини тельціанських останків. Краще, ніж нічого.

Після того як ми прочесали кожен квадратний дюйм бази, прийшов катер з цілою дослідницькою командою. Вчені.

— Ну гаразд, скінчено, — сказав Кортес, і ми вийшли з гіпнотичного трансу.

Спочатку всім нам довелося несолодко.

Потрясіння від спогадів про криваве вбивство ледь не звело з розуму деяких людей на зразок «Щасливчика» і Мерігей. Кортес наказав усім прийняти по таблетці транквілізатора-седатива. По дві — для найбільш чутливих. Але я теж взяв дві, хоча мені й не наказували. Тому що це було відверте вбивство, нічим не прикрашена різанина.

Як тільки ми знешкодили протиповітряну систему бази, нам уже не загрожувала небезпека. Тельціани, судячи з усього, взагалі не мали поняття про рукопашну сутичку. Ми просто зігнали їх у стадо і перебили. Ось вам і перший контакт людства з іншою розумною расою. Можливо, другий, якщо рахувати «Вінні-Пухів». Чому ми навіть не спробували почати переговори? Або вступити в контакт? А і з першими, і з другими вчинили однаково.

Не раз потім я говорив сам собі, що це не «я» з веселощами божевільного пластав на шматки цих переляканих істот, що рятувалися втечею. Там, у двадцятому столітті, до загального задоволення було встановлено, що виправдання «я тільки виконував наказ» таким не є. І не виправдовує нелюдську жорстокість. Але що я міг вдіяти, якщо накази виходили з глибини моєї підсвідомості, від захованого там ляльковода?

Але що найгірше, так це була свідомість того, що мої дії були повністю нелюдськими. Всього лише кілька поколінь тому мої предки зробили б те ж саме без жодного гіпнозу, і навіть з одноплемінниками.

Я відчував огиду до всього людства, до армії і війни, і перспектива жити зі спогадами про минуле ще майже сторіччя приводила мене в жах… Правда, можна було стати добровільним мозкостером.

Корабель з уцілілим тельціанином благополучно утік, захищений від «Надії» тілом планети. Стрибнув крізь Альфу і був такий. Повернувся додому, я так думаю, де б ця планета не знаходилася, і розповів там, що можуть зробити двадцять чоловік з ручною зброєю з сотнею неозброєних істот.

Я підозрював, що наступного разу тельціани будуть краще оснащені для ведення наземного бою. І виявився правий.

ЧАСТИНА ДРУГА

СЕРЖАНТ МАНДЕЛА

(2007–2024)

ГЛАВА 1

— Боявся я? Звичайно, боявся, ще б пак! А хто не боявся б? Тільки дурень, або самогубець, або робот. Або стройовий офіцер.

Полковник Скотт походжав взад і вперед перед невеликим піднесенням-платформою в залі загального збору (він же обідній зал, він же гімнастичний зал, він же кімната відпочинку) крейсера «Річниця». Ми тільки що зробили останній колапсарний стрибок від Тет-38 до Йод-4. Ми гальмувалися з постійним прискоренням у півтора g, і наша швидкість щодо колапсара становила відповідно 0,9 світлової. Нас переслідували.

— Я думаю, що вам треба на якийсь час позбутися від напруги, довіритися корабельному комп'ютерові. Тельціанський корабель в будь-якому випадку наблизиться на дистанцію удару не раніше ніж через два тижні. Якщо ви весь тиждень будете тинятися з кислими обличчями, ні ви, ні ваші люди в потрібний момент не будуть перебувати в бойовій формі. Страх — це хвороба заразна… Мандела!

Зазвичай він не забував додавати «сержант», коли звертався до мене в присутності підлеглих. Але на сьогоднішньому брифінгу всі були чином не нижче командира відділення, жодного рядового. Тому полковник облишив формальності.

— Так, сер!

— Мандела, ви відповідаєте як за фізичний, так і за психічний стан людей у вашому відділенні. Оскільки ви усвідомлюєте небезпеку наростання напруженості на борту і оскільки ваше відділення винятком не є, що б ви зробили в цьому разі?

— У випадку саме з моїм відділенням, сер? — Полковник деякий час розглядав мене.

— Звичайно.

— Ми говорили на цю тему, сер.

— І до якого ж висновку ви прийшли?

— Якщо дозволите мені говорити прямо, сер, то основна проблема видається очевидною. Мої люди замкнені в стінах корабля, як і всі інші, вже чотирнадцять…

— Дурниці. Ми всі в рівній мірі були підготовлені для умов життя в замкнутому приміщенні, крім того, у вас є перевага вільного спілкування. — Вельми делікатний спосіб виражатися. — Всі офіцери цього позбавлені, і проте у нас немає психологічних проблем.

Якщо він так дійсно думав, то йому не завадило б поговорити по душах з лейтенантом Гармонією. Напевно, він мав на увазі тільки стройових офіцерів. Тобто себе і Кортеса. Але і в цьому випадку помилка становила п'ятдесят відсотків — Кортес вельми прихильно ставився до рядової Камехамелли.

— Медики поліпшили стан бійців з мого відділення, коли працювали над усуненням постгіпнотичного навіювання, — всі знають, як я до цього ставлюся, — і не думаю, щоб вони пішли по хибному шляху.

— Капрал Поттер!

Він звернувся як годиться, за званням, щоб всім ще раз нагадати, чому Поттер не підвищили разом з нами. Зайва мягкосердість.

— Ви поговорили зі своїми людьми?

— Ми обговорили проблему, сер.

У Скотта був талант «пронизувати прихильним поглядом». Зараз він пронизав Мерігей прихильним поглядом, тому вона продовжувала:

— Не думаю, що сержант Мандела мав на увазі помилки медиків…

— Сержант Мандела може сам за себе відповісти. Мені потрібно ваша особиста думка. Ваші спостереження. — Хоча судячи по його тону цього не можна було сказати.

— Що ж, я теж думаю, що медицина тут ні при чому, сер. У нас немає ніяких непорозумінь всередині команди. Просто всі втомилися і роздратовані, адже ми займаємося одним і тим же тиждень за тижнем.

— Значить, їм не терпиться в бій?

У голосі абсолютно ніякого сарказму.

— Просто потрібна якась зміна, сер.

— Вони її скоро отримають, — сказав він, дозволяючи собі коротку механічну усмішку. — І дуже скоро пошкодують про добрі старі рутинні дні.

Бесіда тривала в тому ж дусі ще досить довго. Ніхто з нас не хотів сказати прямо: чоловіки і жінки більше року живуть у постійному очікуванні майбутнього бою, очікування сидить у них в печінках, і чим далі, тим сильніше наростають тривога і роздратування. А тепер ще й тельціанський крейсер женеться за нами. Ще цілий місяць до початку кампанії, а ми вже ризикуємо життям.

Вхідна планета теж не курорт, особливо якщо доведеться бавитися у війну на її поверхні, але там хоч малою мірою ваша доля залежить від вас. А так доводиться сидіти в бляшанці, і бути ціллю, поки «Річниця» розігрує математичну партію з тельціанським кораблем… Ось цю секунду ти ще живий, а в наступну — вже мертвий, і все через помилку в тридцятому знаку після коми чогось там — ось що виводило з себе. Але спробуйте тільки заїкнутися про це Скотту. Я врешті-решт дійшов висновку, що він не прикидається, а насправді не здатний зрозуміти різницю між страхом і боягузтвом. Або його піддали особливій психообробці — в чому я сильно сумнівався, — або у нього не всі вдома. Але в даний момент це вже не мало значення.

Скотт переніс вогонь на бідолаху Чинга, задавши йому жару. Все та ж стара пісня. Я крутив у пальцях щойно виданий «Список особового складу».

Ударна група Альфа, кампанія Йод-4. Команд, п. Скотт. Кмнд. Маргінес.

2— й ешелон: перш. лейт. Кортес.

3-й ешелон: серж. — Вакант.

4— й ешелон др. лейт. — Вакант. Польов. медик: Др. лт. Вілсон.

5— й ешелон: серж. Роджерс.

6— й ешелон: серж. Мандела, серж. Чінг, капр. Поттер, капр. Тейт, капр. Петров, капр. Струве, капр. Юкава, ряд. Лутуллі, ряд. Куртсава, ряд. Нофстадлер, ряд. Гьортц, ряд. Александров, ряд. Мудрей, ряд. Леровський, ряд. Бергман, ряд. Рабі, ряд. Полінг, ряд. Демі, ряд. Рейнолт, ряд. Стіллер.

фахівці:

лейт. Бок (КК), Левін (КПР), Пастор (ПСУ), Віннепреннер (мед.); перш. лейт. Гармонія (мед.), Прінсвелл (інф.); ТРП. лейт. Сгоунвелл (збр.), Теодополіс (рад.); ЕСГ. Сінгх (Нав.); серж. Дальтон (рем.), Нангнал (інт.)

Старгейт Таккомп (1003296742 —С —1300) 20 березня. 2007 р.

Більшість тут були ветерани, їх я знав по кошмарній кампанії на Альфа. Новенькими в моєму відділенні були тільки Демі, Лутуллі і Леровський. Всього в «натовпі» (прошу вибачення, ударної групи) у нас було двадцять замін — замість дев'ятнадцяти чоловік, що ми втратили на Альфа. Одна ампутація, чотири трупи, чотирнадцять психічних розладів, викликаних надто ретельним постгіпнозом.

Я все ніяк не міг звикнутися з датою «20 березня. 2007р.» внизу аркуша. Виходило, що я в армії вже десять років, хоча минуло тільки два роки. Ефект релятивістики, ясна річ. Навіть якщо використовувати колапсарний стрибок, подорож між зірками погано позначається на календарі.

Після цього рейду я, напевно, зможу піти у відставку за віком і з повним пенсіоном — якщо тільки виживу і якщо стосовно нас не будуть змінені правила. Ветеран з двадцятирічним стажем, а ветерану тільки двадцять п'ять.

Скотт підводив підсумки, коли у двері постукали, точніше, стукнули один раз, але досить сильно.

— Увійдіть, — сказав полковник.

Увійшов якийсь прапорщик з новеньких і вручив Скотту листок паперу, не кажучи ні слова. Поки Скотт читав, прапорщик стояв поруч, сутулячись з точно виміряною дозою зухвалості. Практично Скотту він не підкорявся, крім того, полковника у флоті недолюблювали.

Скотт вручив папір назад прапорщику і сказав, дивлячись крізь останнього:

— Попередьте своїх людей, о 20.10 корабель почне виконувати протиракетний маневр. Залишилось п'ятдесят вісім хвилин. — На годинник він навіть не глянув. — Усім зайняти місця в протиперевантажувальних оболонках до 20.00. Струнко!

Ми піднялися і без ентузіазму відповіли хором:

— Так — розтак вас, сер.

Ідіотизм.

Скотт залишив приміщення, за ним, єхидно посміхаючись, пішов прапорщик.

Я повернув своє кільце в положення «4», канал мого заступника по відділенню, і заговорив до нього:

— Тейт, це Мандела. — Відгукнувся голосок Тейта:

— Тут Тейт. Що сталося?

— Збери людей і попередь, щоб до 20.00 всі знаходилися в оболонках. Протиракетний маневр.

— От паскудство. А казали, ще два тижні.

— Думаю, щось трапилося. Можливо, у капітана з'явилася оригінальна ідея.

— Капітан може засунути її куди-небудь. Ти в холі?

— Ага.

— Захопи для мене чашечку, як будеш повертатися, добре? З рафінованим цукром!

— Добре. Буду через півгодини.

— Спасибі. Почну загальний збір. Усі присутні в холі вже потягнулися до роздавальника сої. Я став у чергу за капралом Поттер.

— Що сталося, Мерігей, як ти думаєш?

— Я всього-навсього капрал, і платять мені не за…

— Гаразд, гаразд. Я серйозно.

— Думаю, нічого особливого. Напевно, капітан вирішив ще раз випробувати оболонки.

— Ще раз перед справжнім боєм?

— Мгм… Напевно.

Вона взяла чашку і подула на сою. Вигляд у неї був заклопотаний, тонка пряма зморшка з'явилася на лобі між бровами.

— А може, нас чекає ще один тельціанський корабель. Вони цілком можуть зробити так, як ми на Старгейті. Я зітхнув:

— Старгейт — зовсім інша справа.

Прикриття найбільш ймовірних кутів виходу вимагає семи або восьми крейсерів для постійного патрулювання. Ми не можемо собі дозволити прикриття більш ніж одного колапсара, і вони, думаю, теж.

— Не знаю. — Вона нічого не сказала більше. — Можливо ми наштовхнулися на їхній варіант Старгейта. Або у них в десять разів більше кораблів, ніж ми думаємо. Або в сто разів. Хто знає?

Я наповнив дві чашки, узяв цукор. Одну чашку прикрив кришечкою.

— Ніхто не знає.

Ми повернулися до столу, акуратно несучи чашки, щоб соя не розплескалася — при півтора g вона так і норовить виплеснутися.

— Напевно, Сінгх що-небудь знає, — сказала вона.

Напевно, знає. Але до нього я можу дістатися тільки через Роджерса і Кортеса. Кортес мене загризе, якщо я полізу до нього зараз.

— Що ти, я можу зв'язатися з ним прямо. Ми… — Вона подивилася на мене дуже серйозно, на щоках з'явилися ямочки. — Ми були друзями.

Я сьорбнув трохи сої — ну сірчана кислота! — І постарався, щоб голос у мене звучав холодно:

— Ось, значить, куди ти зникла у середу? Доведеться мені перевірити список нарядів. — Вона посміхнулася:

— Думаю, що це будуть понеділки, середи і п'ятниці в місяцях з буквою «Р» у назві. А що, ти не схвалюєш?

— Та ні ж… чорт забирай, ні, звичайно. Але… адже він офіцер! Флотський офіцер!

— Його прикріпили до нашої команди, значить, частково він в армії. — Вона повернула кільце. — З'єднати! — І повернулась до мене: — А як поживає ласкава міс Гармонія?

— Це не одне і те ж.

Мерігей прошепотіла код доступу в своє кільце.

— Невже? Ти просто хотів спробувати з офіцером. Збоченець. — Кільце прогуділо два рази. Зайнято. — Сподобалося?

— Цілком. — Тепер я візьму реванш.

— До речі, прапорщик Сінгх — справжній джентльмен. І зовсім не ревнивий.

— Я також, — сказав я. — Якщо він тебе образить, скажи мені, я йому накостиляю.

Вона посміхнулася мені через чашки.

— А якщо лейтенант Гармонія тебе образить, скажи мені, і я їй накостиляю.

— По руках. — І ми з повною серйозністю скріпили договір рукотисканням.

ГЛАВА 2

Противоперевантажувальні оболонки були винайдені під час нашого відпочинку на Старгейті. Останнє слово науки. Вони дозволяли нам використовувати майже повністю швидкісні ресурси крейсера, здатного прискорюватися з двадцатипятикратним перевантаженням.

Тейт чекав мене в акселеративному відділенні. Решта мої люди вже були зібрані тут і тинялися без діла. Я простягнув Тейту чашку.

— Спасибі. Ти щось довідався?

— Боюся, що нічого. Але флотські, схоже, не дуже хвилюються, а це їх гра. Можливо, ще одна навчальна тривога.

Він сьорбнув трохи сої.

— От чорт. Але нам-то все одно. Тільки сиди собі, поки тебе до напівсмерті задавить. Не люблю я такі штуки. Може, вони скоро взагалі почнуть воювати без людей. Тоді ми вирушимо додому.

— Ясна річ.

Підійшов медик і зробив мені необхідний укол.

Я почекав до 19.50 і віддав моїм людям наказ:

— Рухаємося. Забратися в оболонки і застібнутися.

Протиперевантажувальна оболонка нагадує звичайний гнучкий скафандр, в усякому разі, внутрішній устрій майже повністю збігається. Тільки замість ранця з системою життєзабезпечення тут є три шланги, один заходить в шолом, два виходять з п'ят, крім того, є по дві відвідні ємності на кожну оболонку. Костюми щільно вкладені плечем до плеча на легких протиперевантажувальних ліжках. Забиратися в оболонку — все одно, що пробиратися по величезній страві вчорашнього спагетті.

Коли індикатори у мене в шоломі показали, що всі задраїли свої оболонки, я натиснув відповідну кнопку, яка затоплювала кімнату. Звичайно, нічого не було видно, але я живо уявив, як блідо-блакитна рідина — етиленгліколь і ще щось, — пінячись, заповнює нашу кімнату. Матеріал оболонки, прохолодний і сухий, щільно обхопив мене з усіх сторін, прилягаючи до кожного вигину тіла. Я знав, що тиск у мене всередині зараз швидко зростає, врівноважуючи зовнішній тиск. Для цього і робився укол — щоб вас не розплющило. Але все одно тиск давав про себе знати. До того часу, коли на лічильнику у мене з'явилася «двійка» (зовнішній тиск відповідав глибині в дві морських милі), мені здавалося, що я зараз лусну або буду розчавлений одночасно. У 20.05 лічильник показав «2,7» і на цьому заспокоївся. Коли о 20.10 розпочалось виконання маневру, я особливої різниці не помітив, хоча голкова стрілка покажчика трохи здригалася і я ще подумав: цікаво, яке прискорення знадобилося, щоб викликати це ледь помітне коливання?

Основним недоліком протиперевантажувальних оболонок була їх стаціонарність. Всякий, хто не встиг забратися в свій костюм до початку прискорення, коли «Річниця» видавала повні свої двадцять п'ять g, автоматично перетворювався на суничний джем. Керував крейсером і вів бій виключно комп'ютер в нормальній обстановці відбувається те ж саме, але завжди хочеться мати за пультом людину-контролера.

Крім того, якщо корабель отримував пошкодження і відбувалася розгерметизація, ви вибухали, як перезріла диня — ось ще одна «маленька» незручність. А якщо падав внутрішній тиск, вас розплющувало в мить ока.

Щоб вибратися з оболонки, потрібно було десять хвилин на зняття тиску, — і ще дві —три, щоб вилізти з самого костюма. А ви думали: вистрибнув з оболонки і прямо в бій? Тільки четверо людей на борту володіли якоюсь рухливістю, поки ми всі були замкнуті в оболонках, — це корабельна аварійна команда. Але їм доводилося, природно, тягати свій костюм разом з собою, що перетворювало оболонки в двадцятитонні апарати. І навіть вони не рухалися з місця, поки крейсер маневрував.

Прискорення тривало до 20.38. Загорілася зелена лампочка, і я натиснув кнопку відкачування амортизаційної рідини.

Ми з Мерігей одягалися зовні. Від запаху етиленгліколю у мене злегка крутилася голова.

— Це звідки? — Я показав на яскраво-червону смугу, що бігла по шкірі Мерігей від правої грудини до протилежного стегна.

— Уже вдруге, — сказала вона, сердито розтираючи шкіру. — Перший раз вона була на спині. Напевно, костюм погано прилягає.

— Напевно, це ти трохи схудла.

— Дуже розумно.

Наш режим харчування і вправ був розписаний по калоріях і контролювався з моменту підгонки боєкостюмів на Старгейті. Сенсорна плівка всередині костюма повинна огортати тіло як друга шкіра, інакше ви не зможете користуватися боєкостюмом.

Вмонтований у стіну інтерком заглушив подальші коментарі Мерігей.

— Увага! Весь армійський персонал, ешелон 6 і вище, і весь флотський персонал, ешелон 4 і вище, зібратися в брифінг-холлі о 21.30. Увага!

Повідомлення повторили два рази. Я відправився полежати кілька хвилин, поки Мерігей показувала свою смугу медику і зброяреві. Прошу зауважити, я зовсім не ревнував.

Брифінг проводив капітан «Річниці».

— На жаль, нічого хорошого повідомити вам не можу. Шість днів тому переслідуючий нас корабель тельціан випустив снаряд-ракету. Первісне прискорення його становило вісімдесят g. — Капітан зробив паузу. — Приблизно через добу прискорення снаряда зросло до 148g. — Загальне зітхання. — Вчора воно підстрибнуло до 203g. Всі ви знаєте, що це в два рази перевершує прискорення ворожих ракет під час нашого останнього бою.

Ми випустили чотири ракети по чотирьох найбільш вірогідних, відповідно до прогнозу нашого комп'ютера, майбутніх траєкторіях тельціанського снаряда. Один з них пройшов близько від снаряда, поки ми виконували маневр відходу. Ми знищили тельціанський снаряд на дистанції в десять мільйонів кілометрів звідси.

Десять мільйонів — це ж майже рукою подати.

— Єдине, чому можна порадіти, так це результатам аналізу вибуху. Судячи з усього, потужність заряду у тельціан не збільшилася. Мабуть, їх досягнення в галузі систем тяги не відповідають досягненням в області вражаючих зарядів. Чи вони не вважають за необхідне збільшувати потужність вибуху.

Тут ми вперше стикаємося з проявом вельми важливого фізичного ефекту, який до цих пір розглядався тільки теоретиками. От ви, скажіть мені, — він вказав на Негулеску, — скільки часу пройшло з тих пір, як ми вперше прямо зіткнулися з противником біля Альфи?

— Це залежить від системи відліку, — з готовністю відповіла Негулеску. — З моєї точки зору, минуло вісім місяців, сер.

— Цілком правильно. Через релятивістське уповільнення часу ви втратили близько дев'яти років, поки маневрували між стрибками. Отже, в інженерному сенсі цей тельціанський крейсер з'явився з нашого майбутнього. — Він зробив паузу, щоб всі змогли обміркувати почуте.

— І чим далі, тим з ходом війни ця різниця між суб'єктивним і об'єктивним часом ставатиме все більш помітною. Оскільки тельціани в рівній мірі з нами відчувають дію законів теорії відносності, ефект буде грати їм на руку так само часто, як і нам.

Але в даний момент переслідують нас, і чим більше буде зменшуватися дистанція між нами, тим вище ризик. Тельціани зрештою зможуть нас просто розстріляти.

Тому ми вирішили спробувати одну хитрість. Як тільки дистанція скоротиться до п'ятисот мільйонів кілометрів, вся команда ляже в протиперевантажувальні оболонки, і ми довіримо наші життя логічному комп'ютеру. Комп'ютер здійснить складну серію зовні випадкових змін у швидкості і напрямку польоту.

Скажу вам відверто. Якщо у тельціан всього на одну ракету більше, ніж у нас, вони зможуть нас прикінчити. Поки вони випустили лише одну. Ймовірно, не хочуть витрачати боєприпаси даремно. — Він нервово промокнув лоб. — А можливо, у них була всього одна. У такому випадку вони у нас в руках. Як би там не було, весь корабельний персонал і команда повинні бути готові залягти в оболонки по десятихвилинному попередженню. Коли дистанція скоротиться до мільярда кілометрів, всі повинні знаходится в протиперевантажувальних камерах, готові лягти в оболонки. Ми не можемо чекати заради однієї людини.

Ось все, що я можу сказати. А ви, полковнику?

— Я поговорю зі своїми людьми пізніше, капітане.

— Дякую вам.

— Розійдись.

Ніяких «так — розтак» та іншої нісенітниці. Флотські вважають подібні штучки нижче своєї гідності. Але ми продовжували стояти по стійці «струнко» — всі, крім Скотта, — поки капітан не вийшов. Потім якийсь чин ще раз сказав «розійдись», і ми повалили з кімнати. Я відправився в наш хол випити сої, поговорити з хлопцями і, можливо, що-небудь довідатися.

Але нічого суттєвого я не почув, все тільки порожні вигадки, тому ми з Роджерс вирушили спати. Мерігей знову зникла: напевно не залишила надію вивідати що-небудь у Сінгха.

ГЛАВА 3

Обіцяна бесіда з полковником відбулася наступного ранку, але він в основному повторив все те, що ми вже чули, тільки в двох обставинах. Він особливо відзначив той факт, що якщо технічна підготовка тельціанських кораблів значно покращилася, то щось аналогічне могло статися і з їх навичками наземного бою, і тепер з ними буде куди складніше впоратися.

Але тут виникало цікаве питання. Вісім місяців, або дев'ять років тому в нас була перевага над тельціанами. Ті, схоже, просто не розуміли, що відбувається. Якщо судити по їх войовничості в космосі, то в рукопашному бою тельціани повинні були бути сущими дияволами. Насправді ж вони спокійно дали себе перебити. Одному вдалося втекти, і він, очевидно, познайомив родичів з ідеєю старомодного наземного бою.

Але це, звичайно, зовсім не означало, що тельціани, які нас переслідували, вже знали про битву біля Альфи. Єдиний спосіб комунікацій, більш швидкий, ніж швидкість світла, представляв собою все той же колапсарний стрибок. Або серію стрибків. Точно сказати, скільки стрибків від рідної планети тельціан до бази Йод-4, було неможливо. Тому гарнізон місцевої бази міг виявитися таким же пасивним, як і перший. Хоча не виключено, що вони вже майже декаду вправлялися у прийомах рукопашної сутички. Відповідь ми дізнаємося, коли доберемося туди.

Ми зі зброярем допомагали нашому відділенню проводити профілактику боєкостюмів, коли сигнал змусив нас відправитися в протиперевантажувальну камеру. Ми перетнули кордон дистанції в мільярд кілометрів.

У нас залишалося ще близько п'яти годин бездіяльності, перш ніж доведеться забратися в кокони оболонок. Я зіграв у шахи з Рабі і отримав мат. Потім Роджерс затіяла гімнастику, просто щоб люди відволіклися від перспективи чотири години лежати напіврозчавленими в оболонках. До цих пір ми і половини цього терміну не проводили в коконах.

За десять хвилин до перетину останньої межі в п'ятсот мільйонів кілометрів ми, командири відділень, особисто зайнялися укладанням і перевіркою герметичності оболонок. Через вісім хвилин ми вже всі поховалися в костюми, і камеру наповнила амортизаційна рідина. Тепер наші життя залежали виключно від нашого корабельного комп'ютера.

Поки я лежав, здавлюваний невидимим пресом, одна безглузда думка засіла мені в голову і ніяк не хотіла зникнути. Вона кружляла і кружляла, немов заряд в надпровідному контурі: відповідно до формальної науки війни остання потребує прикладання як тактики, так і логістики, вона ж стратегія. Стратегія займається пересуванням військ у великих масах і всім іншим, крім дійсного ведення бою, яке відноситься до тактики. І ось ми зараз ведемо бій, але у нас чомусь не тактичний комп'ютер, а логічний, тобто, іншими словами, стратегічний, такий собі надефективний клерк від стратегії.

Інша половина моєї свідомості, не настільки, мабуть, пригноблена перевантаженням, заперечувала. Яке значення має назва комп'ютера? У будь-якому випадку це тільки купа кристалів пам'яті, процесорів, скло і пластик. Запрограмуй комп'ютер відповідним чином — і отримаєш еквівалент Чингісхана, ось тобі і тактичний комп'ютер, хоча до цього він контролював товарний ринок або стік нечистот.

Але перший голос продовжував уперто сперечатися. Якщо так міркувати, говорив він, то й людина — це не більше як купа кісток, одягнена в плоть, шкіру і волосся. Навчи її відповідним чином — ким би він не був, — і отримаєш або дзен-буддиста, або слухняного кровожерливого солдата-вбивцю. Залежить від типу навчання.

А що таке тоді я, ми, ви, відповідала друга сторона. Миролюбний фахівець з вакуумного зварювання, а також вчитель фізики, покликаний відповідно до Елітарного закону та перепрограмований в убиваючу машину. Ти, я, ми — вбивали, і нам це подобалося.

Але ж це був гіпноз, навіювання, підчинене управління, заперечував я сам собі. Більше такого з нами не зроблять.

А чому? Тому, казав я собі ж, що я впевнений, що ви тепер і без цього будете ефективно вбивати. Проста логіка.

До речі, про логіку. Чому логічний комп'ютер виконує роботу за людину? Або… про що я думав спочатку?.. І тут я відключився.

Потім замигала зелена лампочка, і я лише рефлекторно натиснув кнопку розгерметизації камери. Тиск встиг впасти до позначки «3», перш ніж я зрозумів, що ми живі і, значить, виграли перший раунд.

Я був правий тільки частково.

ГЛАВА 4

Я затягував ремінець куртки, коли кільце зв'язку вкололо мені палець, і довелося залишити ремінець, щоб послухати. Викликала Роджерс.

— Мандела, перевір камеру третього взводу. Видно, там щось сталося. Дальтон розгерметизував їх з центрального пульта.

Третя камера… Це ж відділення Мерігей! Я помчав по коридору босоніж і був біля дверей камери саме в той момент, коли вони вже самі відкрили її зсередини і вибиралися назовні.

Першим з'явився Бергман. Я схопив його за руку:

— У чому справа, Бергман?

— Що? — Він втупився на мене, все ще не цілком прокинувшись, як і всякий, хто тільки-що залишає камеру. — А, це ти, Мандела… Не знаю, а що таке?

Я спробував зазирнути всередину камери, не випускаючи руку Бергмана.

— Ви запізнилися з розшнуровкою, хлопець. — Він потряс головою, намагаючись прийти в себе.

— Запізнилися? На скільки спізнилися? Я перший раз подивився на годинник.

— Не надто багато… Боже, ми ж лягли в оболонки в 5.20, правильно?

— Так.

Я все ще ніяк не міг розгледіти Мерігей серед смутно видимих фігур усередині камери, які пробиралися до виходу між рядами поплутаних шлангами оболонок.

— Ви ніби всього на пару хвилин запізнилися. Але передбачалося, що ми пробудемо під прискоренням 4:00 або менше, а зараз вже 10.50.

— Угм, — він знову труснув головою. Я відпустив руку Бергмана, щоб дати дорогу Стіллеру і Демі, що виходили з камери.

— Усі запізнилися, виходить, — сказав Бергман. — Значить, все в порядку.

— У порядку… Чекай, чекай, агов, Стіллер! Ти не бачив…

З камери долинув крик:

— Медика! Медика!

Хтось проходив в дверях, але це була не Мерігей. Я відштовхнув дівчину вбік і пірнув у дверний отвір, приземлився на когось і пробрався до Струве, заступника Мерігей. Струве дуже голосно говорив у своє кільце:

— … І переливання крові теж. — Мерігей все ще лежала в розстебнутій оболонці, вона вся була…

— … Нам повідомив Дальтон…

Кожен квадратний дюйм тіла Мерігей був покритий кривавою плівкою, всюди з однаковою яскравою смугою.

— … коли вона не вийшла з «кокона».

Вона починалася у неї під підборіддям злою червоною стрічкою, і до самої грудини це була тільки червона плівка.

— … Я сам розстебнув оболонку…

Далі живіт розтинала довга рана, яка все більш поглиблювалася, поки в самому низу назовні не визирала біляста мембрана кишечника.

— … Так, вона без свідомості…

… зрозумів, ліве стегно. Мандела…..

Але Мерігей ще дихала, хоч серце збивалося з ритму, очі закотилися, кров'яні бульбашки з'являлися і лопалися в кутку рота щоразу, коли вона ледь помітно видихала.

— … Татуювання на лівому стегні. Мандела! Ти чуєш? Подивися, на лівому стегні, яка у неї група крові?!

— Група «с», резус негативний. — Бог мій, я сто тисяч разів бачив це татуювання!

Струве почав передавати відомості, а я згадав про висячий у мене на поясі пакет першої допомоги і почав гарячково перебирати його вміст.

«Зупинити кров… накласти пов'язку… ввести протишоковий препарат». Так у підручнику говорилося. Щось я забув, що там ще… «Забезпечити доступ повітря», вона дихає, що б вони не мали на увазі. Зупинити кров… Як її зупинити, якщо рана метр у довжину, а у мене одна стерильна пов'язка?! Протишоковий препарат… Це я зараз. Я виловив у пакеті зелену ампулу, приклав до руки Мерігей і натиснув кнопку. Потім я поклав пов'язку стерильною стороною на випираючі з рани нутрощі, еластичний ремінець обвів за спиною, поставив нейтральний тиск і дав йому затягнутися.

— Що ще можна зробити? — Запитав мене Струве.

— Не знаю. — Я відступив на крок, відчуваючи повну безпорадність. — Може, ти щось порадиш?

— Я такий же лікар, як і ти. — Поглянувши в бік дверей, він стиснув кулак, напружуючи м'язи. — Чорт, скоро вони? У тебе в пакеті є морфплекс?

— Є, але мене попереджали: не вводити його всередину…

— Вільям?

Мерігей відкрила очі і спробувала підняти голову. Я підтримав її.

— Все буде в порядку, Мерігей. Зараз прийде лікар.

— Що… я в порядку? Я хочу пити. Води.

— Не можна, тобі зараз не можна води. Потерпи трохи. — Її напевно будуть оперувати.

— Звідки кров? — Сказала вона тоненьким голосом. Голова впала назад. — Яка я нехороша.

— Це оболонка винна, — швидко сказав я. — Пам'ятаєш, раніше у тебе з'явилися складки? Вона похитала головою.

— Костюм?

Вона раптом зблідла, видно, її нудило.

— Води… будь ласка.

— Принесіть рушник або губку, змочену водою. — Впевнений голос позаду мене. Я обернувся і побачив дока Уїльсона і ще двох з носилками.

— Спочатку півлітра в стегнову, — сказав він, ні до кого прямо не звертаючись, після того як обережно підняв пов'язку і подивився на рану. — Відпустіть пару метрів відвідної трубки, потім обріжте. Перевірте, чи немає там крові.

Один із медиків ввів десятисантиметрову голку в стегно Мерігей і почав переливати кров з пластикового мішка.

— Не змогли ми відразу до вас, — втомлено сказав док. — Роботи по горло. Що ти казав про оболонку?

— У неї вже два рази перед цим були синці. Костюм погано прилягав, вийшли складки.

Док розсіяно кивнув, вимірюючи тиск у Мерігей.

— Ви їй вводили… — Хтось тицьнув йому в руки мокрий паперовий рушник. — Ага, добре. Ви їй що-небудь вводили?

— Одну ампулу «антишоку».

Він склав рушник кілька разів і поклав його в розкриту долоню Мерігей.

— Як її звати? — Я сказав йому.

— Мерігей, води ми тобі зараз не можемо дати, але змочи губи рушником. Зараз я посвічу тобі в очі. — Поки він дивився в зіниці Мерігей крізь металеву трубку, один з помічників виміряв температуру за допомогою електронного термометра. — Внутрішня кровотеча?

— Є, але не дуже.

Док злегка притиснув рукою пов'язку на животі Мерігей.

— Ти не могла б трохи повернутися на правий бік?

— Так, — повільно сказала Мерігей, впираючись ліктем для опори. — Ні, — сказала вона через секунду і заплакала.

— Ну, ну, — швидко сказав док і злегка допоміг їй повернутися, тільки щоб можна було бачити спину. — Тільки одна рана, — пробурмотів він. — І до чорта крові.

Він двічі натиснув на кільце зв'язку і потряс ним біля вуха.

— Є хто-небудь вільний?

— Харіссон залишався, можливо і його вже викликали.

У камеру увійшла якась жінка, бліда, з розпатланим волоссям, в забрудненій кров'ю куртці. Це була Естелла Гармонія, але я її відразу не впізнав.

Док Уільсон підняв очі.

— Нові пацієнти, доктор Гармонія?

— Ні, — втомлено відповіла вона. — У аварійника була подвійна ампутація. Прожив всього кілька хвилин. Ми його підключили до машини, на випадок якщо знадобляться трансплантанти.

— А інші?

— Вибухова розгерметизація. — Гармонія шумно зітхнула. — Вам допомогти?

— Так, постривай тільки хвилину. — Док ще раз спробував викликати медвідсік. — Прокляття, ти не знаєш, куди подівся Харрісон?

— Не знаю, може, у другій хірургічній, якщо щось не в порядку з аварійником. Але я ніби все зробила як треба.

— От чорт, ти ж знаєш, як…

— Готово! — Сказав медик, переливши кров.

— Ще півлітра в стегнову, — сказав док Уільсон — Естелла, ти не могла б замінити одного з хлопців, і підготувати дівчину до операції?

— Звичайно, я зараз вільна.

— Добре… Хопкінс, сходіть в медвідсік і привезіть «віз» і літр, ні, два літри ізотонічного флюскарба, основний спектр. Якщо там Мерк, скажеш йому, внутрішньочеревний спектр. — Док відшукав на своєму рукаві не забруднене кров'ю місце і промокнув лоб. — Якщо зловиш Харрісона, нехай біжить у першу хірургічну, налаштовує анестезію на внутрішньочеревну операцію.

— А її відвезти в першу хірургічну?

— Так. Якщо не знайдеш Харрісона, візьми тоді когось… — Він тицьнув пальцем у мій бік. — Ось цього хлопця, нехай допоможе відвезти її в операційну, а ти побіжиш вперед і підготуєш анестезатор. Можна було б почати прямо зараз, — він порився в сумці з медикаментами, — але у мене тільки параметадол. Мерігей! Як ти себе почуваєш?

Сльози все ще котилися у неї по щоках.

— Мені… боляче.

— Потерпи трохи, — лагідно сказав док. На секунду він задумався, потім повернувся до Естелли. — Невідомо в точності, скільки вона втратила крові, Крім того, є невелика внутрішня кровотеча. Але не думаю, що це сталося дуже давно — вона б не вижила під прискоренням. Сподіваюся, що мозок не постраждав.

Він торкнув вимірювач, прикріплений до руки Мерігей.

— Стеж за кров'яним тиском, як тільки прийде в норму, введеш п'ять кубиків вазоконстріктора. Я побіжу. — Він закрив сумку. — У тебе є який-небудь вазоконстріктор, крім пневматичної ампули?

Естелла перевірила вміст своєї сумки.

— Ні, тільки одноразова ампула… ага, є обмежена доза з м'язовим дилятором.

— Відмінно, якщо тиск підскочить, вводи.

— Буду давати їй разом з дилятором по два кубики за один раз.

— Зійде. Все не дуже, але… Якщо ти ще не дуже втомилася, може, будеш мені асистувати?

— Буду.

Док Уільсон кивнув і зник. Естелла почала витирати живіт Мерігей ізопропиловим спиртом. У нього був холодний, чистий запах.

— Їй вводили «антишок»?

— Так, — сказав я. — Хвилин десять тому.

— Ага. Ось чого док турбувався… ні, ти все правильно зробив. Але до складу «антишоку» входить вазоконстріктор. П'ять кубиків зверху — цього може виявитися занадто багато. — Вона продовжувала змивати засохлу кров, кожну хвилину поглядаючи на індикатор тиску. — Ця дівчин… тобто Мерігей, вона твій постійний партнер?

— Так.

— Мерігей — твій постійний партнер? — Вся Мерігей була покрита запеченою кров'ю, на щоках патьоки, там, де я намагався утерти сльози. Напевно, тільки лікар або жінка могли під усім цим побачити красу.

Мерігей перестала плакати і лежала з міцно заплющеними очима, висмоктуючи останні залишки води з паперового рушника.

— Можна дати їй ще води?

— Так, але тільки так само, як і в перший раз. Трохи.

Я пішов у роздягальню, там була вода і паперові рушники. Пари етиленгліколю встигли до цього часу розвіятися, і тепер я відчував запах повітря. Тривожний запах. Злегка тягнуло машинним маслом і перегрітим металом, ніби у майстерні. Напевно, перевантажили кондиціонер, подумав я. Те ж саме трапилося при першому випробуванні оболонок.

Мерігей взяла мокрий рушник, не відкриваючи очей.

— Ви думаєте залишитися разом, коли повернетеся на Землю?

— Напевно. Якщо повернемося… Попереду ще кампанія.

— Нічого більше не буде, — байдуже сказала Естелла. — Ти, виходить, нічого ще не чув?

— Про що ти?

— Ти знаєш, що корабель отримав пошкодження?

— Попадання? Як же ми тоді всі вціліли?

— Так. — Естелла знову почала витирати кров. — Чотири протиперевантажувальні камери. Камера зброярів і збройна. Тепер у нас жодного боєкостюма… а в одній білизні багато не повоюєш.

— Що… чотири камери… а люди?

— Ніхто не вижив. Тридцять чоловік.

— Хто саме?

— Весь третій взвод. І паркове відділення другого взводу.

Аль-Садат, Русья, Маковелл, Вагулеко.

— Боже мій.

— Тридцять убитих, і вони навіть не зрозуміли, як це вийшло. І досі ніхто не розуміє. Але може повторитися кожну хвилину.

— Так це була не ракета?

— Ні, ми перехопили всі їх снаряди. І покінчили з їх крейсером теж. Жоден індикатор нічого не показував. Просто — бамм! І третина корабля провалилася в пекло. Добре, що не двигун, і не СЖБ.

Але я ледве її чув. Пенворд, Омайдерс, Крістін і Фріда. Всі мертві. Я немов онімів.

Естелла витягла з сумки небезпечну бритву і тюбик гелевої пасти.

— Будь джентльменом, не дивися. А, ось що. — Вона змочила шматок марлі спиртом і подала мені. — Зроби добру справу, витри їй обличчя.

Я почав витирати.

— Як приємно. Що ти робиш? — Запитала Мерігей, не відкриваючи очей.

— Намагаюся бути справжнім джентльменом. І зробити добру справу…

— Весь персонал, увага! Весь персонал! — У камері не було інтеркома, але у відкриті двері все було добре чути. Інтерком знаходився в роздягальні. — Весь персонал шостого ешелону і вище, окрім безпосередньо задіяних в аварійних роботах і наданні медичної допомоги, повинен з'явитися в центральний хол.

— Я повинен йти, Мерігей.

Вона нічого не сказала. Напевно, вона навіть не чула оголошення.

— Естелла. — Я повернувся до Гармонії, чорт з ним, з джентльменом: — Ти мені…

— Так, я відразу тобі повідомлю, як тільки можна буде щось сказати напевно.

— Добре. Спасибі.

— Все буде в порядку. — Але обличчя у неї було заклопотане і невеселе. — Тепер іди, — м'яко додала вона.

Коли я вибрався в коридор, інтерком почав повторювати оголошення вже вчетверте. У повітрі відчувався якийсь новий запах, але я і знати не хотів, що це було.

ГЛАВА 5

На півдорозі до центрального холу я раптом зрозумів, що вигляд у мене кошмарний, і пірнув у ближню роздягальню поруч з кімнатою відпочинку флотського персоналу. Рядовий Камехамелла квапливо розчісувала волосся щіткою.

— Вільям! Що з тобою сталося?

— Нічого. — Я пустив воду і глянув у дзеркало. Все обличчя в засохлій крові, і куртка теж. — Це Мерігей, капрал, її оболонка… Очевидно, утворилася складка..

— Вона загинула?

— Ні, важко поранена, її оперуватимуть.

— Не три гарячою водою. Залишиться пляма.

— Так, правильно. — Гарячою водою я умив обличчя, побризкав холодною на куртку. Камера твого відділення йде третьою після камери Ала, правильно?

— Так.

— Ти бачила, що сталося?

— Ні. Тобто не бачила, коли це сталося. — Перший раз я побачив, як вона плаче, сльози як горошини котилися по щоках і капали з підборіддя. Голос у неї залишався рівним, вона тільки з силою потягнула себе за волосся: — Це м'ясорубка.

Я підійшов до неї і поклав руку на плече.

— Не чіпай мене! — Вона спалахнула і відкинула мою руку щіткою для волосся. — Вибач, підемо, напевно. — У дверях вона злегка торкнула мене за рукав: — Вільям, ти розумієш… — Вона подивилася на мене з викликом — Розумієш? Я просто рада, що мене там не було. І ніяк інакше.

Я розумів її, але не можу сказати, що повірив.

— Про все, що сталося, можна розповісти дуже коротко, — з напругою в голосі сказав капітан, — тому що знаємо ми дуже мало.

Через десять секунд після знищення крейсера противника якісь два тіла, дуже маленьких за розмірами, вдарили наш корабель приблизно в середній частині. Оскільки вони не були виявлені заздалегідь, а ми знаємо межі можливостей наших скануючих пристроїв, можна сказати, що рухалися вони зі швидкістю, що перевищує дев'ять десятих світлової, висловлюючись точніше, вектор їх швидкості був перпендикулярний вектору швидкості світла. Вони прослизнули за відбиваючим полем.

Коли «Річниця» йде на релятивістських швидкостях, попереду неї, по лінії польоту, генеруються в просторі два потужних електромагнітних поля. Перше — в десяти тисячах кілометрів від корабля, друге — п'яти тисячах. Енергію цим полям дає «розгінний» ефект — вони поглинають її з міжзоряного газу, який ми зустрічаємо на шляху.

Всяке досить велике тіло, щоб викликати тривогу за цілість обшивки крейсера, — тобто якщо його можна розгледіти в потужну лупу, — проходить спочатку крізь перше поле і отримує сильний негативний заряд Потім воно потрапляє в друге поле і відкидається з шляху корабля. Якщо тіло занадто велике і його неможливо відхилити убік, то ми можемо заздалегідь виявити його і уникнути зіткнення.

— Немає потреби підкреслювати, яку страшну зброю застосували тельціани. У момент попадання «Річниця» рухалася щодо противника з такою швидкістю, що всього за одну десятитисячну секунди проходила відстань, рівну довжині її корпусу. Крім того, ми постійно здійснювали короткі, абсолютно випадкові, ривки з боку в бік з перемінним прискоренням. Отже, снаряди, які настигли нас, повинні були управлятися. Ця керуюча система повинна була знаходитися всередині самих снарядів, так як в цей момент тельціанський крейсер вже був знищений. І все це містилося в оболонку, яка розмірами не перевищувала річкової гальки. Більшість з вас занадто молоді, щоб пам'ятати термін «футуршок». У сімдесяті роки минулого століття деякі люди вважали, що технічний прогрес йде надто швидкими темпами, що психіка звичайних людей скоро буде не в змозі впоратися з цим темпом, що не встигнувши звикнути до дійсного, вже потрібно звикати до наступного, і майбутнє застає їх зненацька. Професор на ім'я Тоффлер придумав спеціальний термін, що описує таку ситуацію: «футуршок» — психічний шок від неймовірного по швидкості темпу змін в житті. — Іноді капітан любив вдаватися в академічні подробиці. — Зараз ми знаходимося в ситуації, яка нагадує цю соціологічну концепцію. Результат якої — катастрофа. Трагедія. Як ми вже знаємо по попередніх зборах, зробити зараз ми нічого не зможемо. Відносність тримає нас у минулому — в минулому відносно техніки тельціан. Відносність ставить нас обличчям до обличчя з цією технікою, що відноситься до нашого майбутнього. Ми можемо тільки сподіватися, що наступного разу ситуація кардинально зміниться. І єдине, чим ми можемо цьому посприяти, — це постаратися повернутися на Старгейт, щоб на Землі дізналися про те, що трапилося, і тоді, можливо, фахівці на основі отриманих нами ушкоджень зможуть створити якусь контрсистему захисту.

Зараз ми можемо атакувати вхідну планету і знищити базу тельціан з космосу, не висаджуючи десант. Але мені здається, що це потягло би за собою занадто великий ризик. Нас можуть… збити за допомогою того ж пристрою, що завдав нам такої шкоди сьогодні, і ми вже не повернемося на Старгейт і не принесемо відомості, які я вважаю життєво важливими для Землі. Ми могли б послати автоматичний снаряд, зонд, з відповідним повідомленням, але він може не досягти мети, і ми так і залишимося позаду супротивника в технічному оснащенні.

Відповідно до цього ми розрахували курс, який дозволить нам обігнути Йод-4, колапсар буде прикривати нас від нападу з бази противника на вхідній планеті, і повернутися на Старгейт в найкоротший термін.

Тут капітан сів і помасажував виски. Я не повірив своїм очам.

— Всі ви тут принаймні командири секцій або відділень. Більшість з вас має відмінні послужні списки. І я сподіваюся, що деякі з вас знову приєднаються до Сил ООН після закінчення двох років вашої служби. Ті, хто побажає повернутися, будуть, очевидно, підвищені в лейтенанти і стануть справжніми командирами. Саме з цими людьми я зараз говорю, і не як безпосередній начальник, а як старший офіцер і товариш.

Людина не може приймати командні рішення, виходячи тільки з міркувань тактики, і діяти тільки відповідно до завданням завдати противнику максимальної шкоди, зазнавши при цьому мінімальних втрат. Ведення війни в наш час перетворилося на дуже складну справу. Виграти ряд битв — це ще не означає виграти війну. Перемога — складне ціле, куди входять і військовий успіх, і економічна ситуація, стратегічні міркування, політичні сили — словом десятки, в буквальному сенсі десятки чинників.

Я слухав капітана, але у свідомості у мене закріпився тільки один факт: всього годину тому третина моїх товаришів загинули миттєвою смертю, а він сидить тут перед нами і читає лекцію з теорії ведення війни.

— Тому іноді, щоб допомогти виграти війну, потрібно відмовитися від бою. Зараз ми знаходимося саме в такій ситуації.

Мені нелегко було прийняти таке рішення. Як ніколи важко за всю мою службу. Тому що на Землі, принаймні, воно може здатися боягузтвом.

Наш логічний комп'ютер вважає, що ми маємо приблизно 62 відсотки на успіх, якщо спробуємо атакувати базу тельціан. На жаль, ми маємо тільки 30-відсоткову ймовірність вижити, оскільки деякі варіанти атаки включають таран вхідної планети на максимально наближеній до світлової швидкості.

Сподіваюся, що нікому з вас не доведеться стикатися з необхідністю приймати таке рішення. Коли ми повернемося на Старгейт, мене, можливо, буде судити трибунал — за боягузтво. Але я щиро впевнений, що інформація, яку ми доставимо, яку отримають, досліджуючи нанесені «Річниці» пошкодження, набагато важливіша, ніж знищення однієї бази противника. — Капітан випростався. — Набагато важливіше, ніж кар'єра одного офіцера.

Я ледве втримав смішок. Звичайно ж, «боягузтво» тут зовсім ні при чому. Звичайно ж, капітан не мав поняття про таке примітивне і невійськове почуття, як бажання жити.

Аварійна ремонтна команда примудрилася залатати величезну пробоїну в борту «Річниці» і загерметизувати пошкоджений сектор. Залишок дня ми займалися прибиранням приміщень, не торкаючись, природно, до дорогоцінних «доказів», в жертву яким капітан жадав принести свою кар'єру.

Найгірше було викидати за борт трупи загиблих. Особливо тих, у кого лопнули протиперевантажувальні оболонки.

Я зайшов до каюти Естелли наступного дня, ледь вона закінчила чергування.

— Зараз тобі її бачити ні до чого, — сказала Гармонія, потягуючи зі склянки суміш етилового спирту, лимонної кислоти і води з краплею якогось ефіру за відсутністю апельсинової цедри.

— Їй уже нічого не загрожує?

— Не зовсім. У всякому разі, наступні два тижні. Я поясню. — Вона поставила склянку і сперлася підборіддям на переплетені пальці рук. — Така рана нічого серйозного не представляла б в нормальних умовах. Після переливання крові ми б змочили дечим її внутрішні органи і зашили б рану. Через пару днів вона б уже вставала.

Але є ускладнення. Ще ніхто не отримував поранення, перебуваючи в коконі оболонки. Поки що немає ніяких тривожних симптомів, правда. Але ми хочемо потримати її під контролем ще кілька днів. Крім того, ми боялися перитоніту. Знаєш, що таке перитоніт?

— Так, приблизно.

— Стався розрив у тканинах внутрішніх органів під впливом тиску. Запалення оболонки черевини. Тому ми повністю стерилізували порожнину. Потім ми, природно, замінили загиблу мікрофлору готової культурою з наших запасів. Це теж, взагалі-то, звичайна процедура, але зазвичай її застосовують при більш небезпечних пораненнях.

— Я зрозумів. — Від розповіді Естелли мені стало не по собі. Схоже, наші лікарі не розуміють, що нас зовсім не захоплює бачення самих себе як мішків зі шкіри, наповнених непотрібним сміттям.

— Вже тільки тому не варто її турбувати ще кілька днів. Заміна внутрішньої мікрофлори — це процедура безпечна, але вона справляє скажений ефект на травну систему. Але знову ж таки, в нормальних умовах їй ніщо не загрожувало б. А ми гальмуємо на постійних півтора g, а її внутрішні органи і так отримали сильний струс. І якщо ми раптом почнемо збільшувати швидкість хоч трохи вище двох g, вона загине.

— Але… нам доведеться давати більше двох на фінальній прямій! Що…

— Знаю, знаю. Але це ще тижнів через два. До того часу вона вже оговтається. Вільям, ти повинен подивитися правді в очі. Вона дивом вижила. І тільки якщо пощастить, вона добереться до Землі. Шкода, звичайно, вона багато значить для тебе, але ми вже стількох втратили… ти повинен звикнутися з цією думкою…

Я зробив довгий ковток зі своєї склянки. Вміст її нічим не відрізнявся від коктейлю лейтенанта, не рахуючи лимонної кислоти.

— Ти стаєш досить товстошкірою.

— Можливо… Ні, я просто реально дивлюся на речі. Мені здається, попереду нам ще не таке доведеться побачити.

— Мене це вже не хвилює. Як тільки прийдемо на Старгейт, можете вважати мене цивільним.

— Не квапся. Ці клоуни, які закликали нас на два роки, цілком можуть розтягнути їх до чотирьох або…

— Або шести, або двадцяти, або до нескінченності. Але нічого у них не вийде. Почнеться повстання.

— Не знаю. Якщо вони привчили нас вбивати, вони можуть привчити нас до чого завгодно. Навіть добровільно залишитися на надстрокову.

Похмура перспектива.

Пізніше ми спробували зайнятися любов'ю, але нічого не вийшло. Ми обидва були зайняті сторонніми думками.

Я побачив Мерігей приблизно через тиждень. Вона була ще дуже слабка, сильно змарніла і насилу реагувала на навколишнє. Док Уільсон запевнив мене, що такий ефект надають медикаменти, мозок, на щастя, зовсім не постраждав.

Мерігей все ще не піднімалася з ліжка, годували її через трубку. Я починав відчувати занепокоєння. Хоча з кожним днем їй ставало все краще, але, якщо вона не встане на ноги до стрибка, у неї не буде шансів вижити. Ні док Уільсон, ні Естелла нічим не могли мене обнадіяти. Все залежить від витривалості Мерігей, говорили вони.

За день до виходу на фінальну пряму вони перемістили її на протиперевантажувальний кокон Естелли в лазареті. Відчувала вона себе вже цілком добре і їжу почала приймати звичайним чином, але вставати ще не могла — при півторакратній силі тяжіння.

Я прийшов до неї в медвідсік.

— Ти вже знаєш, що ми міняємо курс, до Тет-38 ми підемо через Альфу-9. Ще чотири місяці в цій проклятій бляшанці. Але зате шість додаткових років бойового стажу з відповідною оплатою.

— Це добре.

— Ще б, ти подумай тільки, ось повернемося на Землю…

— Вільям.

Я замовк. Ніколи не вмів брехати.

— Досить мене підбадьорювати. Розкажи про вакуумне зварювання, про своє дитинство, про все, що завгодно. Тільки не сунь ти мені цю нісенітницю про повернення на Землю. — Вона відвернулася до стіни. — Я чула, як двоє лікарів розмовляли про мене в коридорі. Думали, що я ще не прокинулась. Але я й сама вже здогадалася, дуже вже всі намагалися мене обнадіяти.

Так що розкажи мені про Мехіко-Сіті. Ти ж народився в 1975-му, в Мехіко-Сіті, правильно? А що було потім? Ти весь час там жив? А в школі добре вчився? Були в тебе там друзі, чи може всі вважали тебе розумником, як це сталося зі мною? А скільки тобі було років, коли ти став чоловіком?

Ми ще деякий час поговорили в такому тоні. Мені було незручно. Але під час розмови мене осяяла ідея. Відразу від Мерігей я пішов до дока Уїльсона.

— Шансів у неї — приблизно п'ятдесят на п'ятдесят. Але це дуже приблизно. Це перший відомий випадок такого роду, нічого не можна сказати заздалегідь напевно.

— Але можна сказати, що чим менше буде вона піддаватися перевантаженню, тим більше у неї шансів вижити? Так?

— Звичайно. Капітан постарається вести «Річницю», наскільки це буде можливо м'яко. Але все одно буде чотири або п'ять g наприкінці. А для неї навіть трьох вистачить. Хоча заздалегідь ми нічого не можемо визначити.

Я нетерпляче кивнув:

— Правильно, але я, здається, знайшов спосіб. Можна зробити так, що Мерігей буде піддаватися набагато меншому перевантаженню, ніж всі ми.

— Якщо ти винайшов антиперевантажувальний екран, — з посмішкою сказав док, — то поспішай отримати патент. Продаси його за солідний…

— Ні, в нормальній обстановці від нього буде мало толку. Наші оболонки працюють краще, і засновані вони на тому ж принципі.

— Тоді пояснюй.

— Ми помістимо Мерігей у вільну оболонку і заповнимо…

— Почекай, почекай. Нічого не вийде. Погано прилягаюча оболонка все це і накоїла, по-перше. А тепер їй доведеться користуватися запасним…

— Я це знаю, дай же мені пояснити, док. Оболонка може і не прилягати, як це потрібно зазвичай, нехай лише працюють вхід і вихід системи життєзабезпечення. Всередині не буде ніякого тиску. Тому і ззовні вона не зазнає звичайного тиску в кілограм на квадратний сантиметр, як ми всі.

— Тоді я не розумію.

— Тут діє… ти ж вивчав фізику, вірно?

— Вивчав трохи в медшколі. Самий для мене моторошний предмет після латини.

— Ти пам'ятаєш принцип еквівалентності?

— Назву пам'ятаю. Щось пов'язане з теорією відносності, здається.

— Правильно. Згідно з ним… немає різниці між поведінкою тіла в полі тяжіння і під дією відповідного прискорення. Тобто якщо «Річниця» дає прискорення в п'ять g, то це все одно, як якщо б ми опустилися на велику планету з тяжінням у п'ять g на поверхні.

— Це очевидно.

— Відмінно. І ніякий експеримент, що проводиться на борту корабля, не покаже різниці; чи то корабель йде з великим прискоренням, чи то він здійснив посадку на важкій планеті.

— Як це не може? Якщо вимкнути двигуни…

— Або виглянути назовні, правильно. Я маю на увазі ізольований, лабораторний фізичний експеримент.

— Ну гаразд, я зрозумів. Отже?

— Ти знаєш закон Архімеда?

— Звичайно, історія з підробленою короною… ось що мене завжди вражало, щодо цієї фізики — скільки галасу навколо очевидних речей, а коли доходить до грубої справи…

— Цей закон говорить: на всяке тіло, занурене в рідину, діє сила, рівна вазі витісненої тілом рідини.

— Все правильно.

— І цей закон відповідно справедливий для будь-якого гравітаційного поля або системи, яка рухається з прискоренням. У кораблі при прискоренні в п'ять g вода, витіснена тілом — якщо це вода, — важить в п'ять разів більше, ніж звичайна вода при одному g.

— Зрозуміло.

— Отже, якщо хто-небудь буде плавати в резервуарі з водою, перебуваючи в стані невагомості, то він буде в невагомості як при одному g, так і при п'яти.

— Стривай-но. Ти мене майже переконав, тільки нічого не вийде.

— Чому не вийде? — Мені страшенно хотілося сказати доку, щоб він займався пігулками і стетоскопами, а фізику доручив мені, але, на щастя, я втримався.

— Що буде, якщо ти випустиш гайковий ключ, перебуваючи всередині підводного човна?

— Підводного човна?

— Так Підводний човен теж діє за законом Архімеда…

— Прокляття, ти правий. Я не додумав до кінця…

— Ключ впаде на підлогу, навіть якщо підводний човен висить у товщі води, як в невагомості. — Док дивився в простір, постукуючи олівцем по кришці столу — Подібно до того, що ти пропонуєш, ми лікуємо пацієнтів з сильними пошкодженнями шкіри — опіки і так далі, — але цей спосіб не дає ніякої опори внутрішнім органам, що роблять протиперевантажувальні оболонки. Тому Мерігей це нічим не допоможе.

Я захвилювався, збираючись йти.

— Вибач, що відняв час.

— Стривай хвилину. Можливо, твоя ідея нам стане в нагоді, частково.

— Яким чином?

— Я теж спочатку недодумав. Звичайне застосування оболонки для Мерігей виключається.

Мені про це навіть думати не хотілося. Без гіпнокондиціонування там не витримати, поки насичений киснем флюскарбон проникне вам всередину крізь природні отвори і один штучний. Я помацав пальцем вживлений в стегно клапан.

— Її би просто розірвало… ти думаєш… низький тиск…

— Правильно. Нам не доведеться захищати її від повного п'ятикратного прискорення, маневрувати і міняти прискорення ми ж не будемо. Я зараз зв'яжуся з ремонтною секцією. Вирушай-но в камеру вашого відділення, ми використаємо її, Далтон прийде прямо туди…

* * *

До занурення в поле колапсара залишалося п'ять хвилин, і я почав заповнення камери. Ми були там з Мерігей одні. Моя присутність теж особливо не була потрібна, всі маніпуляції могли виконуватися з пульта керування. Але ніколи не завадило підстрахуватися, і, крім того, я хотів бути з Мерігей.

У порівнянні зі звичайною процедурою нам було неможливо добре — ніякого розплющування, ніякого розпухання. Просто спочатку вас зовсім раптово наповнює пахнуча пластиком субстанція (ніяк не вдається зловити момент, коли вона заміщає повітря в легенях), потім ви відчуваєте легке прискорення, а в наступний момент вже чекаєте, поки розкриється оболонка. Потім ви відключаєте шланги, вибираєтесь назовні…

Оболонка Мерігей була порожня. Я підійшов і побачив кров.

— Почалася кровотеча. — Голос дока Уїльсона звучав немов зі склепу. Я повернувся і крізь сльози в очах побачив, що док вартує, притулившись до одвірка в алькові роздягальні. І о жах, він посміхався.

— Як ми й очікували. Доктор Гармонія подбає про неї. Все буде в порядку.

ГЛАВА 6

Через тиждень Мерігей вже ходила, ще через тиждень ми вже ділили принади «вільного спілкування», а через шість тижнів було оголошено про її повне одужання.

Десять довгих місяців польоту і всі ці місяці — армія, армія, армія всю дорогу. Гімнастика, безглузда робота, обов'язкові лекції — подейкували, що ніби навіть збираються відновити колишній порядок сусідства на ніч — але цього не зробили: напевно, побоювалися бунту. Адже багато хто вже знайшов собі більш-менш постійних друзів і подруг, і їх зовсім не влаштовував випадковий партнер на ніч.

Вся ця нісенітниця, вся армійська дисципліна та інше хвилювали мене ось чому: я боявся, що нам не дозволять подати у відставку. Мерігей назвала мене параноїком. Просто нічим іншим не можна зайняти людей цілих десять місяців, сказала вона.

Крім звичайних пліток з армійського життя всіх в основному займало одне питання: як сильно змінилася за ці роки Земля і що ми там будемо робити, коли до неї доберемося? Всі ми будемо досить заможними людьми — двадцять шість років накопичувалася наша оплата плюс відсотки — п'ятсот доларів, які ми отримали за перший місяць в армії, вже виросли до 1500.

На Старгейт ми прибули в кінці 2023 року.

База розрослася до невпізнання за сімнадцять років, що ми провели в кампанії «Йод-4». Тепер це була єдина будівля, розмірами з місячний Тихо-Сіті, де розміщалося десять тисяч осіб.

До бази було припарковано сімдесят вісім крейсерів, всі класу «Річниці» або ще крупніше, які займалися рейдами на вхідні планети колапсарів. Ще десять кораблів охороняли сам Старгейт, а два крейсери крутилися на орбіті, чекаючи своїх десантників і екіпаж. Один корабель «Надія Землі II» повернувся з бойового рейду і тепер чекав повернення ще одного корабля.

Вони втратили дві третини команди, а посилати корабель з тридцятьма дев'ятьма людьми назад на Землю було неекономно. Тридцять дев'ять людей вижили — тридцять дев'ять переконаних цивільних.

Ми вирушили на базу в двох посадочних катерах.

Генерал Ботсфорд (на Хароні, коли там було тільки два бункера і двадцять чотири могили, ми знали його всього лише майором) прийняв нас у не без смаку обладнаній кімнаті для нарад. Він походжав взад і вперед, за ним виднівся великий куб для голографічного демонстрування операцій. Я ледве розрізняв написи і був здивований, коли побачив, як далеко до Йод-4. Звичайно, відстань особливої ролі не грає, адже у нас є стрибок. До Альфи Центавра ми добиралися б у десять разів довше, хоч Альфа Центавра наш найближчий сусід, але це не колапсар.

— Ви знаєте… — Почав він занадто голосно, але тут же змінив тон на більш довірчий. — Ви знаєте, що ми могли би включити вас до складу інших ударних груп і послати знову в бій. У Елітарний Закон внесено поправку, де термін служби подовжений до п'яти років суб'єктивного часу.

Але ми цього не робимо, хоча… Чорт забирай! Я просто не розумію, чому б деяким з вас не залишитися в армії. Ще два-три роки, і ви будете забезпечені на все життя. Звичайно, ви понесли важкі втрати… але це неминуче, ви були першими. Тепер буде куди легше. Костюми вдосконалені, ми все більше знаємо про тактичні прийоми тельціан, наша зброя стала набагато ефективніше… Нам просто нема чого боятися.

Він сів на чолі столу, за яким ми всі зібралися, і подивився уздовж його поздовжньої осі, нікого особливо не помічаючи.

— Моїм власним спогадам про цю війну уже півстоліття. Мені війна дала можливість відчути себе справжнім чоловіком. Можливо, я був людиною іншого складу…

«Або у тебе хороша вибіркова пам'ять, — подумав я. — Тут пам'ятаю, а тут…»

— Але що було, те загуло. Я можу запропонувати вам варіант, що виключає вашу безпосередню участь у бойових діях.

Нам не вистачає кваліфікованих інструкторів. Практично у нас їх взагалі немає. Ідеальний інструктор — це лише бойовий ветеран.

Вас навчали ветерани В'єтнаму і Синаю, наймолодшим з них було вже за сорок, коли ви покинули Землю. Двадцять шість років тому. Тому ви нам дуже потрібні, і оплата буде відповідною.

Кожен з вас отримає звання лейтенанта, якщо погодиться стати інструктором. Інструктором на Землі чи на Місяці — з подвійною оплатою, на Хароні — з потрійною а тут, на Старгейті, — оплата збільшується в чотири рази. Крім того, ви можете не поспішати з відповіддю. Кожному дозволено вільний проїзд назад на Землю — заздрю вам, хлопці. Я не був удома вже двадцять років і, напевно, ніколи вже не повернуся, а ви знову можете відчути себе цивільними людьми. Якщо це вам прийдеться не до смаку — просто зверніться в будь-яке відділення СООН, і звідти ви вже вийдете офіцерами. З правом вибору місця служби.

Бачу, дехто з вас посміхається. Почекайте з висновками. Земля трохи не схожа на ту, що ви покинули. — Він витягнув з кишені невелику картку і глянув на неї, злегка усміхнувшись. — У більшості з вас на рахунках є по чотириста тисяч доларів, це накопичена оплата і відсотки. Але Земля веде війну, і громадянам Землі доводиться підтримувати економіку своїми грошима. Ваші доходи підлягають обкладанню податком у розмірі 92 відсотків. Тридцять дві тисячі доларів вам може вистачити років на три — якщо будете економити. Крім того, ви захочете знайти роботу, а війна — єдина справа, для якої ви навчені по вищому класу. На Землі не так вже й багато робочих місць. Населення зараз становить десять мільярдів чоловік, з них п'ять або шість мільярдів — безробітні. І ви ще відстали на двадцять шість років від розвитку науки і техніки.

Не забувайте також, що всі ваші друзі і кохані постаріли на ті ж двадцять шість років. Багато з ваших родичів вже померли. Боюся, що вдома вам здасться вельми самотньо.

Але щоб ви дізналися побільше про світ, куди прямуєте, я передаю слово сержанту Ширі, який нещодавно прибув із Землі. Сержант, прошу.

— Дякую вам, генерал.

У сержанта було щось не в порядку з обличчям і шкірою, і тут я зрозумів, що щоки у нього напудрені і він користується губною помадою. Нігті на руках дуже доглянуті, мигдалеподібні.

— Не знаю навіть з чого почати. — Він закусив верхню губу і, насупившись, глянув на нас. — Все дуже змінилося навіть з тих пір, як я був ще хлопчиком. Мені зараз двадцять три, тобто я навіть не народився ще, коли ви пішли до Альфи… Ну добре, для початку… Чи багато серед вас схильних до гомосексуалізму? — Схильних не було. — Не дивно. Я особисто гомосексуаліст. — Ого, жарти в сторону. — Як і кожен третій в Європі та Північній Америці. В Індії та на Близькому Сході це число ще більше. Але зменшується в Латинській Америці і в Китаї.

Більшість урядів заохочують гомосексуальність — ООН зайняла нейтральну позицію, — головним чином тому, що це найбільш дієвий метод контролю над народжуваністю.

Слушний аргумент. В армії поступають просто — заморожують зразок сперми, а потім роблять донору вазектомію. Надійний захист від дурня. Ще коли я вчився, більшість гомосексуалістів в кампусі виправдовувалося цим аргументом. Крім того, метод діяв, судячи з усього. Я очікував, що на Землі буде жити більше, ніж десять мільярдів чоловік.

— Коли мене попередили, ще на Землі, що я буду з вами говорити, я спеціально розшукав деякі відомості, в основному зі старих журналів і інфозаписів.

Багато чого з того, чого ви побоювалися в минулому, так і не відбулося. Скажімо, голод людству досі не загрожує. Навіть не використовуючи всю придатну для обробки землю й океанські ресурси, нам вдалося нагодувати все населення, і ми зможемо задовольнити потреби навіть удвічі більшої кількості людей. Нова харчова технологія і рівномірний розподіл калорій. Коли ви залишали Землю, мільйони людей знаходилися на межі повільного вмирання від голоду. З цим покінчено.

Вас хвилювала проблема злочинності. Як я дізнався з записів, у ваш час неможливо було пройтися вулицями Нью-Йорка, чи Лондона або Гонконга без охоронця. Але тепер, коли всі отримують достатню освіту, коли про людей більше піклуються, — успіхи психометрії дозволяють виявити потенційного злочинця ще в дитячому віці, і він отримує дієве коригуюче лікування. Тепер число серйозних злочинів неухильно зменшується. Напевно, зараз в цілому світі здійснюється менше важких злочинів, ніж у ваш час в одному великому місті.

— Все це добре і прекрасно, — втрутився у розмову генерал, даючи тоном зрозуміти, що все далеко не так, — але мені доводилося чути дещо інше. Що ви називаєте важким злочином? А інші види правопорушень?

— Ну, це вбивство, побиття, згвалтування — всі серйозні злочини, пов'язані з нападом на людину, сходять нанівець. Замахи на власність особистості — дрібні крадіжки, вандалізм, незаконне заселення — всі вони ще продовжують існу…

— Що це означає — «незаконне заселення»? — Сержант повагався, але потім відповів:

— Людина позитивна не повинна позбавляти іншу людину частини життєвого простору, незаконно привласнюючи власність останньої.

Александров підняв руку.

— Ви хочете сказати, що не існує поняття «приватна власність»?

— Існує, чому ні? Я, наприклад, мав у власності свою кімнату, поки мене не закликали. — Ця тема чомусь явно його бентежила. Нові спеціальні табу? — Але є межі.

— Як ви поступаєте із злочинцями? — Це Лутуллі.

— Чи ще засуджують до стирання мізків? — Сержант з видимим полегшенням змінив тему:

— Ні, вже ні. Цей спосіб вважається примітивним. Варварським. Ми накладаємо на свідомість злочинця матрицю нової, здорової особистості. Суспільство приймає їх назад як повноправних членів. Дуже хороший спосіб.

— Чи ще існують в'язниці? — Це Юкава.

— Напевно, ви можете назвати коригувальний Центр в'язницею. Поки люди не отримають лікування і не будуть випущені, вони знаходяться там проти своєї волі. Але можна сказати, що саме неправильне розуміння свободи волі привело їх до цього центру.

Я не мав наміру стати правопорушником, тому запитав його про те, що мене найбільше хвилювало:

— Генерал сказав, що більша половина населення не має роботи, що нам не вдасться отримати місце. Це вірно? Нам теж доведеться перейти на допомогу?

— Я не знаю, що ви маєте на увазі під утриманнямм. Звичайно, уряд надає допомогу не маючим роботи. Це вірно, я сам не мав роботи, поки мене не закликали. За освітою я музикант.

Бачте, хронічне безробіття має дві сторони. Забезпечувати ведення війни може мільярд осіб або два мільярди. Але це не означає, що всі інші сидять склавши руки.

— Кожен громадянин має право протягом молодості — до вісімнадцяти років, а до чотирнадцяти — в обов'язковому порядку, — отримати безкоштовну освіту. Плюс відсутність необхідності піклуватися про прожиток — все це призвело до розквіту мистецтв. Зараз на Землі більше художників і письменників, ніж за всі минулі два тисячоліття після нашої ери! І плоди їхньої праці отримує найширша і найосвіченіша громадськість, яка коли-небудь існувала.

Не завадило над цим поміркувати. Рабі підняв руку.

— І ви вже маєте нового Шекспіра? Нового Мікеланджело? Кількість — це ще не все.

Сержант Ширі абсолютно жіночим жестом відкинув волосся з лоба.

— Це вирішувати нащадкам. Тільки вони можуть робити порівняння подібного роду.

— Сержант, коли ми з вами розмовляли перед цим, — сказав генерал, — ви згадали, що жили в такому собі гігантському вулику, а не в звичайному будинку, і що ніхто вже не може жити за містом?

— Так, сер, це вірно, ніхто не має права поселятися на потенційно оброблюваній землі. І у мене, там, де я живу, тобто жив, сім мільйонів сусідів, ми всі поміщалися практично в одній будівлі — міському комплексі Атланта! Але це не означає, що ми живемо в тісноті. Ми в будь-який момент можемо спуститися на ліфті вниз, погуляти по полю, піти подивитися морський берег, якщо захочемо…

Вам, хлопці, потрібно приготуватися до цього. Міста тепер мало нагадують випадкові агломерації будівель, до яких звикли ви. Більшість великих міст були спалені і зруйновані під час голодних бунтів у 2004-му, перед тим, як ООН взяла в свої руки виробництво і розподіл їжі. Відновлювалися вони вже по нових функціональних проектах.

Париж і Лондон, наприклад, були повністю перебудовані. Так само і більшість світових столиць. Вашингтон, втім, уцілів. Зараз це просто купка монументів і адміністративних установ, переважна більшість проживає в оточуючих комплексах — Рестоні, Фредеріко, Колумбії.

Потім Ширі відповідав на запитання — кожен хотів дізнатися, що сталося з його рідним містом, — і в загальному картина вимальовувалася не така вже похмура, куди краща, ніж ми думали.

Хтось грубо поцікавився, чому Ширі вживає косметику, і сержант відповів, що так тепер всі роблять, незалежно від схильностей. Я вирішив, що буду сам собою, і нехай моя фізіономія виглядає як вона є.

Ми приєдналися до вцілілих членів екіпажу «Надія II» і на їх крейсері вирушили в дорогу до Землі. Вчені і техніки тим часом займалися аналізом пошкоджень нашої «Річниці». Капітан незабаром повинен був дати свідчення про те, що трапилося, але, наскільки я знаю, судити його не збиралися.

На зворотному шляху жилося нам досить привільно. За сім місяців я прочитав тридцять книг, навчився грати в го, прочитав курс лекцій з основ фізики — вельми застарілий до того часу, — і ще більше прив'язався до Мерігей.

ГЛАВА 7

Мене це не надто хвилювало, але на Землі ми стали свого роду знаменитостями. На космоплощадці нас особисто зустрічав сам Генеральний секретар — невисокий чорношкірий чоловік на ім'я Якубу Ойкву, — і ще сотні тисяч, якщо не мільйони глядачів зібралися в окрузі подивитися на прибуття. © http://kompas.co.ua

Генеральний секретар виступив перед присутніми з промовою, потім офіцери «Надії II» теж щось там таке з папірця пробурмотіли, поки ми всі решта потіли на тропічній спеці.

Величезний чопер доставив нас в Джексонвіль, де знаходився найближчий міжнародний аеропорт. Місто було перебудоване і виглядало приблизно так, як і описував сержант Ширі. Вражаюче видовище, повинен я вам сказати.

Спочатку ми побачили монолітну сіру гору, такий собі злегка неправильний конус сірого кольору, що піднімався назустріч з-за обрію. Гора знаходилася посеред нескінченного простору, зайнятого різнокольоровими латками оброблюваних полів, до основи її сходилися десятки шосейних і залізних доріг. Видимість була прекрасна, чітко виділялися білі ниточки доріг з маленькими жучками машин, повзучих по них, але мозок відмовлявся сприйняти видовище в правильному співвідношенні розмірів. Дуже вже величезний він був, цей комплекс.

Ми підлітали все ближче і ближче — злегка трусило в зонах висхідних потоків, — поки мегаполіс не перетворився на світло-сіру стіну, що закривала все поле зору з одного боку. Наблизившись ще більше, ми почали розрізняти чорні крапочки людей. Одна крапочка стояла на самому краю балкону і, можливо, махала нам рукою.

— Ближче нам не підлетіти, — сказав пілот по інтеркому, — інакше управління перехопить міська система і посадить нас на дах. Аеропорт знаходиться північніше.

І ми звернули вбік, пронісшись над тінню міста.

Аеропорт нічого особливого собою не представляв — таких великих, звичайно, мені ще бачити не доводилося, але конструкція була звичайною: центральна будівля вокзалу була схожа на втулку гігантського колеса, від неї безліч монорейкових доріг вели до розташованих в кілометрі або близько того допоміжних терміналах, де відбувалася посадка і висадка пасажирів. Але наш чопер приземлився прямо на полі поруч з стратолайнером, що відлітав до Швейцарії. Ми рухалися по коридору, який охорона розчистила серед захопленої юрби зустрічаючих. Думаю, маючи в запасі шість мільярдів нероб, зібрати таку юрбу труднощів не складало.

Я боявся, що знову доведеться терпляче вислуховувати чиї-небудь промови, але ми одразу піднялися на борт лайнера. Стюардеси і стюарди пригощали нас сандвічами та напоями, поки поле очищали від сторонніх. Просто слів немає, який смак у сандвіча з курчам після двох довгих років на дешевій сої, а про холодне пиво і говорити нічого.

Містер Ойкву пояснив, що ми прямуємо до Женеви, в резиденцію ООН, де нас сьогодні ввечері буде вітати Генеральна Асамблея. Швидше буде витріщатися на нас, подумав я. Він сказав, що родичі більшості з нас вже знаходяться в Женеві.

Поки ми набирали висоту, я звернув увагу, що вода в Атлантиці здається неприродно зеленою, і вирішив пізніше запитати стюардесу. Але тут все стало ясно — ми пролітали над океанською фермою — чотири великі плоти, — я не знав, на якій висоті ми знаходимося, і не міг оцінити їх розміри, — рухалися ланцюгом, залишаючи за собою смуги чистої блакитної води, які поступово зникали, затягувалися зеленню. Ще до посадки мені вдалося дізнатися, що плоти збирають якийсь вид тропічної хлорели, нею відгодовують худобу.

Женева теж представляла собою мегаполіс, схожий на Джексонвіль, але була трохи менша розмірами. Можливо, таку ілюзію створювали оточуючі її справжні гори. Зовнішні стіни і дах були вкриті снігом. Дуже красиво.

Крізь вихори сніжинок — як здорово, виявляється, під відкритим небом! — ми перейшли з лайнера в чопер, він доставив нас на дах міста, потім ми опустилися ліфтом, проїхали на рухомій доріжці, знову спустилися на ліфті, знову доріжка, потім вже нормальний коридор, і ось ми на Трансштрассе, 2818, кімната 45 — так сказано було на адресній картці у мене в руці. Мій палець затримався на кнопці дзвінка, я раптом злякався.

Я вже звикся з думкою, що батька більше немає на світі — подібного роду інформація була дбайливо приготована для нас ще на Старгейті, — і мене куди більше хвилювала зараз перспектива побачити маму, яка стала раптом вісімідесятичотирирічною. Я ледь не рвонув убік, щоб відшукати місцевий бар і трохи приглушити почуття, але вирішив йти напролом і натиснув кнопку.

Двері тут же відкрилися. Мама постаріла, звичайно, але зовні майже не змінилася, тільки більше стало зморшок і волосся було зовсім сиве. Ми подивилися один на одного і обнялися, і мені стало дивно добре, що я такий радий знову її бачити.

Вона взяла у мене шапку і провела у вітальню номеру, і тут я встав на порозі як укопаний: там стояв мій батько, посміхався, але обличчя було серйозне, а в руці — незмінна люлька. На мить я послав прокляття армійським тюхтіям, які неправильно мене інформували, але тут же зрозумів, що це не міг бути мій батько, бо таким я бачив його ще в дитинстві.

— Майк? Це ти, Майк? — Він засміявся.

— А хто ж іще, Уіллі?

Це був мій молодший брат, тепер уже солідний чоловік середнього віку. Останній раз я бачив його в 1993-му, коли закінчив коледж. Йому було тоді шістнадцять, через два роки він був уже на Місяці в складі програми СООН.

— Ну як Місяць, набрид? — Запитав я, потискуючи руку брата.

— Ні, ні, Уіллі, я тепер щороку на місяць-два повертаюся на «Велику землю». Тепер не те, що раніше. — Коли його завербували, людина отримувала право тільки одного проїзду — у разі, якщо розраховувалася: пальне коштувало занадто дорого для щорічних відпусток.

Ми всі троє сіли навколо мармурового кавового столика, і мама запропонувала мені цигарку.

— Все так змінилося, — сказав я перш, ніж вони могли запитати що-небудь про війну. — Розкажіть мені, як живете, розкажіть про все. Брат замахав руками і розсміявся:

— Однак довга буде історія. У тебе як, пара тижнів у запасі є? — Він явно ще не вирішив, якого тону дотримуватися зі мною. Хто я йому, племінник чи як? У всякому разі, я вже не старший брат.

— Майкла можеш не питати, у всякому разі, — сказала мама. — Усі селеніти розбираються в житті на Землі не більше, ніж діви в поцілунках і іншому.

— Ну, мамо…

— Величезний ентузіазм і ніякого досвіду. — Я закурив сигарету, у неї був дивний солодкий присмак, і глибоко затягнувся.

— Селеніти щороку по п'ять тижнів проводять на Землі. Половину часу вони витрачають на поради, як земляни повинні вести справи.

— Можливо. Але решту половину часу ми просто спостерігаємо. Об'єктивно.

— Ага, ось і улюблене слівце нашого Майкла — «об'єктивно». — Мама відкинулася на спинку крісла і посміхнулася.

— Мам, ти ж сама розумієш… Чорт, залишимо. Вільям сам розбереться, у нього ще життя попереду. — Він випустив хмарку диму, я помітив, що він курить не затягуючись. — Розкажи нам краще про війну. Я чув, ти був у справжньому бою з тельціанами. Обличчям до обличчя.

— Так, був. Нічого особливого.

— Ага, я чув, вони боягузи, — сказав Майкл.

— Та я б не казав… так. — Я потряс головою, збираючи думки. Марихуана наганяла на мене сон. — Схоже, вони просто не розуміли, в чому справа. Це було як у тирі — вони шикувалися в лінію, а ми їх підстрілювали.

— Як же це? — Сказала ма. — А передавали, що у нас вбито дев'ятнадцять чоловік…

— Дев'ятнадцять осіб вбито? Це неправда.

— Я точно не пам'ятаю зараз.

— Ми справді втратили дев'ятнадцять чоловік, але тільки четверо були вбиті. Це ще на самому початку бою, поки ми не розібралися в їх протиповітряній системі оборони. — Я вирішив не зупинятися на подробицях, і обійтися без зайвих складнощів. — З п'ятнадцяти інших одного поранило нашим же пострілом. Він втратив руку, але залишився в живих. Решта ж… зійшли з розуму.

— Якась… особлива зброя тельціан? — Запитав Майк.

— Та ні при чому тут тельціани! Наші мізки піддали обробці, запрограмували стріляти у все, що рухається, як тільки сержант виголосить ключову фразу. Коли люди потім прийшли в себе, вони не змогли винести спогадів. Про те, як вони кришили тельціан. — Я потряс головою. Наркотик щось сильно став на мене діяти.

— Слухайте, я страшенно перепрошую, — з деякими труднощами я піднявся на ноги. — Я вже майже двадцять…

— Ну звичайно ж, Вільям. — Мама взяла мене під лікоть і провела в спальню, пообіцявши розбудити вчасно, щоб ми встигли на вечірнє свято. Ліжко було занадто зручним, але я міг би заснути навіть притулившись до підходящого дерева, яке можна було би охопити руками.

Втома плюс «трава» і безліч вражень, — в результаті мамі довелось бризкати мені в обличчя холодною водою, інакше прокидатися я не хотів. Потім ми підійшли до стінної шафи, і вона вибрала мені відповідне для офіційного прийому обмундирування. Я вибрав мундир цегляно-червоного кольору, — сіро-блакитний здався мені дещо франтуватим, — прийняв душ і поголився. Від косметики я відмовився (Майк вже нафарбувався і запропонував мені свою допомогу), озброївся листком з інструкціями, як знайти Генеральну Асамблею, і відправився в дорогу.

Я двічі втрачав напрямок, але, на щастя, у них на кожному перехресті коридорів були мініатюрні комп'ютери, які давали вказівки для заблукалих, на чотирнадцяти мовах.

Чоловіча мода, як я помітив, явно почала повертатися до минулого. Від талії і вище все було не так погано — облягаюча блуза з високим коміром і невелика шапочка, але нижче йшов широкий, блискучий і безрезультатний пояс, на якому бовтався прикрашений коштовними каменями кинджал, придатний хіба що для розкривання конвертів, потім йшли панталони, що спадали широкими складками і були заправлені в сяючі чоботи із пластику, на високих підборах і доходячі до колін. Додайте капелюх з пером — і Шекспір з дорогою душею взяв би вас статистом у свій «Глобус».

Жінкам було легше. Я зустрів Мерігей біля входу в хол Генеральної Асамблеї.

— Вільям, мені здається, що на мені зовсім нічого немає.

— Виглядає, втім, непогано. Нічого не поробиш, мода є мода. — Більшість молодих жінок, які зустрілися мені на шляху до Асамблеї, були одягнені аналогічним чином: щось дуже схоже на звичайну сорочку з обширними прямокутними вирізами з боків. Вирізи починалися біля пахв, а закінчувалися там, де у вас сам собою виривався вигук «Гм!». Наряд вимагав від господині великої стриманості в рухах і не меншої віри в силу статичної електрики.

— Ти вже бачив зал? — Запитала Мерігей і взяла мене під руку. — Ходімо, конкістадор.

Ми пройшли крізь автоматичні двері, і я тут же зупинився, вражений. Хол був таким величезним, що можна було подумати, що знаходишся десь зовні.

Зал представляв собою коло близько ста метрів в діаметрі, стіни піднімалися на висоту шістнадцяти або сімнадцяти метрів, замість стелі був прозорий купол — я пригадав, що бачив цей купол під час посадки, — крізь який було видно язики і спіралі сірого снігу, які вітер проносив повз нього. Стіни покривала мозаїка — тисячі фігурок представляли в хронологічному порядку історію досягнень людини. Не знаю, скільки часу я так простояв.

Пройшовши через хол, ми приєдналися до компанії наших хлопців — відважні ветерани пригощалися кавою. Кава була синтетичною, але все одно краще, ніж соя. На превелике моє розчарування виявилося, що тютюн на Землі тепер майже не вирощують, а в деяких країнах його навіть заборонили — щоб зберегти придатний для обробки грунт. Тому те, що можна було дістати, коштувало жахливо дорого, і якість залишала бажати кращого — це в основному був самосад, його вирощували любителі де-небудь в балконних ящиках або на крихітних двориках. Єдиний хороший тютюн привозили з Місяця, і ціни були буквально астрономічні.

Зате було вдосталь дешевої марихуани. У деяких країнах, наприклад у США, її взагалі можна було отримати безкоштовно. Вона вирощувалася і розподілялася урядом.

Я запропонував Мерігей сигарету з «травою», але вона відмовилася:

— Доведеться звикати поступово, я вже спробувала одну, вона мене мало не «вимкнула».

— Зі мною те ж саме.

Літній чоловік у формі ввійшов у наш куточок, груди мундира прикрашав справжній вінегрет з нагородних планок, плечі його були обтяжені п'ятьма зірочками кожне. Він доброзичливо нам посміхнувся, коли майже половина людей схопилася на ноги. Я ж залишився сидіти, відчуваючи себе у вищій мірі цивільним.

— Добрий вечір, добрий вечір, — сказав він, жестом запрошуючи сідати. — Радий бачити вас. У настільки численному складі.

«Численному? Тут заледве половина від нашого початкового загону».

— Я — генерал Джері Манкер, начальник кадрового відділу СООН. Через кілька хвилин ми відправимося ось туди, — він кивнув у бік Залу Асамблеї, — для проведення невеликої церемонії. Потім ви будете вільні, ви заслужили відпочинок. Зустрітися з світом, побайдикувати пару місяців. Все, що завгодно. Тільки тримайтеся подалі від репортерів.

Але перш дозвольте сказати вам ось що: після цих місяців відпочинку ви захочете чимось зайнятися, крім того, гроші теж можуть знадобитися…

Як я і думав, це виявилося тим, чим зустрів нас ще генерал Ботсфорд на Старгейті — «… вам знадобиться робота, і армія — єдина робота, яку ви напевно зможете отримати».

Сповістивши нас, що через кілька хвилин до нас приєднається супроводжуючий, який відведе нас в Зал, генерал покинув наше товариство. Залишок часу ми розважалися перерахуванням достоїнств надстрокової служби.

Супроводжуючий виявився симпатичною молодою жінкою, яка без труднощів побудувала нас в алфавітному порядку (вона явно дотримувалася схожих з нами думок про військових) і повела через хол.

Перший ряд делегатів звільнив для нас свої місця. Мені дістався стіл з табличкою «Гамбія», за яким я присоромлено прослухав промову про наш героїзм і самопожертву. Генерал Манкер викладав вірні факти, тільки трохи неправильними словами.

Потім нас викликали одного за іншим, і містер Ойкну вручив кожному золоту медаль вагою, напевно, в цілий кілограм. Потім він виголосив промову про людство, згуртоване спільною метою, поки нас знімали приховані телекамери. Надихаюче видовище для громадян Землі… Потім ми потягнулися до виходу під бурю оплесків. Мені чомусь не було радісно.

У Мерігей не залишилося живих родичів, і я запросив її до себе. Біля центрального входу в Асамблею тинявся натовп роззяв, тому ми скористалися іншим виходом, піднялися випадковим ліфтом на кілька поверхів і тут абсолютно загубилися в лабіринті рухомих доріжок та ескалаторів. Тоді ми звернулися за допомогою до електронної скриньки на перехресті і так дісталися додому.

Я розповів ма про Мерігей і що ми будемо жити разом. Вони тепло привіталися, і мама посадила нас у вітальні, подбала про напої і відправилася готувати обід. До нас приєднався Майк.

— На Землі вам буде жахливо нудно, — сказав він після звичайного обміну люб'язностями.

— Не знаю, — сказав я. — Армійське життя теж не велика розвага. Всяка зміна…

— Ти не знайдеш роботи.

— Так, фізика з мене вже не вийде. Двадцять шість років — все одно, що геологічна епоха.

— Ти взагалі не знайдеш ніякої роботи.

— Чому? Я думаю знову піти вчитися і отримати ще раз ступінь магістра, можливо, буду продовжувати… Майк похитав головою.

— Вільям, нехай скаже, — неспокійно засовалася Мерігей. — Здається, він щось знає.

Майк спустошив свій стакан і покрутив його, спостерігаючи за шматочками льоду на дні.

— Вірно. Ти знаєш що Місяць — це територія СООН, всі ми там працюємо на Сили, військові або цивільні — все одно. І ти знаєш, як розносяться чутки.

— Стара армійська розвага.

— Ось-ось. Ну, так я чув дещо. — Він махнув рукою. — Дещо про вас, про ветеранів, і постарався цей слух перевірити. Він виявився правдою.

— Радий чути.

— Стривай радіти. — Він поставив склянку на місце, витягнув сигарету, покрутив і сховав назад. — СООН має намір будь-яким способом схилити вас до повернення в армію. Вони контролюють Бюро Працевлаштування, і, будь спокійний, ти опинишся або погано навченим, або занадто добре навченим для будь-якої роботи, яку б ти не пробував знайти, — крім армійської служби.

— Ти впевнений? — Запитала Мерігей. Ми обидва знали досить багато і розуміли, що СООН цілком може таке влаштувати.

— Клянуся Господом Богом. У мене є знайомий в місячному відділенні Бюро. Він показав мені наказ — все дуже ввічливо сформульовано. І в дужках — «без винятків».

— Може, коли я закінчу коледж…

— Ти не потрапиш в коледж. Не проб'єшся крізь лабіринт стандартів і обмежень. Спробуєш натиснути — скажуть, що ти вже старий… прокляття, я не зміг пробитися на доктора, і це в моєму віці, а…

— Так, я знаю, я на два роки старший, ніж потрібно.

— Саме так. Або все життя проживеш за рахунок держави, або повернешся до армії.

— Тут і думати нічого, — сказала Мерігей. — У солдати ми не підемо.

— Я згоден. Якщо п'ять або шість мільярдів чоловік можуть пристойно існувати без професії, то і я зможу.

— Вони до цього звикли з дитинства — до такого стану речей, — сказав Майк. — І це, швидше за все, не зовсім те, що ти назвав би пристойним життям. Більшість просто сидить по домівках, дивиться стерео і курить «траву». Їжі вони отримують ледь достатньо, щоб збалансувати витрати енергії. М'ясо раз на тиждень. Навіть по першому класу забезпечення.

— Нічого особливо нового, — сказав я, — особливо по частині їжі: в армії нас так і годували. Що до решти, того, що ти сказав, — ми з дитинства до цього не звикли. Ми не станемо цілий день сидіти і дивитися головідео.

— Я хочу малювати, — сказала Мерігей. — Я завжди хотіла серйозно зайнятися живописом.

— А я буду продовжувати вивчати фізику, просто так, для себе. І займуся музикою, і буду писати… — Я обернувся до Мерігей. — Або ще чим-небудь займуся, як нам розповідав сержант на Старгейті.

— Приєднатися до нового Відродження, — сказав Майк неживим тоном і запалив люльку. Це був справжній тютюн, і по кімнаті поширився чудовий запах.

Він, мабуть, помітив, як я на нього дивлюся голодними очима.

— Ну що з мене за хазяїн! — Він витягнув кілька листочків тютюну з кисета і вправно скрутив сигаретку: — Тримай. Мерігей, ти будеш?

— Ні, дякую, Майк. Якщо з тютюном дійсно так туго, то я краще не буду знову звикати.

Майк кивнув, попихкуючи згаслою було трубкою.

— Так, нічого хорошого. Краще тренувати психіку і навчитися розслаблятися без тютюну.

Я закурив свою тоненьку цигарку. Хороша.

— На Землі ти нічого краще не дістанеш. І марихуана у нас теж краще, від неї голова так не мутніє. — Увійшла мама і присіла з нами.

— Обід буде готовий через кілька хвилин. Майк знову критикує наші порядки, я чула.

— Хіба я не правий? Пара сигарет з земною «травою» — і ти зомбі.

— Хто це «ти»? Адже ти сам її не куриш?

— Гаразд, гаразд. Слухняний хлопчик не перечить матусі.

— Коли вона каже правду, — додала мама, — зовсім, проте, без посмішки. — Так! А ви, дітки, любите рибу?

І ми заговорили на безпечну тему — про те, які ми голодні, і потім сіли навколо стола, на якому лежав величезний лютенус, до нього був поданий рис. Перша справжня їжа, яку нам з Мерігей вдалося скуштувати за останні двадцять шість земних років.

ГЛАВА 8

Як і всі інші, на наступний день я давав інтерв'ю на голобаченні. Мене чекало повне розчарування.

Коментатор:

— Сержант Мандела, ви, судячи з нагород, один з найбільш бравих солдатів у СООН.

— Це точно, ми всі отримали по жмені планок, ще на Старгейті.

— Ви брали участь ще в знаменитій кампанії «Альфа-0», першій битві з тельціанами, а тепер повернулися з рейду на Йод-4.

— Е-е, не зовсім так, ми…

Коментатор:

— Перш ніж ми розповімо про кампанію «Йод-4», наші глядачі дуже хотіли б почути ваші особисті враження про зіткнення з тельціанами, так би мовити, лицем до лиця. Вони моторошні істоти, чи не так?

Я:

— Загалом, так. Напевно, ви бачили знімки. Єдине, що на них погано видно, — це фактуру покриваючої їх шкіри. Шкіра у них зморшкувата, як у ящірок, і блідо-оранжевого кольору.

Коментатор:

— А як вони… пахнуть?

— Пахнуть? Поняття не маю. У боєкостюмі можна відчувати тільки власний запах.

Коментатор:

— Ха-ха, розумію. Але мені хотілося б ось що дізнатися: що ви відчували, ви особисто, коли перший раз побачили противника… Переляк, відразу, ненависть — що саме?

— Ну, спочатку я був переляканий, і відразу теж відчував. Це ще до бою, коли над нами пролетів одиночний тельціанін. Під час самого бою ми перебували під впливом постгіпнотичного навіювання — його нам зробили ще на Землі, і ключова фраза приводила навіювання в дію, — і я відчував тільки штучну ненависть.

— Ви їх зневажали і билися немилосердно.

— Правильно. Ми винищили всіх крім одного. Хоча вони і не намагалися чинити опір. Але коли нас звільнили від впливу навіювання… ми самі не могли повірити, що це ми зробили. Чотирнадцять людей зійшли з розуму, всі інші ще тиждень сиділи на транквілізаторах.

— Розумію, — неуважно сказав коментатор і кинув погляд кудись убік. — Скількох вбили ви особисто?

— П'ятнадцять чи двадцять, не знаю, адже я вже говорив, ми самі себе не пам'ятали. Це було винищення.

Протягом реши інтерв'ю коментатор якось дивно повторював сам себе і тримався трохи скуто. Увечері, вже вдома, я зрозумів, у чому була справа.

Мерігей і я сиділи перед стереокубом разом з Майком. Ма вирушила до дантиста з приводу декількох вставних зубів (вважалося, що дантисти в Женеві кращі, ніж американські). Моє інтерв'ю показували по програмі «Калейдоскоп», втиснули його між документальним фільмом про місячні гідропонні оранжереї і концертом якоїсь людини, яка стверджувала, що може зіграти «Подвійну фантазію ля мажор» Телемана на губній гармошці. Мені було цікаво дізнатися, чи дивиться її ще хто-небудь на цілій Землі.

Що ж, цікаво було подивитися на гідропонні оранжереї, і хлопець грав на гармошці віртуозно, але між ними встряло інтерв'ю, і це була суцільна липа.

«Коментатор:

— А як вони пахнуть?

Я:

— Жахливий сморід, суміш гниючих овочів і паленої сірки. Запах проникав у боєкостюм навіть крізь фільтр».

Все стало ясно — він змушував мене говорити і говорити, щоб набрати побільше матеріалу, на основі якого вони потім і синтезували мій голос.

— Чорт забирай, хто їм дозволив таке робити? — Запитав я Майка, коли вистава закінчилася.

— Не ображайся на цього хлопця, — сказав Майк, що стежив за розчетвереним музикантом, що дув у гармоніки. — Усі засоби інформації підлягають цензурі СООН. Вже десять чи дванадцять років, як Земля не отримує об'єктивних репортажів про війну. Добре хоч, що вони одразу не підставили актора замість тебе.

— А на Місяці як, краще?

— Офіційна інформація нічим не відрізняється від земної. Але так як все пов'язано з роботою в СООН, легко визначити, де пряма підтасовка фактів.

— Вони повністю вирізали частину, де я кажу про навіювання.

— Зрозуміло. — Майк зітхнув. — Їм потрібні герої, а не маріонетки.

Інтерв'ю з Мерігей показували у програмі наступної години, і з нею зробили те ж саме. Кожен раз, коли вона насправді говорила щось проти армії або війни, камери переключалися на жінку, яка брала інтерв'ю, а штучно створений голос Мерігей сповіщав чергову нісенітницю…

СООН повністю оплачували п'ятиденне перебування в Женеві, і ми вирішили почати знайомство з новим життям Землі прямо тут. Наступного ранку ми роздобули план міста — книжку сантиметрової товщини і спустилися на самий нижній рівень. Ми вирішили поступово підніматися до даху, не пропускаючи нічого цікавого.

Нижній рівень представляв собою дивну суміш промисловості та історії. Основа будівлі — міста покривала більшу частину старої Женеви, але багато старих будівель збереглися.

Придушували шум і суєта: величезні вантажні гіромобілі вповзали крізь вхідні ворота, оточені хмарами снігу; баржі причалювали до товарних доків (старенька Рона тихо текла крізь надра бетонної гори); навіть кілька мініатюрних вертольотів снували туди-сюди, координуючи киплячу діяльність, спритно лавіруючи між підпорами і контрфорсами, які утримували сіре небо наступного рівня в сорока метрах у нас над головами.

Ми могли б дивитися на все це годинами, але ризикували перетворитися на бурульки. Від крижаного вітру нас захищали тільки легкі накидки. Ми вирішили, що ще повернемося сюди, але вже одягнені тепліше.

Наступний рівень іменувався першим, всупереч елементарній логіці. Мерігей пояснила, що європейці завжди користуються такою системою. (Забавно, я встиг побувати за тисячі світлових років від мого рідного Нью-Мехіко, але перший раз в житті перетнув Атлантику.) Перший рівень — це був мозок міста, там працювали адміністративні органи, системотехніки, аналітики та кріогеніки.

Ми стояли посеред просторого холу, в якому, як не дивно, пахло склом. Одну стіну займав гігантський голографічний куб-демонстратор, на ньому помаранчевим світлом сяяла структурна схема женевської організаційної системи в десятки тисяч імен, з'єднаних лініями від «мера» на самому верху і до «коридорних» в основі. Імена зникали і переміщалися відповідно з тим, як самі їх власники або вмирали, або їх звільняли, підвищували або знижували на посаді. Постійне мерехтіння, мелькання ліній — все це нагадувало нервову систему якоїсь фантастичної істоти. У певному сенсі так воно і було насправді.

Протилежна демонстраційному кубу стіна була одним великим вікном, який відкривав вид на кімнату, яку висяча поруч табличка ідентифікувала як «Контрользіммер» («Контролерна»), а за склом виднілися сотні сидячих рядами техніків кожен за власною окремою консоллю з напівплоским головізорним екраном і безліччю індикаторів і циферблатів. У кімнаті панувала напружена атмосфера, яку завжди створюють навколо себе люди, повністю зайняті чимось важливим: у більшості техніків на головах знаходилися пристрої для голосового зв'язку, і через мікрофони вони перемовлялися з іншими техніками, тим часом щось записуючи або натискаючи перемикачі. Інші, немов піаністи, «грали» на клавішах консолей, зсунувши навушники на шию. Кілька робочих місць пустували, їх власники з заклопотаним виглядом перетинали кімнату в різних напрямках. Автоматичний кавовий піднос пропливав уздовж одного ряду пультів, ще один такий же піднос рухався у зворотному напрямку вздовж іншого ряду.

Крізь скло доносився слабкий відгомін таємничої діяльності мешканців кімнати.

Крім нас, у фойє було ще два відвідувачі. Краєм вуха я почув, що вони направляються подивитися «на мозок». Ми пішли за ними по довгому коридору і опинилися біля чергового оглядового вікна порівняно скромних розмірів, в порівнянні з контролерним залом. За вікном знаходилися комп'ютери, які підтримували функціонування Женеви як єдиного цілого. Коридор в цьому місці освітлювало тільки холодне блакитне сяйво з кімнати за склом.

Розмірами комп'ютерна теж значно поступалася контролерному залу, була вона не більша майданчика для бейсболу. Нічим на вигляд не примітні сірі паралелепіпеди комп'ютерних блоків з'єднувалися між собою скляними тунелями діаметром в зріст людини. Через регулярні проміжки в стінах тунелів були врізані двері перехідних камер. Очевидно, ця система дозволяла дістатися до кожного з елементів у разі аварії, поки інша частина кімнати залишалася при температурі біля абсолютного нуля — для створення надпровідності.

Хоча зовні комп'ютерна програвала перед діяльною атмосферою контролерного залу і метушнею нижнього рівня, але все ж справляла чимале враження, наводячи на думку про невідомі і могутні сили, підлеглі людині. Храм, зведений у славу порядку, цілеспрямованості і винахідливості.

Пара, за якою ми йшли по коридору, сказала нам, що нічого більше цікавого на рівні немає — тільки кімнати для конференцій, адміністративні установи і вічно зайняті чиновники. Ми повернулися до ліфта і піднялися на наступний рівень — це був головний торговий центр.

Книжка-путівник тут вельми пригодилася. Центр становили сотні магазинів і «відкритих базарів», розташованих на манер геометрично правильної решітки. Перетинаючі одна одну стрічки доріжок обмежували зони, де розташовувалися магазини одного ряду. Ми вирушили в центр торгової площі, виконаний в стилі середньовічного містечка. Малася подоба церкви в стилі бароко, і завдяки голографічній ілюзії вона здавалася в чотири рази вищою, ніж була насправді. На стінах — мозаїка на релігійні сюжети, мощена бруківка, фонтан з монстрами, вивергаючими водяні потоки… Ми купили гроно винограду у продавця овочів (ілюзія пропала, коли продавець овочів взяв у мене талон калорійного споживання і поставив штамп у книжку раціону) і пішли по вузенькій мощеній вуличці. Нам там страшенно сподобалося, добре, що Землі ще дістає енергії і часу, щоб влаштовувати такі ось куточки.

Вибір товарів і різних послуг, які виконувалися за гроші, був неймовірно різноманітний, але ми за ці роки розучилися робити покупки. І ще невідомо було, на скільки нам вистачить грошей.

Незважаючи на похмуре пророцтво генерала Ботсфорда, дещо нам таки вдалося зберегти — батько Роджерс, юрист, виявився спеціалістом з податкового законодавства, і він навчив нас, що робити — нам вдалося сплатити податки виходячи із середнього річного доходу. У підсумку я виявився власником 280000 доларів.

Третій рівень ми пропустили — тут містилися засоби комунікації та інформації, — тому що Днем раніше вже встигли пройтися по ньому вздовж і впоперек, коли давали інтерв'ю на голобаченні. Я хотів поговорити з хлопцями, які переробили моє інтерв'ю, але Мерігей переконала мене, що толку від цього не буде.

Штучна гора Женеви має ступінчасту структуру — на зразок весільного торта. У самому низу перші три рівні близько кілометра в діаметрі, поверхи з четвертого до тридцять другого в два рази менші. Далі йде «верхівка» — поверхи з тридцять третього до сімдесят другого — 300 метрів в поперечнику і 120 у висоту.

На четвертому поверсі, як і на тридцять третьому, знаходився парк. Дерева, струмочки, усілякі живі тварини. Стіни прозорі, і прямо на покритій грунтом стелі третього рівня ріс справжній ліс. Ми присіли відпочити на лаву біля ставка, спостерігаючи, як гуляючі кидають виноградинки рибкам. Багато людей купалися.

З самого нашого прибуття до Женеви мене не покидало якесь підсвідоме занепокоєння, і ось тепер, в цьому приємному оточенні приємних людей, я раптово зрозумів, що мене турбує.

— Мерігей, — сказав я. — Чомусь тут не видно нещасливих облич.

Вона посміхнулася:

— Нічого дивного. Тут такі квіти…

— Ні… я маю на увазі всю Женеву. Схоже, всі абсолютно задоволені таким станом речей. Хто…

— Твій брат, наприклад.

— Правильно, але він теж, можна сказати, приїжджий. Я маю на увазі продавців і робітників, і взагалі всіх навколо.

Вона задумалася:

— Не знаю. Мабуть, ти правий. Я не звернула уваги.

— Тебе це не дивує?

— Це не зовсім звичайно… але… — Вона кинула виноградину у ставок, і рибки в переляку шаснули в різні сторони. — Пам'ятаєш, що говорив сержант Ширі? Вони виявляють нехороші нахили психіки ще в дитячому віці і виправляють їх. І будь-яка розсудлива людина буде цілком задоволена таким життям.

Я пирхнув.

— Половина населення не має заняття, а більшість інших виконують штучно придуману роботу, яку можна було би взагалі не робити або передати машинам.

— Але вони мають в достатку їжі, і у них є чим зайняти час і голову. Двадцять шість років тому не було й цього.

— Можливо, — сказав я, не бажаючи сперечатися. — Так, напевно ти права.

І все ж на душі у мене було неспокійно.

ГЛАВА 9

Частину цього і весь наступний день ми провели в штаб-квартирі ООН (само собою, це була «Столиця Світу»), що займала весь верхній циліндр Женеви. Всього, що там знаходилося, неможливо було переглянути і за місяць. Більше тижня пішло би тільки на огляд Музею Людини. Кожна країна була представлена окремою експозицією. Найчастіше поряд був не тільки магазин, де продавалися сувеніри, але й ресторан з фірмовими стравами їхньої кухні. Я боявся, що національні відмінності можуть в цьому світі згладитися. Стало б набагато нудніше, незважаючи на загальний порядок. Добре, що мої побоювання не виправдалися. За цей час ми з Мерігей розробили план на найближче майбутнє. Ми вирішили повернутися в Штати, підшукати собі житло і відправитися в подорож місяців на два.

Коли я звернувся за порадою до мами, як мені знайти квартиру, вона здалася мені дивно збентеженою, як сержант Ширі під час нашої бесіди. Але вона пообіцяла навести довідки у Вашингтоні, коли вона туди повернеться — ма жила у Вашингтоні, не захотіла переїжджати після смерті батька.

Я запитав у Майка, чому всі так неохоче говорять на тему про житло, і він пояснив, що все це — наслідки страшного хаосу, що панував в роки між голодними бунтами і початком Реконструкції. Не вистачало житла, люди тіснилися по дві сім'ї в одній кімнаті навіть у відносно процвітаючих країнах. Ситуація склалася дуже нестійка, і тоді за справу взялася ООН. Спочатку — масова агітаційна кампанія, потім — масова обробка свідомості. Впроваджувалася ідея про те, що жити слід в як можна меншому приміщенні, що грішно навіть хотіти отримати в особисте розпорядження цілу квартиру з кількох кімнат. Звідси і новий стереотип поведінки — нескромно розмовляти на тему про житло.

І до цих пір багато людей зберігають залишки такого впливу, хоча ще десять років тому було проведене розкодування. Залежно від суспільного становища говорити про квартири було неввічливо або навіть образливо для співрозмовника.

Ма повернулася до Вашингтона, Майк відлетів назад на Місяць, а ми з Мерігей залишилися в Женеві ще на два тижні.

Наш літак приземлився в аеропорту Далласа, звідти монорельсом ми дісталися до Ріфтона, міста-супутника, де жила ма.

Після величезного комплексу Женеви Ріфтон справляв приємне враження скромними розмірами, хоча він теж покривав досить велику площу. Його складали будівлі різного типу, в більшості — всього в декілька поверхів, розташовані без видимої системи навколо озера, які потопали в зелені. Всі будівлі з'єднувалися рухомими доріжками з великою куполоподібною будовою, де знаходилися магазини, школи і різні установи. Там ми отримали вказівки, як знайти житло ма — двоквартирний будиночок біля озера.

Ми могли скористатися критою стрічкою доріжки, але замість цього пішли поряд з нею, вдихаючи смачне холодне повітря, що пахло опалим листям. За пластиковою стінкою пропливали люди, старанно позбавляючи нас від здивованих поглядів.

Мама не відгукнулася на дзвінок, але двері виявилися незамкненими. Квартира була досить затишна, навіть простора, за стандартами зорельота. Обстановка була старомодна, минулого століття. Мама спала у себе в спальні, тому ми з Мерігей тихо присіли біля столу у вітальні і почали перебирати журнали.

Раптом із спальні ма долинув різкий кашель. Я постукав у двері.

— Вільям? Я… Заходь, я не знала, що ти приїхав…

Мама напівлежала в ліжку, світло було вимкнуте, всюди в кімнаті — бульбашки і коробочки таблеток. Мама виглядала дуже хворою, блідою, з прорізуючими обличчя зморшками.

Вона закурила сигарету, це, схоже, допомогло їй подолати напад кашлю.

— Коли ти приїхав? Я не знала…

— Ми щойно приїхали… Коли ти захворіла?

— О, дурниця, підхопила вірус у Женеві. Через пару днів все пройде. — Вона знову закашлялась і потягнулася до пляшки з густою червоною рідиною. Всі ліки в кімнаті були з розряду патентованих комерційних засобів.

— Ти була у лікаря?

— У лікаря? О боже, звичайно, ні. Адже вони… це… це дурниця, не треба…

— Дурниця? Це у вісімдесят чотири роки! Господи, ма, ти просто дитина.

Я попрямував до фону на кухні і незабаром з'єднався з лікарнею.

У кубі з'явилося зображення якоїсь дівиці років двадцяти.

— Сестра Дональдсон, загальна служба. — Посмішка у неї була професійна, нерухома. Але тут, схоже, всі звикли посміхатися.

— Моя мати захворіла, її потрібно показати лікарю. У неї…

— Ім'я та номер, будь ласка.

— Бетті Мандела. — Я назвав прізвище по буквах. — Який номер?

— Номер стандарту медобслуговування, будь ласка. Я сходив в спальню і запитав маму:

— Вона говорить, що не пам'ятає.

— Нічого страшного, ми зараз знайдемо її картку. Вона з незмінною посмішкою схилилася до пульта перед собою і набрала на клавішах код.

— Бетті Мандела? — Посмішка у неї перетворилася на усмішечку. — Ви її син? Але ж їй уже за вісімдесят.

— Послухайте, це довго пояснювати. Їй зараз потрібен лікар.

— Ви що, жартуєте?

— Про що ви? — Зі спальні долинув новий напад стримуваного кашлю. — Слухайте, це дуже серйозно…

— Але, сер, місіс Мандела була переведена в нульовий клас терміновості обслуговування ще в 2010 році.

— Прокляття, що це все означає?!

— С-е-р… — Посмішка блискавично затверділа.

— Послухайте. Уявіть, що я прилетів з іншої планети. Що таке «нульовий клас»?

— З іншої… Ой! Я знаю, хто ви! — Вона повернула голову в сторону. — Соня! Біжи швидше сюди! Ти не повіриш, хто… — У простір куба втиснулося ще одне лице, худенька білява дівчина з абсолютно такою ж приклеєною посмішкою. — Пам'ятаєш? По стату передавали сьогодні вранці!

— Так, так, — сказала друга дівиця. — Один з цих солдатів… Слухай, це ж прохід, справжній прохід! — Її голова пропала.

— Розумієте, містер Мандела, — сказала перша медсестра, — не дивно, що ви не знаєте. Все просто.

— Чого ж?

— Це частина Універсальної системи медобслуговування. Кожна людина у віці сімдесяти років отримує певний клас черговості обслуговування. Автоматично, все вирішують машини в Женеві.

— Який клас? Що він означає? — Але мені все вже було ясно.

— Ну, він показує, наскільки людина важлива для суспільства і яке їй належить отримати лікування. Третій клас — звичайний рівень, другий клас — теж звичайний, крім деяких процедур по продовженню життя…

— А нульовий клас — взагалі ніякої допомоги, так?

— Так, містер Мандела. — І в її усмішці не було і натяку на співчуття чи розуміння.

— Дякую вам. — Я вимкнувся.

Мерігей стояла у мене за спиною, вона беззвучно плакала.

У магазині спортивних товарів я роздобув балон з киснем для альпіністів, а у якогось типа в барі у Вашінгтоні мені вдалося купити з-під поли коробочку антибіотиків. Але мамі потрібний справжній лікар, а не любитель-терапевт на зразок мене. Вона померла на п'ятий день. У працівників крематорію була така ж незмивна усмішка.

Я намагався зв'язатися з Майком, але телефонна компанія дозволила мені дзвінок тільки після того, як я виписав чек на 25 000 доларів. Мені довелося перевести гроші за кредитом з Женеви. Тяганина зайняла цілий день.

Нарешті я додзвонився до нього.

— Мама померла, — відразу, без вступів.

За секунду радіохвиля добігла до Місяця, ще секунда йшла на зворотний шлях. Нарешті Майк підвів очі і повільно кивнув.

— Я не здивований. Щоразу, як я прилітав на Землю, я боявся, що вже не побачу її. Ми не переписувалися — я ще не мільйонер.

У Женеві він розповів мені, що лист з Місяця коштує 1000 доларів, це за пересилання, плюс 5000 доларів податку. З метою перешкодити комунікаціям з купкою запеклих анархістів — такими селеніти були в очах ООН.

Ми помовчали сумно з хвилину, потім Майк сказав:

— Уіллі, на Землі вам з Мерігей робити нічого. Перебирайся на Місяць. Тут ще можна відчувати себе людиною. Тут ми не викидаємо людей крізь повітряний шлюз після сімдесяти років.

— Нам доведеться знову вступати до СООН.

— Вірно, але в діючу армію ти вже не повернешся. Кажуть, що ви їм необхідні для тренування новобранців. Ти зможеш займатися чим захочеш у вільний час, підучити свою фізику, може, навіть потрапиш в дослідницьку програму.

Ми ще трохи поговорили, в цілому три хвилини. Тисячу доларів я отримав назад.

Всю ніч ми з Мерігей думали, як вчинити. Можливо, ми прийняли б інше рішення, якби нас не оточували речі мами, що нагадували про її життя і її смерть. Але коли настав ранок, горда, ретельна краса містечка Ріфтона набула раптом зловісного, передвіщаючого смерть, відтінку.

Ми склали речі, перевели гроші в кредитне відділення Тихо-Сіті і вирушили монорельсом на старий добрий мис, куди зовсім недавно доставила нас «Надія II».

ГЛАВА 10

— До речі, якщо вам цікаво, то можу повідомити, що ви не перші, хто повернувся.

Офіцером у рекрутському пункті був м'язистий лейтенант незрозумілої, проте, статі. Подумки я підкинув монетку, і мені випав орел.

— Ще дев'ять осіб, за останніми даними, — сказав він сиплуватим контральто. — Усі вони вибрали Місяць. Може, навіть зустрінете знайомих. — Він підсунув до нас два нехитрих бланки. — Підпишіться тут і тут. Будете другими лейтенантами.

Бланк представляв собою просте прохання прийняти нижчепідписаного до лав діючих членів СООН. Адже поки ми по-справжньому з Сил не виходили, нас вважали тимчасово не діючими, оскільки термін служби був збільшений. Я уважно вивчив документ.

— Тут нічого не сказано про вибір призначення. Нам гарантували вільний вибір на Старгейті.

— Гарантувати? — У нього з'явилася стандартна посмішка звичайного наземника.

— Так. Нам обіцяли, що ми самі виберемо собі призначення.

— У цьому немає необхідності. Сили…

— А я думаю, що необхідність є. — Я повернув бланк назад. Те ж саме зробила і Мерігей.

— Одну хвилину. — Чиновник покинув стіл і зник у глибинах офісу. Деякий час він розмовляв по телефону, потім застукала машинка.

Він повернувся з тими ж бланками, тільки тепер зверху було ще додруковано «Гарантуються вибір місця призначення (Місяць) і рід призначення (бойовий інструктор)».

Потім ми пройшли ретельний медогляд, і для нас були підготовлені боєкостюми. На наступний ранок ми піднялися на борт першого ж човника, злетіли на навколомісячну орбіту, насолоджуючись невагомістю, поки вантаж переміщувався з човника у відсіки павукоподібного тахіонного перевізника, потім опустилися на старенький Місяць, здійснивши посадку на базі Грімальді.

На дверях «Гуртожитки транзитного офіцерського складу» якийсь жартівник надряпав: «Залиш надію всяк, хто сюди входить». Ми відшукали призначену нам кімнатку на двох і почали переодягатися до обіду. Два стуки у двері.

— Письмовий наказ, панове.

Я відкрив двері, і стоячий на порозі сержант віддав честь. Я якусь мить дивився на нього, потім згадав, що тепер ми офіцери, і віддав честь теж. Він вручив мені два однакових бланки. Один я передав Мерігей. Серця наші, напевно, теж завмерли одночасно.

НАКАЗ

Нижчевказаному персоналу:

Мандела Вільям 2 ЛТНТ (11 575 278) СУБК ДІ коу ГРІТРАБН і Поттер Мерігей 2 ЛТНТ (17 386 987) СУБК ДІ коу ГРІТРАБН

спрямовуються:

2ЛТНТ Мандела: Комдр взвд. 2 взвд. ЕВКТЕТА, Старгейт

2 ЛТНТ Поттер: Комдр взвд. 3 взвд. ЕВКТЕТА, Старгейт

Характер призначення:

командування десантними взводами кампанії «Тат-2»

НАКАЗ

Вищезгаданий персонал повинен негайно з'явитися в транспортне відділення Грімальді підтвердити прийняття нового призначення.

віддано:

Такбд 1? 298? 8684? 1450 (4 грудня 2024)

Старткомп ЗФК Командувач

— Часу вони, однак, не втрачають, — з гіркотою сказала Мерігей.

— Очевидно, поточне призначення. Командування ударними групами від нас на відстані світлових тижнів, вони не могли ще дізнатися, що ми повернулися.

— А як же наші… — Вона не закінчила. — Наші гарантії.

— Що ж, ми отримали призначення згідно з нашим вибором. Але нам не гарантували, що воно буде тривати більше однієї години.

— Негідники.

— Армія, — зітхнув я. Мене турбували дві думки. Перша: з самого початку ми знали, що так і буде. Друга: ми повернулися додому.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

ЛЕЙТЕНАНТ МАНДЕЛА

(2024–2389 рр. н. е.)

ГЛАВА 1

— Можуть нам врізати.

Я дивився на мого ротного сержанта Сантестебана, але говорив сам із собою. Чути мене, втім, міг кожен, хто потрудився слухати.

— Ага, — сказав сержант. — У нас буде всього пара хвилин. Якщо не встигнемо, вони нас притиснуть. — Він був лаконічний і діловитий. Допінг вже почав діяти.

Підійшли рядові Коллінз і Холідей. Самі того не помічаючи, вони трималися за руки.

— Лейтенант, — голос у Коллінз трохи тремтів. — Можна ми попрощаємося?

— Даю вам хвилину, — різко відповів я. — Мені дуже шкода, але через п'ять хвилин ми виступаємо.

Мені і справді було шкода цих двох. Вони ще жодного разу не були в справжньому бою, але вони знали, як і всі інші, що шансів побачити один одного знову після операції у них майже немає. Зсутулившись, вони стояли в кутку, бурмотіли якісь слова, обмінювалися ласкавими жестами, абсолютно механічно. Очі у Коллінз блищали, але вона не плакала. Холідей, та просто хмурилася і майже весь час мовчала. Зазвичай Коллінз була більш привабливою з них двох, але зараз іскра життя покинула її, залишивши порожню красиву оболонку.

Я вже звикся з відкритою жіночою гомосексуальністю і навіть не шкодував, що втрачені можливі партнери. Але чоловічі пари все ж викликали у мене відторгнення.

Я скинув форму і, задкуючи, вліз у боєкостюм, що стояв у призначеному йому гнізді. Ці нові моделі були куди складніші наших старих костюмів, з удосконаленими системами біометрії та аварійно-медичними системами на випадок травм або поранення. Одягати костюм стало набагато важче, але одне іншого коштувало, якщо вам раптом трапилося злегка пошкодитися. Спокійно вирушайте додому з пристойною пенсією і геройською відзнакою у вигляді протеза. Подейкували навіть про можливість регенерувати ампутовані кінцівки. Якщо так, то треба б скоріше потрапити на Небеса, поки вони не заповнилися ветеранами з ампутованими кінцівками. Небеса — це була нова відкрита планета, одночасно курорт і госпіталь.

Я покінчив з процедурою підключення, і костюм закрився. Стиснувши зуби, я очікував на біль, яка так і не виникла, коли внутрішні сенсори та ввідні голки проникли крізь шкіру. Нейронна блокада: ви відчуваєте тільки легку незручність. Нічого подібного смерті від тисячі ран.

Коллінз і Холідей влазили у свої боєкостюми, а інші майже всі вже встигли вбратися. Тому я відправився в роздягальню третього взводу сказати Мерігей «до побачення».

Вона вже теж одяглася і йшла мені назустріч. Ми торкнулися шоломами, не включаючи комунікаторів. Хоч якась інтимність.

— Ти в порядку, малюк?

— Все відмінно, — сказала вона. — Прийняли таблетки.

— Ага, радіймо. — Я проковтнув свою пілюльку. Транквілізатор, як і передбачалося, повинен привести мене у бадьорий душевний стан, наповнити оптимізмом, не впливаючи однак при цьому на здатність тверезо оцінювати ситуацію. Я знав, що більшість з нас швидше за все назад не повернуться, але особливо з цього приводу не засмучувався. — Увечері побачимось?

— Якщо повернемося, — спокійно відповіла вона.

— Доведеться прийняти ще таблетку. — Вона спробувала засміятися: — Щоб заснути. Як новачки, тримаються? У тебе ж їх десять?

— Ага, десять. У порядку. Всі вже прийняли бойову дозу.

— І мої теж. Намагаюся особливо не натискати.

Практично під вогнем з мого взводу побувати встиг тільки Сантестебан. Ще чотири капрали вже мали стаж служби в СООН, але в такій справі ще не брали участі.

Малесенький комунікатор на моїй вилиці клацнув, і почувся голос командувача Кортеса:

— Готовність дві хвилини. Підготуйте людей.

Ми сказали один одному «до побачення», і відправилися перевіряти своїх підопічних. Всі, схоже, благополучно запакувалися в боєкостюми, і я вишикував їх у шеренгу. Час тягнувся нескінченно.

— Добре, починайте посадку.

Одночасно зі словами «посадку» відкрилися шлюзові двері, і я повів своїх людей до десантної шлюпки. Виглядали ці нові посудини моторошно потворно.

Проста відкрита рама з затискачами і петлями, щоб тримати екіпаж і не давати йому випасти за борт, два лазери, на кормі і на носі, і дві тахіонні тягові системи під лазерами. Все автоматизовано. Посудина за мінімальний час доставить нас на місце, потім злетить знову, щоб відвернути увагу противника. Це був дешевий транспортний засіб одноразового користування. Тих, хто вціліє в бою, підберуть вже інші машини, більш надійні.

Ми пристебнулися, і десантний корабель, давши два спалахи корекційними двигунами, покинув борт крейсера. Потім голос комп'ютера почав короткий відлік, і на чотирьох g ми рвонули прямо вниз.

Планета, якій навіть не було дано назви, являла собою просто величезну скелю, за відсутністю більш-менш близького світила занурену у вічний морок і холод. Спочатку її можна було визначити тільки по зникненню зірок, які затьмарювалися її масою, але коли ми підійшли ближче, то почали розрізняти навіть якісь деталі рельєфу. Ми опускалися на півкулю, протилежну тій, де знаходилася тельціанська база.

Як показала попередня розвідка, база знаходилася в центрі абсолютно плоского лавового поля у кількасот кілометрів у діаметрі. У порівнянні з базами супротивника, які вже зустрічалися нам, ця виглядала досить примітивно, але підібратися до неї непомітно не було ніякої можливості. Ми мали намір раптово вискочити з-за обрію на повному гальмівному прискоренні, до бази залишалося би п'ятнадцять «кидків», одночасно з чотирьох протилежних напрямків і з божою допомогою ухнути прямо на голову ворогові, разячи направо і наліво з усіх стволів. Сховатися там буде ніде.

Це мене, звичайно, не турбувало. Хоча абсолютно відчужено я подумав, що краще було б не приймати таблетку.

Ми перейшли на горизонтальний політ на висоті в один кілометр і помчали вперед. Швидкість наша далеко перевершувала місцеву швидкість вибігання, тому постійно робилися корекції, щоб не вирушити в міжзоряний політ. Поверхня пропливала під нами в тьмяному сірому світінні: ми відкидали це світіння, зване псевдочеренковським, воно з'являлося від тахіонного вихлопу. Скелі проносилися під нами і зникали, залишаючи нашу реальність і живучи у своїй власній.

Наша незграбна «колісниця» мчала таким чином ще хвилин десять. Потім запрацював носовий двигун, нас рвонуло вперед, очні яблука негайно спробували покинути призначені їм орбіти.

— Приготуватися до стрибання, — сказав металевий жіночий голос комп'ютера. — П'ять, чотири…

Лазери раптом відкрили вогонь, мілісекундні спалахи, подібно стробоскопу, виривали місцевість внизу з темряви і одразу ж занурювали її у ще глибшу темінь. Вся місцевість була усипана каменями і дрібними тріщинами, немов оспинками. Ми знижувалися.

— Три… — На цьому відлік і припинився. Сліпучий спалах, горизонт кудись провалився, хвіст нашої посудини ткнувся в поверхню, і ми покотилися, в усі боки полетіли шматки рами і вилетілі десантники. Нарешті, після тривалого ковзання по скельному грунту, ми зупинилися, і я спробував звільнитися, але ногу мені притиснула рама. Страшний біль і тріск, коли балка переламала мені кістку. Засвистіло повітря, залишаючи пошкоджений костюм. Потім свист припинився — спрацювала аварійна система. Ще більша біль, і вже більше не було болю, і я відкотився убік, обрубок ноги потягнув за собою смугу крові, яка замерзла блискучою чорною стрічкою на тьмяній чорній скелі. У роті був мідний присмак, і перед очима постав червоний туман, потім туман став коричневим, як річковий мул, потім майже чорним, і я втратив свідомість. «Таблетка спрацювала, як їй і належало, — подумалося мені наостанок. — Справді не так вже і страшно».

У завдання боєкостюма входить врятувати як можна більшу частину вашого тіла. Якщо уражена рука або нога — одна з шістнадцяти гострих, як бритва, діафрагм негайно закривається з силою гідравлічного преса, акуратно відсікаючи уражену кінцівку і запечатуючи обрубок, перш ніж ви помрете від вибухової декомпресії. Потім медсистема припікає рану, відновлює втрату крові і наповнює вас хімічної природи щастям і препаратом «антишок». Таким чином, ви або благополучно помрете через деякий час, або, якщо ваші товариші виграють бій, будете доставлені в лазарет корабля.

Цей раунд ми виграли, поки я безтурботно спав, закутаний ковдрою темряви. У себе я прийшов уже в лазареті. Лазарет був переповнений. Я лежав посередині довгого ряду ліжок. Мешканець кожного ліжка був принаймні на три чверті (або того менше) врятований аварійною системою боєкостюма. Два корабельних лікарі не звертали на нас уваги, вони стояли біля залитих світлом операційних столів, занурені у свій кривавий ритуал. Я мружився від яскравого світла, і тому кров на зелених балахонах лікарів можна було прийняти за патьоки машинного масла, розпотрошені тіла — за дивні м'які машини, які лікарі лагодили. Тільки машини ці раптом голосно скрикували у сні, а механіки заспокійливо бурмотіли, поки самі старанно працювали своїми вимазаними в червоній олії інструментами. Я подивився на них і заснув, потім кілька разів прокидався, — і весь час в іншому місці.

Нарешті я прокинувся в звичайній протиперевантажувальній камері. Я був пристебнутий ременями до ліжка, в тіло моє входили трубки штучного харчування, всюди були наліплені електроди — біосенсори, але лікарів поблизу не спостерігалося. Крім мене в кімнаті була тільки Мерігей, вона спала на сусідньому ліжку. Права рука у неї була ампутована трохи вище ліктя.

Я не став її будити, просто дивився на неї досить довго і намагався розібратися в тому, що відчував. Намагався позбавити своє сприйняття від впливу транквілізаторів. Я дивився на куксу руки Мерігей, але нічого не відчував — ні співчуття, ні відрази, — нічого. Я спробував змусити себе відчути хоч що-небудь — безрезультатно. Неначе рука у неї завжди така й була. Чому так виходило? Вплив наркотиків? Гіпнонавіювання? Чи кохання? Зараз я нічого не міг сказати.

Очі Мерігей раптом відкрилися, я зрозумів, що вона вже давно прокинулася і давала мені можливість прийти в себе.

— Привіт, поламана ти лялька, — сказала Мерігей.

— Як… як ти себе почуваєш? — Яке розумне питання!

Вона доклала пальці до губ і ворухнула ними, немов цілувала, — знайомий жест.

— Нічого не тямлю. Добре, що ми вже більше не воюємо. — Вона посміхнулася. — Вони тобі вже сказали? Ми прямуємо на Небеса.

— Ні, але я так і думав… або Земля, або Небеса.

— Краще на Небеса. — (Хм, ще б пак!) — Швидше б ми вже добралися.

— А довго ще? — Запитав я. — Довго нам ще лежати? — Вона перекинулася і подивилася на стелю.

— Хто його знає? Ти ще ні з ким не говорив?

— Я щойно прокинувся.

— Вони нам раніше не потрудилися повідомити. Дали новий наказ. Крейсер отримав маршрут. З чотирьох завдань. Нам доведеться виконати всі чотири по черзі. І тільки якщо втрати зроблять виконання завдання неможливим, буде визнано за необхідне повернутися.

— Втрати у якому розмірі?

— Мені самій цікаво. Ми вже напевно втратили добру третину складу. Але проте прямуємо до Альфи-7. Мусорний рейд.

Це був новий розмовний термін, що означав акцію по захопленню техніки тельціан і живого полоненого, якщо буде можливо.

У двері постукали, і в камеру вплив доктор Фостер. Він сплеснув руками:

— Як, ви все ще в окремих ліжках? Мерігей, я думав, ти вже повністю видужала. — Док відрізнявся разючою терпимістю до страждаючих гетеросексуальністю. Він оглянув куксу Мерігей, потім мою. Він вставив нам в рот по термометру, і тепер ми вже не могли розмовляти. Коли він заговорив, голос у нього був серйозний.

— Я не маю наміру прикрашати дійсність. Вас і так вже просякли «веселою мікстурою» по зав'язку, і по-справжньому значення своєї втрати ви зараз не усвідомлюєте. Але поки що я відміняти лікування не буду — до прибуття на Небеса. У нас ще двадцять один пацієнт з ампутацією, і нам не впоратися з вами, якщо вас усіх накриє психоз. Тому радійте світлу на душі, поки є можливість. А ви — особливо, якщо хочете залишатися потім разом. Протези, що ви отримаєте на Небесах, — дуже хороші протези, але тільки щоразу, коли ти випадково поглянеш на його механічну ногу, а ти — на її механічну руку, ви обидва подумаєте, що другому пощастило більше, і вам не позбутися пам'яті, болю і почуття втрати… Через тиждень, можливо, ви вже й слова один одному не скажете хорошого. Може, так до кінця життя і промучитеся, гризучи один одного. Або вам вдасться пройти крізь це, і ви будете підтримувати один одного. Тільки не брешіть самі собі, якщо нічого не вийде.

Він перевірив показання термометрів, зробив позначку в блокноті.

— Майте на увазі, лікар знає, що говорить. Навіть якщо він і дещо дивний згідно ваших старомодних уявлень.

Він витягнув термометр у мене з рота і легенько ляснув по плечу. Те ж саме і з Мерігей. Повна неупередженість. Виходячи, він обернувся:

— Занурення в колапсар через шість годин. Медсестра доставить вас в ємність.

Ми були поміщені в протиперевантажувальні ємності, набагато зручніші, ніж старі оболонки, і ухнули в колапсар Тет-2, вже почавши скажений антиракетний маневр на прискоренні в п'ятдесят g — це дасть нам шанс проти ворожого крейсера, коли ми виринемо через мікросекунду з надр Альфи-7.

Як того і слід було очікувати, кампанію «Альфа —7» ми програли. І нам довелося відправитися геть, втративши у двох кампаніях п'ятдесят чотири людини убитими, маючи на борту тридцять дев'ять калік і тільки дванадцять чоловік, ще здатних воювати. До чого вони особливо не прагнули.

До Небес ми дісталися за три стрибки. Кораблі ніколи не йшли туди прямим маршрутом, навіть якщо затримка могла коштувати життя пораненим. Небеса, як і Земля, ретельно оберігалися, не можна було дозволити противнику дізнатися їх координати.

Небеса виявилися красивою, земного (але не зіпсованого цивілізацією) типу планетою. Таким світом могла б стати Земля, якби люди ставилися до неї з любов'ю замість варварської спраги брати і брати. Незаймані ліси, золоті пляжі, пустелі, де не ступала нога людини. Кілька десятків міст або повністю розчинилися в природі (малося навіть цілком підземне місто), або представляли собою докази людської винахідливості: Атлантіс, побудований на кораловому рифі, на глибині декількох десятків футів і накритий прозорим куполом; Борей, який вгніздився на гірській вершині за полярним колом; і казковий Скай, величезне місто-курорт, перелітаюче з континенту на континент з попутними вітрами…

Посадку ми здійснили, як всі тут роблять, в джунглях, в місті, названому Двері. Найбільше місто на планеті, воно на три чверті було гігантським госпіталем. Але, підлітаючи до нього, при спуску з орбіти цього не можна було сказати. Єдиний знак цивілізації — коротка посадкова смуга — біліла крихітною латкою, стиснута джунглями з одного боку і безмежним океаном — з іншого.

Тільки проникнувши під вічнозелене прикриття листя, можна було виявити саме місто — низькі будови з місцевого каменю, що з'єднувалися простими кам'яними доріжками. До океану вів бульвар. Сонячне світло плямами лягало на доріжки, просочуючись крізь листя, і повітря пахло океанською сіллю і лісом.

Пізніше я дізнався, що місто розкинулося на дрохстах квадратних кілометрах і що у віддалені частини можна дістатися сабвеєм. Екологічну рівновагу на території міста ретельно підтримували. Усувалися тільки найбільш неприємні і небезпечні аспекти життя в джунглях — хижаки і комахи, крім тих, які були необхідні для рослин. Про це піклувалася автоматичне силове поле.

Усі ми, нещасні, пошкандибали і покотилися до найближчої будівлі — приймального відділення госпіталю. Все інше знаходилася під землею, ще тридцять рівнів. Кожному після огляду була виділена окрема кімната. Я намагався отримати кімнату на двох, але таких не знайшлося.

На Землі йшов уже 2189 рік. Таким чином, мені було вже 215 років. Ей, подивіться на дідугана! Передайте капелюх по колу. Е-е, ні, не потрібно. Як сказав мені лікар, який проводив огляд, моя накопичена плата за ці роки буде переведена на Небеса. Мені навіть якось незручно стало: я — і раптом мільярдер. Але лікар заспокоїв: на Небесах, сказав він, є багато способів витратити навіть мільярд.

Спочатку лікарі зайнялися самими важкими пораненнями. До мене черга дійшла через кілька днів. Коли я прокинувся після операції, виявилося, що прямо до культі присобачили протез — найбільше він був схожий на кістяну ногу, зроблену з блискучого металу. Страшенно неприємно було лежати ось так — з металевою ногою, засунутою в мішок з прозорого пластику. У мішку струменіла якась рідина, і дроти від протеза бігли до машини на дальньому кінці ліжку.

Увійшов медбрат.

— Як ви себе почуваєте, сер?

Я ледь не сказав йому, щоб він забув про «сера», я вирішив, що цього разу в армію мене вони не заманять. Але може, йому подобалося, що я старший за званням.

— Не знаю навіть, болить трохи.

— Стривайте, вона ще припече вам. Ось як нерви почнуть проростати…

— Нерви?

— Ну так. — Він повозився з тією машиною, перевірив показання індикатора. — Як же нога може бути без нервів? Вона ж тоді буде просто бовтатися, от і все.

— Нерви? Звичайні нерви? Значить, якщо я дам нозі наказ «зігнутись», вона зігнеться?

— Ясно що зігнеться. — Він з усмішечкою подивився на мене і знову зайнявся індикаторами.

— Ну і чудеса. Протезування, видно, зробило крок далеко вперед.

— Проте… як?

— Ну, це, штучні…

— А, зрозумів, як у книжках: дерев'яні ноги, руки, гачки…

Цікаво, хто його взяв на роботу?

— Ну так, протези. Як ось ця штука у мене на нозі.

— Сер, — сказав він, опускаючи пружинний блокнот — дошку, в якому робив помітки. — Сер, ви, мабуть давно не були вдома. Це буде звичайна нога, — абсолютно звичайна, тільки вона ламатися не буде.

— А руку теж можуть замінити?

— Ясно, що можуть, будь-яку кінцівку. — Він знову взявся писати. — І печінка можуть нову, нирки, шлунок, все, що завгодно. Серце і легені ще тільки вчаться робити, поки що їх замінюють механічними.

Фантастика. Значить, і у Мерігей буде ціла рука.

— Скільки вам років, сер? — Я сказав, і він присвиснув.

— Чорт забирай. Ви, напевно, у війні з самого початку? — У нього був дивний акцент. Слова ті ж, але звуки якісь інші.

— Так. Атака на Епсилон. Кампанія «Альфа — нуль».

Коли для позначення колапсара перевикористали всі букви всіх алфавітів, стали просто додавати номер до букви. Вже, як я чув в останній раз, дісталися до Йод-42.

— Ого-го, давня історія! Як воно було в ті часи?

— Не знаю, погано. Людей поменше було. Рік тому, тобто сто років тому, це дивлячись як рахувати, я побував на Землі. Було так погано, що я повернувся в армію. Щасливі зомбі. Тільки без образи, це я так.

Він зітхнув.

— На Землі я не бував. Ті, що звідти прибувають, схоже, нудьгують по дому. Може, тепер там вже краще.

— Так ти народився не на Землі? Ти звідси, з Небес? — Не дивно, що у нього незрозумілий акцент.

— Народився, виріс і був призваний. — Він склав блокнот — дошку і сховав його до кишені — Так, сер. Ангел третього покоління. Небеса — найкраща планета в усьому чортовому СООН. — Він вимовив слово по буквах — С-О-О-Н, а не так, як говорили ми, одним словом «СООН». — Ну гаразд, лейтенант, я побіг. У мене на сьогодні залишилися ще два монітори. — Він спиною вперед вискочив у коридор. — Якщо вам щось знадобиться, на столику є кнопка виклику.

Ангел третього покоління. Його прадід прилетів із Землі, коли я ще був зовсім молодим років під сто. Скільки нових планет уже встигли колонізувати? А ноги-руки тепер, як рукавички — втратив одну, виростив іншу?

Добре все-таки тепер буде — осядемо міцно і будемо жити нормальним життям — рік за роком.

Хлопець не жартував щодо болю. І не тільки нова нога була причиною — щоб наростити живу тканину на каркас, лікарі понизили опірність мого організму. Відразу в декількох місцях з'явилися ракові пухлини. Рак довелося лікувати окремо, теж болючим способом.

Я звик до виду наростаючої плоті, але, коли прийшла Мерігей, це був шок — їй дозволили ходити ще до того, як виросла шкіра на новій руці. Жива анатомічна модель. Я, звичайно, швидко звик, і вона приходила до мене по кілька годин кожного дня — пограти в що-небудь, поговорити або просто почитати. Її рука теж повільно росла всередині пластикової оболонки.

Шкіра у мене на нозі з'явилася за тиждень до відключення машини і випуску ноги на волю. Виглядала нога жахливо — мертво-біла, безволоса і зовсім не гнулася. Але працювати працювала. Мене перевели в ортопедичну — «створення нових рухових навичок», а насправді — повільне катування. Вас прив'язують до машини, машина починає згинати стару і нову ноги одночасно. Нова чинить опір.

Мерігей перебувала у сусідній секції. Їй доводилося навіть важче — вечорами вона виглядала зовсім змученою, коли ми разом виходили на дах подихати повітрям.

Минали дні за днями, і вправи поступово перестали бути такими болісними. Ми почали кожен погожий день купатися по годині — пляж охоронявся силовим бар'єром. Я ще кульгав, але у воді почувався вже зовсім здоровим.

З силовим бар'єром, який охороняв водний простір пляжу, була пов'язана місцева розвага — єдина для наших притуплених на війні почуттів.

Кожен раз, коли сідає корабель, поле вимикають на частку секунди, інакше корабель відрикошетить. Щоразу всередину проникає якась морська істота. А океанські хижаки набагато спритніші сухопутних.

Господарем місцевих вод була потворна істота, місцеві жителі називали його — оригінальна вигадка — акулою. Насправді створіння могло з'їсти пару земних акул тільки на сніданок. Цього разу всередину прорвалася особина середніх розмірів. Вже кілька діб ця акула бродила вздовж кордону поля, приманута згустками протеїну по той його бік. На щастя, за дві хвилини до вимикання поля дається сирена, і всі встигають вибратися на берег. І цього разу акула з безплідною люттю ледь не вискочила на сушу — у воді вже нікого не було.

Це було створіння дванадцяти метрів в довжину, з гострим як бритва хвостом і колекцією ікол в руку довжиною. Очі, великі жовті кулі, поміщалися на довгих стеблах, які піднімали їх над головою. У широко розкритій пащі спокійно могла стояти людина. Гарненьке вийшло б фото — на пам'ять спадкоємцям.

Просто вимкнути поле і дати акулі поплисти геть було неможливо. Курортний комітет організував полювання.

Я не надто поспішав перетворитися на закуску для гігантської риби, але Мерігей виросла у Флориді і в дитинстві захоплювалася підводним полюванням. Вона горіла ентузіазмом. Я теж приєднався — коли дізнався, як все робиться. Мені здалося, що це зовсім безпечно.

Ці акули, як вважалося, ніколи не нападають на людей у човнах. Дві людини, виказати більше віри, ніж я, в оповідання рибалок, під'їхали на човні до межі поля і жбурнули за борт шматок м'яса. Акула була тут як тут. Це було сигналом для нас — починалася потіха. Ми, двадцять три дурні, чекали на березі. Вже одягнені в маски, ласти і респіратори, у кожного — спис. Списи були солідні, на реактивній тязі і зі вибухаючою боєголовкою. Ми плюхнулися у воду і попливли до ковтаючої м'ясо рибини, розвернувшись віялом. Вона нас помітила, але спершу не атакувала. Вона спробувала приховати свій сніданок, щоб один з нас під шумок не потяг його, напевно. Але всякий раз натикалася на стіну поля. Видно, скотина здорово налякалася. Нарешті акула кинула м'ясо, розвернулася і кинулася на нас. Оце так! Секунду тому вона була завбільшки з ваш палець, і ось вона вже поруч і наближається все швидше.

Напевно, близько десятка списів потрапило в ціль, я промазав, і вони розірвали рибину на шматки. Але навіть після того як їй знесло половину голови, як нутрощі вивалилися назовні і поволоклися за нею в клубах крові, акула — таки врізалася в наш стрій і щелепи зімкнулися навколо однієї жінки. Акула відкусила їй ноги і тільки потім померла.

Ледь живу, ми винесли нещасну жінку на берег, де її вже чекали лікарі. Вливши їй повну дозу кровозамінника і препарату «антишок», «Швидка допомога» помчала з постраждалою в госпіталь. Їй треба було пережити агонію вирощування нових ніг. Я вирішив, що хай краще на рибу полює інша риба.

Після того як терапія перестала бути мукою, наше життя у Двері стало досить приємним. Ніякої тобі військової дисципліни. Але було ясно одне — ми як і раніше перебували на службі, ніхто не збирався відправити нас на заслужений відпочинок, і свідомість цього затьмарювала наше життя. Ми були машинами, нас латали і приводили в порядок, щоб знову кинути в пекло. Нам з Мерігей належало відслужити ще по три роки.

Але попереду були ще шість місяців відпочинку. Мерігей виписали на два дні раніше за мене, і вона залишалася в місті, чекаючи моєї черги.

Мої накопичення становили до цього моменту 892746012 доларів. На щастя, на Небесах користувалися електронною кредитною системою, і всі свої надбання я носив у кишені у вигляді маленького пристрою з цифровим індикатором. При покупці речі ви просто вистукували на клавішах кредитний номер продавця і суму, гроші автоматично перераховувалися на його рахунок. Розмірами пристрій не перевищував гаманця і реагував тільки на відбиток вашого великого пальця.

Вся економіка на Небесах була підпорядкована постійній присутності кількох тисяч відпочиваючих солдатів-мільйонерів. Скромний сніданок коштував сотню доларів, кімната в готелі на одну ніч — принаймні в десять разів більше. Оскільки СООН освоїли і володіли Небесами, місцева інфляція була найпростішим способом повернути наші бойові накопичення назад в оборот.

І ми розважалися з веселощами відчаю. Ми взяли напрокат флаєр та туристичні причандали і вирушили в подорож по планеті. Тут було все: прозорі річки, щоб плавати в них, непрохідні джунглі, щоб у них загубитися, луки і гори, полярні льоди і пустелі.

Нас ідеально оберігали мініатюрні силові поля — можна було спокійно спати абсолютно без одягу в самий пік сніжного урагану. Якщо ми хотіли, ми могли їх вимкнути і безпосередньо відчути природу. За пропозицією Мерігей ми перед самим поверненням назад до цивілізації вилізли на гору посеред пустелі, перед цим кілька днів нічого не ївши, щоб загострити сприйняття або притупити його, я до сих пір не впевнений, що саме, — ми сиділи поряд на запаморочливій висоті, пропускаючи крізь себе повільний потік нашого життя. А потім — назад в суєту. Ми побували в кожному місті планети, і кожне було по-своєму прекрасним, але в кінці ми повернулися у Скай і вирішили залишитися там до кінця відпустки.

Чотири тижні ми насолоджувалися повітряною обителлю, спустивши кожен при цьому по півмільярда доларів. Ми ходили в казино, іноді програвали по мільйону за одну ніч, їли і пили все найкраще, що могла нам запропонувати планета, ми випробували все, що тільки не було надто вже моторошним для наших відносно старомодних смаків. Кожен з нас мав особистого слугу з платнею побільше, ніж у генерала.

Веселощі відчаю, як я вже говорив. Адже якщо не відбудеться радикальних змін в ході війни, у нас були мікроскопічні шанси вижити протягом наступних трьох років. Ми були як жертви невиліковної хвороби і намагалися увігнати задоволення цілого життя в якісь півроку.

Хоч і мала, але у нас була втіха: ми будемо разом до кінця, як би швидко він не настав. Мені і в голову не прийшло, що нас можуть позбавити навіть цього.

Ми насолоджувалися легким сніданком, сидячи серед прозорих стін «першого поверху» Хмари, милувалися хвилями океану у нас під ногами. Прийшов посильний і вручив нам наші накази. Мерігей була підвищена в капітани, а я в майори — на підставі наших послужних списків і результатів тестів, які ми пройшли напередодні. Я був призначений командиром групи, вона — старшим офіцером групи.

Але це були різні групи.

Мерігей повинна була з'явитися до пункту збору групи тут, на Небесах, я ж повертався на Старгейт для перепідготовки та додаткового навчання. Ми довго сиділи мовчки.

— Я буду скаржитися, — сказав я невпевнено нарешті. — Вони не можуть змусити мене прийняти групу.

Мерігей мовчала, приголомшена. Це був кінець — навіть якщо війна скінчиться і ми повернемося на Землю, але в різних кораблях, то геометрія колапсарних стрибків розкидає нас по різних століттях. І швидше за все, ми вже ніколи не побачимося.

Ми сиділи так якийсь час, не торкаючись до вишуканої їжі, не бачачи красот небес і океану. Ми усвідомлювали тільки присутність один одного і двох листків паперу на столі перед нами.

Між нами лягала прірва ширша, ніж смерть. Ми повернулися в Двері. Я протестував, але у відповідь тільки знизували плечима. Я намагався перерозподілити Мерігей у свою групу, мені сказали, що мій персонал вже набраний і затверджений. Але ж половина з них ще не народилася, говорив я. І тим не менше, він вже набраний, відповідали мені. Я доберуся до Старгейта через сто років, не раніше. Правильно, командування ударних груп будує плани в масштабах століть. Людина для них занадто дрібна одиниця.

У нас залишалися день і ніч. Я втрачав не тільки кохану людину. Ми були один для одного єдиними пов'язаними ланками, що з'єднували нас з минулим, із Землею 1980-их і 90-их. А вони думали, що ми просто ненормальні і тому тримаємося один за одного.

Коли стартував човник з Мерігей, немов надгробна плита опустилася на мою могилу.

Я зв'язався з комп'ютером і розрахував орбіту корабля, тепер я міг бачити, як вона полетить. Я полетів у «нашу» пустелю, на «нашу» вершину. І за кілька годин до світанку я побачив, як нова зірка з'явилася над західним горизонтом, розгорілася до сліпучого блиску, впала, згасаючи, і зникла. Я підійшов до обриву і глянув униз, на застиглі хвилі піщаних дюн за півкілометра внизу. Я сів, звісивши ноги вниз, і ні про що не думав, поки перші сонячні промені не вдарили з-за обрію, накладаючи м'які світлотіні на ряди дюн. Двічі я нахилявся вперед, ніби хотів стрибнути. І якщо я не кинувся з обриву, то не через страх болю або втрати життя. Біль була б миттєвою, а втрату понесла би тільки армія. І це означало би, що вони в кінцевому підсумку перемогли — стільки років вони керували моїм життям і змусили мене нарешті покінчити з ним.

Ну ні, принаймні, для цього були тельціани.

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА

МАЙОР МАНДЕЛА

(2458–3143)

ГЛАВА 1

— Що таке, адже нам розповідали ще в школі? Якийсь старий експеримент? Візьміть черв'яка, навчіть його проповзати крізь лабіринт. Потім згодуйте вченого черв'яка невченому черв'яку. Диви-но, цей черв'як теж тепер вміє проповзати лабіринт!

У роті в мене вже був противний присмак генерал-майора.

Насправді я припускав, що з днів моєї юності вони встигли удосконалити методику. У загальному підсумку у них малося 450 років на експерименти і впровадження.

Відповідно до наказу на Старгейті я повинен був пройти перепідготовку та додаткове навчання, перш ніж прийняти командування. Щоб підучити мене, вони, звичайно, не збиралися підсмажувати генерал-майорів і подавати їх мені під соусом. Вони взагалі нічого мені не давали їсти три тижні, крім глюкози. Глюкоза і електричні сигнали.

Вони поголили на мені кожен волосок, зробили укол — тепер я був слабшим немовляти, почепили дюжину електродів і поклали в резервуар оксигенованого флюокарбона. Я був у владі КПС, тобто «комп'ютера прискореного сприйняття». Він не давав мені занудьгувати.

Машині знадобилося хвилин десять — я так думаю, щоб з'ясувати рівень моїх знань в області військового мистецтва (прошу вибачення за вираз). Потім вона почала навчати.

Я навчився досконало користуватися будь-яким видом зброї, аж до нова-бомби. І не тільки теоретично — недарма мені причепили електроди, — контрольований комп'ютером кінестезійний зворотній зв'язок. Я відчував зброю в руках і виконував операції. Я виконував їх до тих пір, поки не робив все правильно. Ілюзія реальності була цілковита. Я метав спис за допомогою спеціальної петлі — я був негром — воїном з племені масаї, і ми напали на вороже поселення. Я був високий і чорношкірий. Я вчився фехтувати у якогось лиховісного виду суб'єкта посеред французького дворика XVIII століття. Я сидів, причаївшись в гілках дерева, і цілився з снайперської гвинтівки в людей, одягнених в блакитну форму, які пробиралися по розмоклих полях до Вікобургу. За три тижні я знищив ціле відділення електронних привидів. Мені здавалося, що пройшов рік, але КПС дивним чином діяв навіть на сприйняття часу.

Але це була менша частина навчання. Розминка. Бо потім в мій бідний мозок машини заштовхали всю військову премудрість чотирьох тисячоліть, і я не міг забути жодного факту, поки перебував у машині, принаймні.

Хочете знати, хто такий Сципіон Аміліуапус? Я не хочу. Якийсь розумник з періоду Третьої Пунічної війни. Війна — це межа небезпек, і тому хоробрість є головне достоїнство воїна — ось що, виявляється, говорив фон Клаузевіц. І не забути мені до кінця своїх днів високу поезію наступного уривка: «… наступаюча група зазвичай просувається колоною, в авангарді знаходиться командний взвод, за ним слідують лазерне відділення, відділення масованого удару, замикає колону друге лазерне відділення…» Це з «Малого довідника ударної групи», якщо тільки можна назвати «Малим довідником» книгу у дві мікрофільмові карти у 2000 сторінок.

Якщо хочете стати абсолютним експертом в предметі, що викликає у вас огиду, вступайте в СООН і ставайте офіцером.

119 людей — і я відповідав за 118 з них. Включаючи мене самого, але виключаючи капітана, який сам міг про себе подбати.

Я не зустрівся ні з ким з моєї групи під час двотижневого відновлювального періоду, що послідував за навчанням у КПСа.

Перед першим загальним збором я повинен був зустрітися з офіцером з орієнтації та інструктажу. Клерк призначив мені зустріч з полковником в офіцерському клубі шостого рівня після обіду.

Я прийшов заздалегідь, розраховуючи пообідати, але там подавали тільки закуски. Я замовив якусь грибоподібну масу, що віддалено нагадувала ескалоп, а іншу частину калорій прийняв у вигляді алкоголю.

— Майор Мандела? — Я занурився в роздуми над сьомою склянкою пива і не помітив, як підійшов полковник. Я підвівся, але він жестом дозволив мені сидіти і важко опустився в крісло навпроти.

— Я ваш боржник, — сказав він. — Ви врятували мене від огидного вечора, принаймні, наполовину. — Він простягнув руку. — Джек Кіноко. До ваших послуг.

— Полковник…

— Ну-ну, давайте без чинів. Ми, піжони, повинні бачити… перспективу, Вільям.

— Я не проти.

Він замовив якийсь напій. Я такої назви ніколи не зустрічав.

— З чого ж почати? Судячи з вашого послужного списку, ви останній раз були на Землі в 2007-му.

— Вірно.

— І вам не дуже там сподобалося? Так?

— Не дуже. Зомбі, щасливі роботи.

— Ну так от, потім справи пішли краще, потім знову гірше. Дякую, — сказав він рядовому, який приніс йому склянку. Булькаюче місиво в ньому було зеленим біля дна і поступово світлішало, доходячи до країв. Він відпив. — Потім знову краще, потім… Я навіть не знаю. Цикли.

— А як там зараз?

— Ну… я не зовсім впевнений. Купи рапортів і зведень, не так просто відокремити правду від пропаганди. Я не бував удома вже двісті років. Востаннє там було несолодко. Хоча це залежить від точки зору.

— Що ви маєте на увазі?

— Як вам сказати… Велика халепа. Чули про рух пацифістів?

— Начебто ні.

— Хм, назва у них оманлива. Фактично ж це була війна, партизанська війна.

— А я думав, що можу назвати вам номер, розряд за значенням і назву будь-якої війни, від Трої до наших днів.

Він посміхнувся:

— Цю вони, скоріш за все, пропустили. На те є причина. Це була війна ветеранів, що повернулися від Йод-38 і Альфи-40. Вони всі разом вирішили захопити управління СООН на Землі. Серед населення знайшлося чимало прихильників.

— Але вони програли.

— Як бачите, ми все ще тут. — Він струснув склянку, і рідина заіскрилася, піна, швидко з'явившись на поверхні, опала. Все, що я знаю, — тільки чутки. Війну я не застав, вже закінчилася, не рахуючи рідкісних випадків саботажу. — Це була не надто безпечна тема для розмов.

— Це мене мало дивує, — сказав я. — І навіть більше того. Ці люди на Землі, вони ніби готові… погодитися з будь-яким бажанням уряду.

Полковник невизначено хмикнув:

— Про яку революцію тоді може бути мова? Коли ми там були, ніхто й слова не сказав би проти СООН або будь-якого місцевого уряду. Вони були запрограмовані приймати сказане на віру.

— Гм, це теж циклічний процес. — Він відкинувся на спинку крісла. — Справа не в техніці. Якби уряд захотів, то міг би контролювати… думки і дії будь-якого громадянина, з колиски і до могили.

Але цього не роблять, бо це призвело б до фатальних результатів. Бо йде війна. Ось ви, наприклад, ви отримали установку, поки сиділи в «коробці»?

— Якщо і отримав, то звідки я міг би про це дізнатися? — сказав я, подумавши.

— Правильно, але тільки частково. Повірте моєму слову, цю частину мозку вони не чіпали. У нашу базову мотивацію поведінки ніхто не втручався. І ви хочете знати чому?

Імена, дати, цифри пронеслися у мене в голові. — Тет-17, Сед-21, Альфа-14.

— Комісія Лазло… Надзвичайна комісія Лазло і її доповідь. Червень 2106.

— Так. І, крім того, ваші власні спогади про Альфі-0… З роботів не виходять хороші солдати.

— Але виходили раніше, — зауважив я. — Аж до двадцять першого століття. Управління поведінкою — мрія генералів. Створили б армію, зібравши найцінніші риси СС, преторіанської гвардії, Золотої Орди і «зелених беретів».

Полковник усміхнувся.

— І випустіть цю армію проти взводу людей у сучасних боєкостюмах. З нею покінчать на раз-два. Якщо тільки у кожного солдата в цьому взводі буде своя голова на плечах. Тоді він буде битися як чорт, щоб врятувати своє життя.

Було виведене покоління солдатів зі скоригованою з самого народження поведінкою. Ідеальні бійці. Чудово працювали однією командою, кровожерливі, власне життя в гріш не ставили. І що ж? Тельціани розгромили їх в пух і прах. Вони теж не щадили своїх життів, але у них це краще виходило. І їх завжди було більше. — Кіноко підняв склянку і почав роздивлятися різнобарвний вміст. — Я бачив ваш психопрофіль. Старий і новий, зроблений після «коробки». Вони нічим не відрізняються.

— Будемо сподіватися, — я помахав рукою, щоб принесли ще пива.

— Можливо, це не так вже й добре.

— Що, з мене не вийде офіцера? Я це з самого початку їм говорив. Я не лідер по натурі.

— І так, і ні. Хочете, скажу, що показав психопрофіль?

Я зітхнув.

— Це ж таємно?

— Так, — сказав він. — Але ви тепер майор. Можете вимагати профіль будь-якої людини в вашій групі.

— Не думаю, що ви мене чимось здивуєте. Але мені було б цікаво. Кому б не захотілося поглянути в дзеркало?

— Можливо. По психопрофілю ви — пацифіст, але переможений пацифіст, від цього у вас легкий невроз, з яким ви справляєтеся, переносячи провину на армію.

Пиво було дуже холодне, у мене защеміли зуби.

— Нічого дивного тим не менш.

— Якщо вам потрібно буде вбити людину, а не тельціаніна, я не впевнений, що ви зможете, хоча знаєте тепер тисячі способів, як це зробити.

Ймовірно, він був правий.

— Певний потенціал лідера у вас є. Але вам би він згодився як вчителю або міністру. Ви б діяли з мотивів симпатії, прихильності. У вас є прагнення впливати на інших людей переконанням, а не наказом. Звідси випливає, що ви маєте рацію — офіцер з вас вийде поганий, якщо ви не перебудуєтеся. — Я зареготав:

— У СООН все це знали з самого початку, коли наказали мені стати офіцером.

— Тут важливі інші параметри, — сказав він. — Ви, наприклад, добре пристосовуєтеся, в міру кмітливі, добре аналізуєте. І ви один з одинадцяти чоловік, що пройшли крізь усю війну.

— Виживання — це чеснота рядового. А офіцер повинен бути взірцем. Капітан залишає корабель останнім.

— Тільки не за тисячу світлових років від бази, де вас не можна замінити, — хмикнувши, відповів полковник.

— Все одно. Одного не зрозумію, навіщо потрібно було витягувати мене з Небес, возитися з перепідготовкою і так далі, коли тут, на Старгейті, добра третина людей — куди кращий матеріал, ніж я. Боже, справжнє армійське мислення!

— Бюрократичне швидше. Рік вашого народження вселяє повагу, не годиться залишати вас у підлеглих.

— Це все різниця в часі. Насправді я був всього в трьох кампаніях.

— Неважливо. До того ж це в два з половиною рази більше, ніж у послужному списку середнього солдата. Мало хто виживає. Можливо, хлопці з масмедіа спробують зробити з вас національного героя.

— Національний герой, — і я відпив своє пиво. — Де ж ти, Джон Уейн, ти так нам тепер потрібен.

— Джон Уейн? — Він похитав головою. — Знаєте, сам я в «коробці» не бував. У військовій історії я не експерт.

— Забудьте, неважливо.

Кіноко осушив свою склянку і попросив принести йому, — провалитися мені на місці! — Ром «Антарес».

— Ну, добре. Передбачається, що я введу вас в курс справи. Що б ви хотіли дізнатися: про те, що ми називаємо «курсом справи»?

— То ви не бували в «коробці»? — Що це я до нього причепився?

— Ні, це тільки для бойових офіцерів. За три тижні на вас витрачається стільки енергії і машинного часу, що можна було б керувати Землею кілька днів.

— Ваші знаки показують, що ви бойовий офіцер.

— Практично я колишній бойовий кінь.

Принесли ром «Антарес» — високий стакан з прозорою бурштиновою рідиною і шматочками льоду на поверхні. На дні плавала яскраво-червона кулька розміром з ніготь великого пальця.

— Що там червоне?

— Кориця. Ефір з добавкою кориці. Непогано… хочете спробувати?

— Ні, я вже краще пива.

— Внизу, на першому рівні, в бібліотечному комп'ютері є блок «ділової орієнтації». Мої люди своєчасно вводять нову інформацію. Щодня. Можете звертатися туди, якщо виникнуть питання. В основному вам потрібно… підготуватися до зустрічі з вашою групою.

— А що, вони не люди? Кіборги? Клони?

Він засміявся:

— Клонування заборонено законом. Проблема в вас… у вашій, е-е, гетеросексуальності.

— Ну, це не проблема. Я людина цілком терпима.

— Так, так, профіль дійсно показав, що ви… вважаєте себе терпимим. Але справа не в цьому.

— Хіба? — Я вже знав, що він хоче сказати.

— У СООН набираються тільки емоційно стійкі люди. Я розумію, вам важко до цього звикнути, але гетеросексуальність розцінюється як емоційна нестабільність. І відносно легко виліковується.

— Якщо вони збираються лікувати мене…

— Заспокойтеся, ви вже занадто старі для цього. — Він зробив маленький ковток. — Вам не так уже й важко буде з ними ужитися, як ви…

— Стривайте, ви хочете сказати, що в групі немає більше таких, як я?

— Вільям, їх немає більше ніде, навіть на Землі. Крім кількох сотень людей — ветеранів і невиліковних.

— Ага. — А що я ще міг сказати? — Жорстокий спосіб вирішити проблему перенаселення?

— Можливо. але він діє. Населення Землі тримається на рівні мільярда. Як тільки хтось помирає або покидає планету, вирощують дитину.

— Не народжують?

— Народжують, але іншим способом. У ваш час існував такий термін — «діти з пробірки», але зараз вони, звичайно, пробірками не користуються.

— Так, це досягнення.

— У кожному пологовому будинку є дітонароджувальна, в якій відбувається зростання зародка протягом восьми — дев'яти місяців, після чого він «народжується», як ви говорили. Це займає кілька днів — нічого схожого на родові муки, як у ваш час.

«Прекрасний новий світ, — подумав я. — І ніяких родових травм. Мільярд абсолютно пристосованих до оточення гомосексуалістів».

— Абсолютно пристосованих до сьогоднішньої Землі. Ви і я, ми можемо знайти їх дещо… дивними.

— М'яко сказано. — Я допив своє пиво. — А ви самі як, ви… гомосексуальні?

— Ні, — сказав він. Я заспокоївся. — Загалом я і не гетеросексуал. — Він ляснув по коліну. Звук був якийсь незвичайний. — Отримав тяжке поранення, і виявилося, що у мене якийсь розлад лімфатичної системи, я не можу регенерувати. Від пояса і нижче — тільки метал і пластик. Використовуючи ваш вислів, я — кіборг.

Далі, ніж далеко, як казала моя мама.

— Рядовий! — Я покликав офіціанта. — Принеси, як його, ось це, ром «Антарес». — Отже, я сиджу в барі з безстатевим кіборгом, який є одночасно єдиною нормальною людиною на всій цій проклятій планеті. — Подвійний, будь ласка.

ГЛАВА 2

На вигляд вони були цілком нормальні, молоді і дещо напружено трималися. Вони зібралися в лекційному залі на наш перший загальний збір.

Багато з них покинули дитсадок всього сім чи вісім років тому. Дитсадок — це штучне, контрольоване середовище, куди мають доступ тільки педіатри та вчителі. Коли людина покидає дитсадок у віці дванадцяти — тринадцяти років (прізвище він отримує по прізвищу донора з кращим генетичним показником), він фактично вважається дорослим. Його розвиток до цього моменту еквівалентний моєму після першого курсу коледжу. Деякі з них продовжують вчитися, спеціалізуються в якійсь області, але багатьох відразу направляють на роботу.

За ними ретельно спостерігають, і всякий, у кого виявляють асоціальні нахили, наприклад, гетеросексуальність, відправляється на лікування. Його або зцілюють, або залишають у спецустановах до кінця життя.

Всі призиваються в СООН, досягнувши дванадцяти років. Більшість працюють у координаційних відділах обов'язкові п'ять років і звільняються. Кілька щасливців, приблизно одна людина на вісім тисяч, запрошуються взяти участь у бойових діях. Відмова вважається «асоціальною схильністю», хоча таке запрошення означає п'ять додаткових років служби. Шанс вижити за ці десять років близький до нуля. Таких історія війни ще не знала. У кращому випадку війна закінчиться раніше, ніж закінчаться ваші десять (суб'єктивних) років.

Якщо вважати, що різниця в часі дозволяє вам брати участь у кампанії один раз в один суб'єктивний рік, легко підрахувати цей шанс. Він складає приблизно дві тисячних відсотка. Іншими словами, якщо згадати стару російську рулетку, то це те ж саме, що зарядити шестизарядний револьвер чотирма патронами, ризикнути натиснути курок і не забруднити при цьому своїми мізками протилежну стіну. Тоді прийміть вітання! Тепер ви цивільний.

Оскільки на службі в СООН знаходиться шістдесят тисяч солдатів, приблизно 1–2 солдати переживуть війну. Я всерйоз не сподівався потрапити до їх числа.

Цікаво, скільки чоловік з цих молодих солдатів, які заповнювали зал, знали, що вони приречені? Я намагався відшукати обличчя, знайомі по досьє, які я читав весь ранок, але виходило погано. Відібрані відповідно з одними і тими ж параметрами, вони навіть виглядали якось однаково: високі, але не занадто, м'язисті, але не надмірно, кмітливі… але не з тих, що задають зайві питання. Помітно було, що раси на Землі ще ближче до злиття, ніж у дні мого перебування там. Більшість з них були схожі на полінезійців. І тільки двоє, Каймібанда і Фін, були чистими представниками расових типів. Цікаво, як ставилися до них інші?

Більшість жінок красою не відзначалися, але не мені критикувати в моєму становищі. Я зберігав цнотливість ось уже більше року, з тих пір як ми розлучилися з Мерігей на Небесах.

Цікаво, подумав я, раптом у когось із цих жінок виявиться слід атавістичного нахилу. Або вона прихильно поставиться до командира-дивака. Офіцерові забороняється вступати в інтимні стосунки з підлеглими. Вельми делікатне формулювання. Порушення карається редукцією платні до розмірів платні пересічного рядового, а якщо ці відносини знижують бойову ефективність військової одиниці — стратою. Якби всі правила статуту СООН порушувалися так само легко й часто, як це, в армії жилося б вельми привільно.

Але жоден з молодих людей мене не приваблював. Що буде після другого року, я впевнений не був.

— Встати! — Це лейтенант Холлібоу. Спасибі новим рефлексам, я залишився сидіти. Всі інші підскочили.

— Мене звуть лейтенант Холлібоу, я ваш другий бойовий офіцер. — Раніше це називалося «перший бойовий сержант». Армія переповнюється офіцерами — перша ознака, що вона сформована не вчора.

Холлібоу продовжувала, зовсім як справжній запеклий вояка. Напевно, щоранку тренується перед дзеркалом. Я бачив її досьє, вона була в бою, але тільки раз і всього кілька хвилин. Втратила ногу і руку, чорт, можливо, вона і була приємною людиною, перш ніж потрапила на Небеса. Одну тільки ногу регенерувати — і то доводиться помучитися.

Вона вела звичайну сержантську бесіду: строго, але справедливо, не діставайте мене по дрібницях, користуйтеся командою підпорядкування, майже все можна владнати вже на рівні п'ятого ешелону.

Шкода, що я не поговорив з нею заздалегідь докладніше. Ми поспішали — наступного дня вже потрібно було вантажитися на крейсер, і я перекинувся з лейтенантом всього парою слів.

Цього було явно недостатньо. Холлібоу старалася, як це випливало з її слів, використовувати ланцюг командирів, щоб захистити себе від підлеглих, потенційно створюючи ситуацію «хороший солдат — поганий солдат». Я ж планував не відриватися занадто від основної маси людей і через день відводити годину, щоб будь-який солдат міг прийти до мене, оминаючи своїх начальників.

Під час навчання в «коробках» нам ввели одну і ту ж інформацію. Дивно, що ми прийшли до таких різних ідей про керівництво. А така «політика відкритих дверей» добре себе зарекомендувала ще в «сучасних» арміях Австралії та Америки. І особливо відповідала вона нашій ситуації, коли ми всі будемо місяцями перебувати в замкнутому просторі корабля. Таку систему ми використовували на останньому крейсері, де мені довелося служити, і вона явно допомагала знизити напругу.

Зараз вони розслабилися, поки Холлібоу говорить, але скоро вона закличе їх до уваги і представить мене. Що я їм скажу? Я припускав сказати кілька слів і пояснити політику «відкритих дверей», потім представити капітана Антопол, вона скаже що-небудь про наш крейсер «Масарик II». Тепер я вирішив спочатку поговорити з Холлібоу.

Виручив мене мій старший офіцер, капітан Мур. Він влетів у зал через бічні двері, він завжди влітав, немов кругленький метеор, квапливо віддав честь і простягнув мені конверт, що містив наш бойовий наказ. Я пошепки порадився з капітаном, і вона погодилася, що можна відразу оголосити складу, куди нас направляють.

Чого нам можна було не боятися в цій війні, так це ворожих агентів. Під товстим шаром фарби тельціанин, ймовірно, зможе видати себе за ходячий мухомор. Але неминуче потрапить під підозру.

Холлібоу закликала усіх до уваги і сумлінно розповіла, який я хороший командир, і що я в армії з самого початку війни, і якщо вони хочуть благополучно дожити до кінця терміну служби, нехай беруть з мене приклад. Вона не згадала, що солдат з мене посередній, просто мені щастить. І що я дав драла з армії за першої ж можливості, що я так один раз зробив, але на Землі мені не сподобалося, і я повернувся назад.

— Дякую вам, лейтенант. — Я зайняв її місце. — Вільно. — Я розгорнув єдиний листок, де знаходився наш наказ і показав усім. — У мене є для вас дві новини: хороша і погана. — Старий жарт, який однак цілком відповідав зараз дійсності.

— Ось наш наказ, ми прямуємо до Сад-138. Хороша новина — безпосередньо і негайно ми в бою брати участь не будемо. Погана новина — нас використовують як мішень.

Легкий рух в рядах — і тиша. Хороша дисципліна. Або просто фаталізм. Або невідомо, що вони думають про своє майбутнє або про відсутність майбутнього.

— Зробити нам належить ось що… знайти найбільшу вхідну планету в системі Сад — 138 і побудувати там базу. Утримувати базу до особливого наказу. Два або три роки швидше за все.

Протягом цього терміну нас, очевидно, атакує супротивник. Як ви знаєте, вдалося виявити певну закономірність в пересуванні супротивника від колапсара до колапсара. З часом, можливо, вдасться знайти і планету тельціан. Поки ж командування посилає групи перехоплення, щоб скувати експансію противника.

У перспективі це і буде наше завдання, ми входимо до числа декількох дюжин ударних груп, які блокуватимуть маневри тельціан на найдальших кордонах нашої території. Мені не потрібно особливо підкреслювати, яке це відповідальне і важливе завдання. Якщо ми зуміємо взяти противника в «мішок», ми виграємо війну. — «Але задовго до її кінця від нас і спогади не залишиться». — Я ще раз повторюю; нас можуть атакувати в перший же день після висадки. Або, може статися, що ми спокійно просидимо на нашій планеті всі десять років і вирушимо додому. — «Ага, тримай кишеню ширше!» — У будь-якому випадку, кожен повинен підтримувати себе в найкращій бойовій формі. Під час польоту будуть проводитися регулярні заняття гімнастикою і технічною підготовкою. Особливо прийомам будівництва житла, — нам доведеться створити базу і захисні споруди в найкоротший час. — «Боже, я вже просторікую зовсім як офіцер».

— Є питання? — Питань не було. — Тоді дозвольте представити капітана Антопол. Капітан, прошу вас.

Антопол, ледь приховуючи нудьгу, змалювала перед зборищем наземників основні характеристики і можливості «Масарика II», мою увагу особливо привернула остання інформація, все інше мені було відомо.

— Сад-138 — найвіддаленіший колапсар з тих, що відвідувалися людиною. Він знаходиться навіть не в нашій Галактиці, а у Великій Магеллановій Хмарі, приблизно за 150 світлових років звідси. Політ наш буде складатися з чотирьох стрибків і займе приблизно чотири місяці суб'єктивного часу. Різниця в часі з базою Старгейт до моменту досягнення Сад-138 складе триста п'ятдесят років.

«А це сім століть, якщо я доживу до повернення. А яка, власне, різниця? З Мерігей ми розлучилися навіки, і більше ніхто і ніщо для мене особливого значення не має».

— Але не помиляйтеся щодо супротивників, вони теж вирушать до Сад-138. Це буде нелегка гонка, і виграшу в часі у нас майже немає.

— Майор, у вас є ще що-небудь?

— Я… — Почав я, підвівшись.

— Струнко! — Прогриміла Холлібоу. Мені слід було б уже звикнути.

— Я б хотів зібрати всіх офіцерів четвертого ешелону і вище на кілька хвилин. Взводні сержанти, ви відповідаєте за побудову ваших людей у залі 67 завтра вранці о 4.00. Зараз ви вільні. Розійдись!

Я запросив п'ятьох офіцерів у свій кубрик і витягнув пляшку справжнього французького коньяку. Коштувала вона два місячних оклади. Але на що мені ще витрачати гроші?

Я роздав стакани, але Алсевер, наш лікарр, відмовилася. Замість цього вона розламала маленьку ампулу і глибоко втягнула повітря носом. Потім спробувала, без особливого успіху, приховати вираз ейфорії на обличчі.

— Давайте відразу поговоримо ось про що, — сказав я, розливаючи коньяк по склянках.

Змішаний хор — «так, сер», і «ні, сер».

— Чи вважаєте ви, що це… ускладнить моє становище як командира?

— Сер, я не… — Почав Мур.

— Можна і без формальностей, — сказав я. — Тут ми всі свої. Я сам чотири роки тому був ще рядовим — по суб'єктивній часовій шкалі. Серед офіцерів, в домашній обстановці — я просто Мандела або Вільям. — Поки я все це говорив, у мене з'явилося відчуття, що я роблю помилку. — Продовжуйте.

— Добре, Вільям, — продовжував він, — я думаю, що років сто тому це і могло б стати проблемою. Ви ж знаєте, як люди тоді дивилися на такі речі…

— Взагалі-то ні. Після двадцять першого століття мої знання історії обмежуються військовим мистецтвом.

— Гм, це вважалося… як це сказати?

— Це вважалося злочином, — коротко вистрілила Алсевер. — Рада з євгеніки тоді почала здійснювати план глобального переходу до гомосексуальності.

— Рада з євгеніки?

— Так, це частина СООН, але вона діє тільки на Землі. — Вона востаннє глибоко втягнула носом повітря з порожньої ампули. — Ідея була така — взагалі припинити відтворення людей природним шляхом. По-перше, люди виявляли прикру відсутність здорового глузду, вибираючи генетичного партнера, і, по-друге, Рада вважала шкідливим вплив расових відмінностей. Взявши повний контроль над відтворенням, можна було за кілька поколінь звести ці відмінності нанівець.

Ось, виявляється, до чого вже дійшло. Що ж, логічно.

— Ви їх схвалюєте? Як лікар?

— Як лікар? Я не впевнена. — Вона витягла ще одну ампулу і задумливо поганяла її між великим і вказівним пальцями, дивлячись у простір. — У певному сенсі мені тепер працювати легше. Безліч хвороб тепер просто зникли. Але мені здається, що вони не так вже добре розбираються в спадковості, як вони думають. Це зовсім не проста наука. Якщо вони щось спотворять, результати виявляться через кілька століть. — Вона зламала ампулу, піднесла до носа і два рази вдихнула. — Як жінка, втім, я вельми рада. — Холлібоу і Райка згідно кивнули.

— Що позбулися від необхідності народжувати дитину?

— І не тільки. — Смішно скосивши очі, вона подивилася на ампулу і зробила останній вдих. — Головне… можна обходитися без чоловіків. Ви розумієте. Це було б огидно.

Мур засміявся:

— Діана, якщо ти ніколи не пробувала, то не…

— Та ну тебе, — вона грайливо кинула в Мура порожню ампулу.

— Але ж це цілком природно, — запротестував я.

— По деревах стрибати — теж природно. Або викопувати їстівні корені тупою палицею. Це теж природно? Прогрес, майор, прогрес.

— Принаймні, — сказав Мур, — тільки якийсь час це вважалося злочином. Тепер цей…, е-е, лікують…

— Емоційний розлад, — підказала Алсевер.

— Дякую вам. Правда, якщо це рідкість… Загалом, думаю, все прекрасно владнається.

— Так, це вважається великим дивацтвом, — сказала Діана. — Але не гірше канібалізму.

— Вірно, Мандела, — сказала Холлібоу. — Мені, наприклад, зовсім байдуже.

— Що ж… я радий. — Я справді відчував полегшення. Хоча почав розуміти, що зовсім не знаю, як вести себе в новому суспільстві. Моя «нормальна» поведінка цілком грунтувалося на розходженні між чоловіками і жінками. Що ж робити тепер? Поміняти все навпаки? Або ставитися до них, як до братів і сестер? Дуже все заплутано.

Я випив свій коньяк і поставив склянку на стіл.

— Добре, дякую вам, це основне, що я хотів з'ясувати… Напевно, у вас у всіх є справи. Не буду вас затримувати.

Вони розійшлися, всі, крім Чарлі Мура. Ми з ним вирушили в прощальний тур по барах і офіцерських клубах. Коли рахунок дійшов до дванадцяти, я вирішив, що потрібно хоч трохи поспати перед завтрашнім днем.

Один раз Чарлі дуже ввічливо показав, що він до мене прихильний. Я так само ввічливо дав зрозуміти, що залишаюся при своїх схильностях. Я передчував, що це тільки початок.

ГЛАВА 3

Перші зорельоти СООН володіли красою, подібною з красою павутини. Але поступово, з розвитком техніки, міцність конструкцій почала грати більш важливу роль, ніж енергія маси (корабель старого типу міг би сплюснутися в гармошку, виконуючи маневр на двадцяти п'яти g). Змінилася і конструкція кораблів — міцні, солідні, функціональні машини. Корпус нашого крейсера прикрашав лише напис «Масарик II», зроблений блакитними літерами на тьмяно поблискуючій броні.

Маленька людина пропливла саме над цим написом, прямуючи до вантажного шлюзу. В одному місці виднілася група людей, зайнята роботою. Використовуючи їх як шкалу відліку, можна було бачити, що кожна літера має добру сотню метрів у висоту. Сам крейсер сягав у довжину кілометр (1036,5 метра, як підказала моя «вбудована пам'ять») і близько третини кілометра в діаметрі (319,4 метра).

Але це не означало, що нам буде просторо. У череві крейсера розміщувалися шість великих тахіонних штурмовиків і п'ятдесят робоснарядів. Десантникам відводилися залишки вільного місця.

До занурення в протиперевантажувальні резервуари було ще шість годин. Я закинув сумку в крихітну каюту, якій судилося стати моїм будинком на всі найближчі двадцять місяців, і відправився в розвідку.

Чарлі мене обігнав, він вже, виявляється, дістався до кімнати відпочинку і попробував місцеву каву.

— Жовч носорога, — сказав він.

— Принаймні, не соя, — сказав я, роблячи обережний ковток. Так, через тиждень я можу скучити по сої. Офіцерська кімната відпочинку мала чотири метри в довжину і три завширшки, металеві стіни і підлогу, кавовий автомат і термінал бібліотеки. Шість жорстких стільців і стіл з друкарською машинкою.

— Затишна кімнатка, а? — Він знічев'я набрав загальний індекс на терміналі. — Суцільно військова тематика.

— Це добре. Перевіримо нашу пам'ять.

— Ти сам записався в офіцери?

— Хто, я? Ні. Наказ.

— Тобі легше. — Він тицьнув пальцем вимикач терміналу, спостерігаючи за згасаючою зеленою заставкою на екрані. А я сам записався. Якби я знав, що так вийде…

— М-да…

— Кажуть, поступово вона вивітрюється. Ця інформація, що вони в нас заклали.

— А, ось ви де. — Увійшла Холлібоу, вітаючи кожного з нас. Швидко оглянула кімнату. Спартанський стиль припав їй явно до душі. — Ви скажете що-небудь групі, перш ніж ми зануримося в резервуари?

— Ні, по-моєму, в цьому немає… необхідності. — Я ледь не сказав «сенсу».

— Краще зберіть взводних командирів і пропрацюйте з ними процедуру підготовки до занурення. Надалі ми займемося тренуванням аварійного занурення. Але зараз, я думаю, солдати можуть відпочити кілька годин. Особливо якщо у них теж болить з похмілля голова, як у командира.

— Так, сер. — Вона повернулася за статутом і вийшла. Напевно, трохи розсердившись, адже це робота для Ріланда або Райки.

Чарлі влаштувався на одному з жорстких сидінь і зітхнув:

— Двадцять місяців всередині цієї консервної банки. Разом з нею. Це кінець.

— Ну, якщо ти будеш добре себе вести, я не стану поміщати вас в один кубрик.

— У такому разі я твій вічний раб. Починаючи, е-е, з наступного п'ятниці. — Він глибокодумно розглядав дно своєї чашки. — Ні, серйозно, з нею ми ще сьорбнемо. Що ти думаєш робити?

— Не знаю. — Чарлі тримався запанібрата, але все-таки він мій старший офіцер, крім того, має ж у мене бути хоч один товариш. — Можливо, буде ясно по ходу справи.

— Можливо.

Технічно «справа» вже почалося — ми не поспішаючи підповзали до колапсара Старгейта на одному g. Щоб команда не плуталася в петлях і не страждала від нудоти при невагомості. По-справжньому все почнеться тільки після нашого занурення в резервуари.

Кімната відпочинку навіювала сумні думки, тому ми з Чарлі весь залишок часу бродили по кораблю.

Капітанський місток нічим не відрізнявся від комп'ютерного залу — від розкоші екранів він був позбавлений. З досить солідного відстані ми стежили, як Антопол і її офіцери востаннє перевіряють комп'ютер, перш ніж лягти в резервуари і довірити наші долі машинам. Але ілюмінатор таки мався, міхур з товстостінного пластику, в навігаційній кімнаті, далі на носі крейсера. Лейтенант Вільямс був вільний, зараз його замінювали автомати, і з задоволенням показав нам своє господарство.

Він постукав по ілюмінатору нігтем.

— Сподіваюся, нам не доведеться ним користуватися в тому районі.

— Як так? — Сказав Чарлі.

— Ми скористаємося віконцем, тільки якщо загубимось. Якщо корабель відхилиться від кута входу в колапсар на частку радіана, ми цілком можемо виринути на іншому краю Галактики. Ми можемо грубо визначити позицію за спектрами найбільш яскравих зірок, це як відбитки пальців. Досить визначити три зірки і можна тріангулювати.

— І знайти найближчий колапсар, щоб спробувати повернутися на старий шлях, — сказав я.

— Це не просто. Сад-135 — це єдиний відомий нам колапсар в Магелланових хмарах. Ми відкрили його, тільки перехопивши вороже повідомлення. Якщо нас перекине до іншого колапсара, то ми заблукаємо в Хмарах, і як ми дізнаємося кут входу?

— А що ж робити?

— Можна залягти в резервуари, націлити крейсер на Землю і дати повну тягу.

Через три місяці бортового часу ми будемо вдома.

— Так, — сказав я, — і всього 150 000 років тимчасової різниці. — На двадцяти п'яти g до субсвітлової швидкості можна розігнатися за місяць. Після цього залишається молитися святому Альберту.

— Так, це великий недолік, — погодився він. — Але, принаймні, ми дізнаємося, хто виграв війну.

Ви здивувалися би, якби дізналися, скільки народу випало з ходу війни таким очевидним способом. Сорок дві ударні групи зникли безвісти. Напевно, вони всі повзуть зараз крізь нормальний простір і через століття почнуть з'являтися на Старгейті, одна за іншою.

Це майже ідеальний спосіб дезертирувати. Правда процедура стрибка програмується командуванням ударних груп, людина ж може втрутитися в роботу комп'ютера, тільки якщо корабель дійсно виринає в невідомому районі космосу.

Ми з Чарлі заглянули в спортзал. Він був досить просторий — вміщував одночасно цілу дюжину людей. Я звелів Чарлі скласти розклад, щоб кожен міг вправлятися в залі регулярно, як тільки ми покинемо резервуари.

У їдальні було не просторіше. Навіть якщо організувати чотири зміни, не обійдеться без штовханини. А кімната відпочинку для рядового складу справляла ще більш гнітюче враження, ніж офіцерська. Я почав підозрювати, що задовго до кінця двадцяти місяців у мене виникнуть проблеми.

Збройова за розмірами дорівнювала спортзалу, їдальні і двом кімнатам відпочинку, разом узятим. На те була причина — велика різноманітність видів зброї, які еволюціонували крізь століття. Основним видом залишався боєкостюм, хоча він став куди складніше ранніх моделей.

Лейтенант Ріланд спостерігав за своїми підлеглими, вони востаннє перевіряли укладку зброї. Якщо тільки щось раптом трапиться з цими запасами вибухових і радіоактивних речовин, та ще під прискоренням…

Я відповів на його недбалий салют:

— У вас все гаразд, лейтенант?

— Так, сер, крім проклятих шпаг. — Шпаги призначалися для використання в стазис-полі. — Як їх не укладай, все одно можуть погнутися. Хоч би не поламалися.

Я навіть наблизитися не міг до розуміння принципу стазис-поля. Сучасну фізику і мою ступінь магістра розділяла прірва ширша, ніж між Галілеєм і Ейнштейном. Але я знав результати його дії.

Усередині цього поля, сферичного обсягу п'ятдесяти метрів в радіусі, ніщо не могло рухатися швидше за 16,3 метра в секунду. Усередині поля не існувало електромагнітного випромінювання — ні світла, ні магнетизму, ні електрики. Навколишній світ бачився там моторошно одноколірним, як на гравюрі. Цей феномен мені пояснювали фазовим переходом квазіенергй між сусідами тахіонами. Насправді ж для мене це було те ж саме, що флогістон. Але в результаті цього всі звичайні види зброї втрачали ефективність. Навіть нова-бомба перетворювалася на мертвий шматок металу. І будь-яка істота, що опинялася в полі без особливої ізоляції, вмирала в мить ока.

Спочатку все йшло так, наче нам вдалося знайти, нарешті, абсолютну зброю. П'ять тельціанскіх баз були знищені без єдиної втрати з нашого боку.

Потрібно було тільки дотягнути генератор до будівель бази (за земної силі тяжіння з цим впораються чотири міцних солдати) і спостерігати, як ворог вискакує назовні і вмирає, потрапивши в сферу поля.

Але на шостий раз Тельціани були вже готові зустріти нас. Вони створили захисні костюми і озброїли солдатів гострими списами, якими можна було проткнути захисні костюми наших солдатів. Після цього ми теж почали озброюватися. Історія війни знала тільки три таких битви, хоча більше десятка ударних груп вирушило в рейд, озброєні стазис-полем. Очевидно, решта ще билися, або були в дорозі, або були повністю знищені. З'ясувати це поки що не представлялося можливим. Їм і не рекомендувалося повертатися без перемоги — це прирівнювалося до «дезертирства в бою», що означало мозкостирання для всіх офіцерів (ходили чутки, що їм потім накладають нову особистісну матрицю і відправляють назад у «піч»).

— Ми будемо використовувати поле, сер? — Запитав Ріланд.

— Можливо, але не відразу, якщо тільки тельціани нас не випередили. Я не в захваті від перспективи жити день за днем в боєкостюмі. — І я був також не в захваті від перспективи битися шпагою, списом або метальним ножем, скільки б електронних ворогів не відправив я в Валгаллу за їх допомогою.

Я подивився на годинник:

— Так, нам не завадить навідатися в резервуари. Перевірити, чи все готово.

До стрибка залишалося ще дві години.

Резервуарний зал нагадував хімічний завод — кругла підлога мала добру сотню метрів в діаметрі, і весь зал до межі був заповнений різноманітними машинами, пофарбованими в однаковий тьмяно-сірий колір. Вісім протиперевантажувальних резервуарів розташовувалися симетрично навколо центрального ліфта, симетрію трохи псував той факт, що один резервуар був в два рази більший за інших — в ньому повинні були поміщатися офіцери і екіпаж крейсера.

З-за резервуара з'явився сержант Блазінський і віддав честь.

— Що це таке? — Серед загального царства сірого кольору якась яскрава пляма.

— Це кіт, сер.

— Ще б. — Здоровенний котяра, смугастий. На плечі у сержанта він виглядав безглуздо. — Скажемо по-іншому: що тут робить цей кіт?

— Це талісман відділення техобслуговування, сер. — Кіт злегка підняв голову, зашипів і знову задрімав.

— Досить жорстоко, — сказав Чарлі. — Після початку прискорення від нього одна шкура залишиться.

— Ні, ні, сер! — Сержант почухав кота по спинці. Виявилося, що там знаходився вхідний клапан для флюокарбона, точно такий, як у мене під стегном. — Ми його купили на Старгейті. Такі коти зараз є на багатьох кораблях, сер. Капітан підписала нам бланки.

— Що ж, вона мала право, це її корабель. А собаку не можна було купити? — Боже, я ненавидів котів, вони вічно лізуть під ноги.

— Ні, сер, собаки не пристосовуються. Не виносять невагомості.

— А як ви його помістите в резервуар? — Запитав Чарлі.

— Ми поставили додаткову кушетку. — Чудово, отже, разом зі мною в резервуарі буде це тварина. — Ми тільки вкоротили прив'язні ремені.

— Йому потрібен особливий препарат для зміцнення стінок клітин, але він входить в ціну кота.

Чарлі погладив кота, почухав йому за вухом. Кот замуркотів, але не ворухнувся.

— По-моєму, він досить дурний.

— Ми йому вже ввели «мікстуру», заздалегідь. Ось від чого він такий сонний, наркотик знижує темп обміну речовин до межі. Так його легше укладати.

— Гаразд, нехай живе, — сказав я. — Але якщо він буде плутатися під ногами, я особисто відправлю його в регенератор.

— Так, сер, — з полегшенням сказав сержант. Думає, напевно, що я пошкодував котика. Стривай ще, хлопець.

Таким чином ми оглянули весь корабель. Крім двигунів; ми не змогли також пройти в вантажне відділення, де завмерли в масивних гніздах робоснаряди і штурмовики.

У повітряному шлюзі не було ілюмінаторів, а возитися з накачуванням повітря і обігрівом не хотілося — задовольняти цікавість ради простого огляду не було того варто.

Я вже почав відчувати себе якимось суперінтендантом. Повернувшись в кімнату відпочинку, я викликав Холлібоу. Вона доповіла, що все в порядку, у нас в запасі залишалася ще година, і ми зіграли з комп'ютером в цікаву гру «Крігшпіллер», що на німецькій означає «Гра у війну». У самий розпал пролунав сигнал десятихвилинної готовності.

Протиперевантажувальний резервуар гарантує п'ятдесят відсотків вижилих при п'ятитижневому зануренні. Тобто у вас п'ятдесят шансів зі ста вижити, якщо ви будете перебувати всередині п'ять тижнів. Насправді важко уявити таку ситуацію, коли буде потрібно навіть двотижневе безперервне занурення.

П'ять тижнів або п'ять годин — в резервуарі ви не відчуваєте плину часу. Абсолютна ізоляція від навколишнього. Можна кілька годин поспіль згадувати власне ім'я.

Тому я зовсім не здивувався, що не відчув минулого часу, коли раптом все моє тіло засвербіло — кров приливала до занімілих тканин. Зал резервуарної нагадував палату астматиків — тридцять дев'ять чоловік і один кіт кашляли і чхали, намагаючись позбутися залишків флюокарбону.

Близько сотні людей вешталося вже зовні резервуара, потягуючись і масажуючи руки і ноги. Великий космос! Оточений цілими акрами оголеного жіночого тіла, я старанно дивився їм прямо в обличчя, відчайдушно намагаючись вирішити в думці диференціальне рівняння третього ступеня. З перемінним успіхом, але все ж мені вдалося спокійно добратися до ліфта.

Холлібоу вже щосили командувала, шикуючи людей у шеренги. Я звернув увагу, перш ніж зачинилися двері, що у людей з одного взводу є легкий синець по всьому тілу — у всіх до одного. Я вирішив поцікавитися на цей рахунок у медиків і технічного персоналу.

ГЛАВА 4

Ми йшли з прискоренням в один g три тижні, не рахуючи коротких періодів невагомості. «Масарик II» по широкій петлі віддалявся від колапсара Реш-10. Люди цілком задовільно пристосувалися до корабельного розпорядку. Я намагався завантажити їх якомога більше тренуваннями і заняттями з теорії — для їх власної користі. Хоча був не настільки наївний і розумів, що вони дивляться на все зі своєї точки зору.

Приблизно через тиждень польоту виявилося, що дехто Рудковський (помічник кухаря) спорудив кустарний перегінний апарат і продукує 95-відсотковий спирт. Я вирішив не припиняти: життя і без того було позбавлене різноманітності, але мені було страшенно цікаво дізнатися, де він дістає сировину — це при нашому-то замкнутому циклі — і чим йому платять за «продукт». Я почав з кінцевої ланки ланцюжка — з доктора Алсевер. Вона поцікавилася у Джарві, Джарві — у Каррераса, Каррерас — у Орбана, кухаря. Виявилося, що сержант Орбан все це і придумав, Рудковський лише виконував чорнову роботу.

Система була така.

Кожен день подавався якийсь солодкий десерт — желе, крем або пиріг. Ви могли його їсти, хоча, як правило, десерт був до неможливості нудотний, — або не їсти. Якщо десерт залишався у вас на підносі, коли ви спускали рештки у віконце регенератора, Рудковський видавав вам розписочку на десять центів, а десерт відправлявся в чан. У них було два чани — один «працюючий», інший в стадії заповнення. У кожен чан вміщалося двадцять літрів.

Записка-десятицентовка значила, що ви перебуваєте в самому низу системи, що дозволяла купити півлітра чистого етилового спирту за п'ять доларів (у розписках). Відділення з п'яти чоловік цілком могло дозволити собі купувати літр «продукту» раз на тиждень. Для здоров'я не небезпечно, але для вечірки достатньо.

Коли Діана доставила мені ці відомості, вона принесла з собою і пляшку «Рудковського Гіршого» — в буквальному сенсі, це була невдала серія. До мене вона дійшла, втративши всього кілька сантиметрів вмісту.

На смак це була страшна суміш полуничного сиропу і кмину. Як і всі не звиклі пити люди, Діана з задоволенням його поглинала. Я особисто не допив і однієї склянки.

Вже на півдорозі до щасливого забуття вона раптом різко підняла голову і подивилася на мене з дитячою прямотою:

— Вільям, у тебе велика проблема.

— Завтра вранці у тебе виявиться проблема побільше, доктор Діана.

— Ні, що ти, — вона слабо помахала рукою, — трохи вітамінів… глю-глюкоза, адреналін, якщо… не допоможе У-у… тебе… серйозна проблема.

— Послухай, Діана, невже ти хочеш, щоб…

— Ти повинен… повинен піти на прийом до нашого милого капрала Вальдеса. — Вальдес був чоловічим сексологом. — Він великий фахівець, він… допоможе тобі…

— Адже ми вже про це говорили, пам'ятаєш? Я хочу залишитися таким, яким я є.

— І ми теж. — Вона змахнула сльозу. Готовий битися об заклад, в ній було не менше відсотка алкоголю. — Ти ж знаєш, вони тебе прозвали Старий Збоченець. — Вона подивилася на підлогу, потім на стіну. — Старий Збоченець, ось так.

Я очікував чогось схожого. Але не так скоро.

— Ну і що? Командиру завжди приклеюють прізвисько.

— Я знаю, але ж… — Вона раптом піднялася, злегка гойднувшись. — Я перебрала. Потрібно полежати. — Вона повернулася до мене спиною і з хрускотом потяглася. Потім свиснув замок, і вона скинула з плечей куртку. Присівши на ліжко вона поплескала по ковдрі. — Іди до мене, Вільям.

— Заради бога, Діана. Це просто нечесно.

— Все чесно, — захихотіла вона. — Крім того, я лікар, мені дозволяється. Допоможи мені, будь ласка. — Виявляється, застібки ліфчика і через п'ять сторіч все так само поміщаються ззаду.

Джентльмен на моєму місці міг вступити двояко: або допоміг би їй роздягнутися і тихенько покинув кімнату, або покинув би кімнату відразу. Але я зовсім джентльмен.

На щастя, Діана занурилася в забуття раніше, ніж щось встигло відбутися. Відчуваючи себе останнім хамом, я сяк-так обмундирував її, потім підняв її на руки — о, солодка ноша! — І намірився доставити доктора в її каюту.

Але тут я зрозумів, що, якщо мене хтось помітить у коридорі, Діана стане притчею во язицех до кінця кампанії. Я викликав Чарлі, повідомив йому, що ми, мовляв, спробували трохи нашого корабельного «продукту», Діана не розрахувала сил, і попросив його допомогти доставити доктора додому.

До приходу Чарлі Діана невинно і чинно посапувала у кріслі.

Чарлі посміхнувся.

— Лікарю, зцілися сам.

Я запропонував йому пляшку, з попередженням. Він понюхав і скривився.

— Це що? Політура?

— Це приготував наш доблесний кухар. Вакуумна перегонка.

Він обережно, немов бомбу, поставив пляшку на місце.

— Скоро у нього поменшає клієнтів. Передчасна смерть від отруєння. Невже вона дійсно її пила?

— Як він зізнався, це невдала експериментальна партія. Решта партій, очевидно, вище якістю. А Діані сподобалося.

— Ну-у… — Він засміявся. — Гаразд, давай ти візьмеш її за ноги, а я за руки.

— Ні, краще ми візьмемо її під руки. Може, вона зможе йти, хоч трохи.

Діана щось буркнула, коли ми її піднімали, розплющила очі і привітала Чарлі. Потім вона заплющила очі і дозволила відтранспортувати себе в каюту. По дорозі ми нікого не зустріли, але в каюті сиділа сусідка Діани, Лаасонен, і читала.

— Ой, навіщо ж вона пила цю гидоту! — Лаасонен заклопоталася навколо подруги. — Давайте я допоможу.

Ми поклали її в ліжко. Лаасонен відкинула з обличчя Діани волосся.

— Вона сказала, що це в якості експерименту.

— Такий відданості науці я ще не зустрічав, — зауважив Чарлі. — І такого міцного шлунка.

І навіщо він це сказав?!

Потім Діана лагідно зізналася, що після першої склянки пам'ять їй відмовила. Обережно промацавши грунт, я переконався, що вона впевнена, що Чарлі був з нами з самого початку. Воно й на краще, звичайно. Але Діана, Діана, прекрасний ти мій прихований носій атавізму, якщо тільки ми повернемося на Старгейт (через сімсот років), я куплю тобі пляшку справжнього шотландського.

Ми знову залягли в резервуари для стрибка від Реш-10 до Каппа-35. Два тижні при двадцяти п'яти g. Потім чотири нудні тижні на одноразовому прискоренні.

Перевагами моєї політики «відкритих дверей» чомусь погано користувалися. Тому я мало спілкувався з солдатами — тільки на перевірках, зборах і на рідкісних лекціях. Розмовляли вони неохоче і малозрозуміло, якщо тільки не відповідали на пряме запитання.

Хоча всі вони знали англійську як рідну мову або як другу, за 450 років вона так змінилася, що я насилу розумів її. Особливо, коли говорили швидко. На щастя, вони всі були знайомі з мовою моєї епохи. Цією мовою, а швидше діалектом, ми і користувалися для комунікації.

Я згадав свого першого командира, капітана Скотта, якого ненавидів усім серцем, як і всі наші інші хлопці, і уявив, що якби він виявився ще і сексуальним збоченцем, то для спілкування з ним мені довелося б вивчити нову мову.

Ясно, що у нас були проблеми з дисципліною. Але дивно, що у нас взагалі була дисципліна. За це потрібно було дякувати Холлібоу. Нехай я її і недолюблював, але людей вона вміла тримати в руках.

Відносини між другим бойовим офіцером і її командиром служили найпопулярнішою темою наших корабельних графіті.

Від Капи-35 ми стрибнули до Сам-78, звідти — Айін-129 і, нарешті, до Сад-138. Останній стрибок покривав 140000 світлових років — очевидно, найдальший стрибок в історії земної зоряної навігації.

Час, який займав стрибок, було завжди одним і тим же, незалежно від дистанції. До речі, раніше неправильно вважали, що стрибок не займає часу взагалі, пізніше якісь складні хвильові експерименти показали, що стрибок таки триває деяку малу частку наносекунди. Всю теорію колапсарного стрибка довелося перебудовувати від фундаменту і до даху. Фізики досі сперечалися, який вигляд вона повинна тепер прийняти.

Але нас займали більш насущні проблеми, коли крейсер вискочив з поля Сад-138 на 0,75 світлової швидкості. Неможливо було сказати відразу, випередили нас тельціани чи ні. Тому ми послали вперед запрограмований зонд, який повинен був «оглянути місцевість». При виявленні чужих кораблів або інших ознак активності противника в системі він повинен був нас попередити.

Зонд полетів, ми занурилися в резервуари на три тижні, поки корабель гальмувався і виконувалися протиракетні маневри. Нічого особливого, тільки з біса важко сидіти три тижні в резервуарі — потім усі пару днів не ходили, а переміщалися, як у будинку престарілих.

У разі сигналу небезпеки ми якомога швидше перейшли б до одного g і почали б розгортати штурмовики і робоснаряди, оснащені нова-бомбами. Або ми до цього не дожили б: тельціанам вдавалося накрити корабель всього через кілька годин після входу в систему.

Нам знадобився місяць, щоб дістатися до найближчих околиць Сад-138, де зонд вже відшукав для нас підходящу планету.

Ця цікава планета розмірами поступалася Землі, але була більш щільна. І не абсолютно замерзла — частково завдяки внутрішньому теплу, а частково завдяки Дорадусу — найяскравішій зірці в Хмарі, яка сяяла всього в одній третині світлового року від нас.

Що найдивніше — планета не мала географії. З орбіти вона дуже нагадувала злегка пощерблену більярдну кулю. Наш домашній астроном, лейтенант Джим, пояснив, що планета, судячи з «кімнатної» орбіти, відноситься до числа колишніх «бродячих». Поки не потрапила у поле тяжіння колапсара і не приєдналася до інших шматків каменю, що складали систему Дорадуса.

«Массарік II» був залишений на орбіті (для кращого спостереження), і катерами перевезли на поверхню будівельні матеріали.

Всі були раді вибратися назовні, хоча планета не відрізнялася гостинністю. Атмосфера — ріденький крижаної вітерець розрідженого водню і гелію. Навіть опівдні тут було занадто холодно і всі інші гази залишалися в рідкому стані.

«Полудень» — це коли Дорадус перебував у зеніті, сліпуча іскра. Вночі температура падала від двадцяти п'яти за Кельвіном до сімнадцяти, що нас дуже турбувало — незадовго до заходу водень починав конденсуватися, і все ставало таким слизьким, що залишалося тільки сісти і чекати, склавши руки. На «зорі» прозора веселка вносила єдину різноманітність у монотонний чорно-білий пейзаж.

Грунт був підступний, покритий гранулами замерзлого газу, які перекочувалися повільно з місця на місце під подихами бризу. Ходити доводилося обережно і не поспішаючи, з чотирьох людей, загиблих при будівництві бази, троє просто впали на грунт.

Усім не дуже сподобалося моє рішення будувати спочатку захисний периметр і протиповітряну систему. Але це відповідало інструкціям, крім того, вони отримували два дні відпочинку на кораблі за один «робочий» день. Не так вже щедро, повинен відмітити, тому що корабельна доба дорівнювала земній, а планета здійснювала оборот за 38,5 години.

База була закінчена менш ніж за чотири тижні. Потужне укріплення. Периметр діаметром кілометр охороняли двадцять п'ять автоматичних лазерів, які прострілювали місцевість до горизонту і реагували на будь-який досить великий об'єкт. Іноді при відповідному вітрі гранули замерзлого газу зліплювалися в сніжки і починали котитися, але ніколи не відкочувалися далеко.

Дальні підступи до бази, приховані за горизонтом, охороняло мінне поле. Міни реагували на збурення місцевого гравіполя. Щоб підірвати таку міну, один тельціанін повинен підійти до неї на двадцять метрів, десантний катер — на кілометр. Мін було 2800, в основному ядерні заряди по 100 мікротонн. П'ятдесят з них — надпотужні тахіонної заряди. Вони були розкидані кільцем, за межами ефективного вогню лазерів.

На території бази ми покладалися на особисті лазери, мікротонні гранати і тахіонний ракетомет, який в боях ще не випробовувався. Як останній засіб ми могли застосувати стазис-поле і масу допотопного озброєння до нього, достатнього, щоб відбити напад Золотої Орди, а крім того, була рятувальна шлюпка. Якщо ми втратимо всі машини, вигравши битву, дванадцять чоловік зможуть повернутися на Старгейт.

Не варто було загострювати увагу на тому факті, що всі інші залишаться тут чекати зміну або свою смерть.

Житлові приміщення та координаційна поміщалися під землею. Але все одно, незважаючи на відносну безпеку, не було відбою від бажаючих виконувати роботу зовні, нехай і важку. Я не дозволяв виходити на поверхню у вільний час — інакше довелося б постійно контролювати, хто вийшов і хто повернувся. Зрештою довелося дати дозвіл на вилазку кожного солдата — кілька годин щотижня. Дивитися там не було на що — плоска рівнина і в небі Дорадус — вдень, а вночі гігантський овал Галактики. Але це краще, ніж стеля з плавленого каменю.

Розважалися вони тим, що ходили до периметру і жбурляли сніжки під вогонь лазерів. Старалися привести автомат в дію якомога меншим сніжком. По-моєму, це все одно, що дивитися на капаючу з крана воду, але шкоди від цього не було — енергії нам вистачало.

П'ять місяців ми прожили спокійно. Нових проблем не виникало, а в положенні печерних троглодитів ми почувалися безпечніше, ніж стрибаючи від колапсара до колапсара. Принаймні, поки не з'явиться супротивник.

Потім трапилася історія з рядовим Граубардом.

З очевидних причин тримати зброю в житловому приміщенні заборонялося. Але при їхніх навичках навіть бійка могла стати дуеллю, а лагідністю ніхто не відрізнявся. Сотня нормальних звичайних людей перегризлася б у наших печерах через тиждень, але цих хлопців відбирали спеціально за здатністю уживатися в обмеженому життєвому просторі.

Все одно траплялися бійки. Граубард ледь не прикінчив колишнього свого партнера Шона, коли останній зробив йому пику в черзі за їжею. Після тижневої ізоляції (те ж саме отримав Шон) психіатр провів з ним бесіду, але я перевів Граубарда в четвертий взвод, де він не зустрічався би з Шоном щодня.

Коли вони нарешті зустрілися в холі, Граубард привітав Шона лютим ударом ноги в горло. Діані довелося замінити тому трахею. Граубард провів ще більш інтенсивну співбесіду з психіатром — прокляття, я не міг перевести його в іншу групу — і два тижні вів себе зразково. Наступна їхня зустріч у коридорі завершилася з більш рівним рахунком — два зламаних ребра у Шона і розрив мошонки у Граубарда плюс чотири вибитих зуби.

Замаячила перспектива зменшити склад групи принаймні на одного солдата.

За статутом я міг засудити Граубарда до страти, оскільки ми перебували на бойовому положенні. Так, напевно, і потрібно було зробити, але Чарлі запропонував більш гуманне рішення, і я погодився. Ми вирішили відправити його на «Масарик II», більше у нас не було місця, щоб тримати його в постійній ізоляції. Я отримав згоду Антопол і велів відправити стерво за борт, якщо він буде її турбувати.

Ми влаштували загальний збір, щоб оголосити про ситуацію і нагадати про дисципліну. Я тільки почав говорити — група сиділа переді мною, офіцери і Граубард — за моєю спиною, і тут цей ненормальний вирішив мене прикінчити.

Як і всі інші, Граубард п'ять годин на тиждень був зобов'язаний тренуватися в стазис-полі. Під ретельним наглядом солдати вчилися користуватися шпагою, списами і іншим на муляжах тельціан. Якимось чином Граубард протягнув в житловий відсік чакру — індійський метальний ніж у вигляді диска з гострим, як бритва, краєм. Це хитра зброя, і, якщо вміти нею користуватися, вона служить краще звичайного ножа. Граубард був експертом в цій області.

У частку секунди він знешкодив стоячих поруч з ним людей: вдарив Чарлі в скроню ліктем, одночасно роздробив ударом ноги коліно Холлібоу, вихопив чакру і метнув її в мене. Чакра встигла покрити половину відстані, перш ніж я зреагував.

Інстинктивно я викинув руку, щоб перехопити її, і ледь не позбувся чотирьох пальців. Лезо розсікло мені кисть, але я все ж відбив ніж убік. А Граубард вже кинувся на мене, вискаливши зуби. Я ніколи не забуду його обличчя.

Напевно, він не розумів, що «старий збоченець» всього на п'ять років старший за нього, що у «старого збоченця» рефлекси ветерана плюс три тижні кінестезії зі зворотним зв'язком в «коробці». Мені було його майже шкода.

Він підігнув праву ногу. Я знав — ще крок, і він стрибне. Я прикинув відстань між нами і, коли обидві ноги його відірвалися від підлоги, без милосердя вдарив ступнею у сонячне сплетіння. Він втратив свідомість перш, ніж впав.

«Якщо вам потрібно буде вбити людину, — сказав тоді Кіноко, — я не впевнений, що ви зможете». У невеликому залі зібралося більше 120 чоловік, і тишу порушували звуки крапель крові, що падали на плавлену скелю підлоги. «Хоч ви знаєте тисячі способів, як це зробити». Вдар я на кілька сантиметрів вище і трохи під іншим кутом, він був би вже мертвий. Але Кіноко не помилявся — у мене дійсно не було цього інстинкту. І якби я вбив Граубарда захищаючись, прийшов би кінець всім проблемам, які тепер тільки розмножилися.

Граубард здійснив замах на офіцера. Тепер його вже не можна було просто замкнути в порожню кімнату і забути. І я чудово розумів, що суд над Граубардом не поліпшить моїх відносин з солдатами.

Тут я зрозумів, що поруч на колінах стоїть Діана і намагається розтиснути пальці на моїй пораненій руці.

— Подивися, що з Чарлі і Холлібоу, — пробурмотів я. — Розійдися! — Це групі.

ГЛАВА 5

— Не будь ослом, — сказав Чарлі. Він притискав мокру ганчірку до синців на скроні.

— Ти думаєш, я повинен його розстріляти?

— Не крутись! — Діана намагалася звести краї рани на моїй долоні разом, щоб заклеїти її. Здавалося, що замість кисті у мене шматок льоду.

— Можеш призначити кого завгодно, навмання.

— Чарлі правий, — сказала Діана. — Нехай тягнуть жереб.

Добре, що Холлібоу спить міцним сном на сусідньому ліжку. Не вистачало тільки її думки.

— А якщо він відмовиться?

— Покараєш його, і знову нехай тягнуть. Невже тебе нічому не навчили в «коробці»?

— Але ніхто з солдатів ніколи не вбивав. Вони подумають, що я скидаю на когось власний брудний обов'язок.

— Якщо все так складно, — сказала Діана, — то вишикуй групу і розкажи про це всім. А потім нехай тягнуть жереб. Вони не діти.

Така армія вже була в історії війни. Інтербригади, громадянська війна в Іспанії, двадцяте століття. Ви підпорядковувалися наказу, якщо бачили в ньому сенс. А не просто підкорялися. Офіцери і солдати не віддавали один одному честь і не користувалися званнями.

— Готово. — Діана опустила нечутливу долоню на моє коліно. — Не чіпай її з півгодини. Почекай, поки почне боліти.

Я оглянув рану.

— Ти сплутала мені всі лінії долі. Але я не скаржуся.

— І не варто. За всіма правилами ти повинен був залишитися без долоні. І ніякої регенерації.

— Ти міг залишитися без голови, — сказав Чарлі. — І ти ще вагаєшся? Потрібно було пристрелити негідника на місці.

— Без тебе знаю! — Чарлі з Діаною від несподіванки підскочили. — Чорт, прошу вибачення. Але дайте мені самому про себе турбуватися.

— Змініть краще тему ненадовго. — Діана почала перебирати вміст свого саквояжа. — У мене ще один пацієнт. Постарайтеся не хвилювати один одного.

— Граубард? — Запитав Чарлі.

— Так. Щоб міг самостійно зійти на ешафот.

— А Холлібоу?

— Прийде в себе через півгодини. Я пришлю Джарвіса — Вона квапливо пішла до дверей.

— Ешафот. — Я про це навіть не подумав.

— Слухай, яким же способом ми його стратимо?

— Виставимо за двері. Без церемоній. — Напевно, Чарлі не бачив, як виглядає такий труп. — Напевно, потрібно відправити його в регенератор.

— Оце ідея! — Засміявся Чарлі.

— Доведеться розрізати на шматочки — люк не надто широкий… — У Чарлі було ще декілька пропозицій відносно способу відправки Граубарда в переробку. Увійшов Джарвіс, не звертаючи на нас уваги.

Раптом двері лазарету відчинилися. Колісні носилки. Діана біжить поруч, натискаючи на груди людини на ношах, їх штовхає рядовий. Ще двоє залишилися стояти в дверях.

— Сюди, до стіни, — наказала Діана.

Це був Граубард. Намагався покінчити з собою. Серце зупинилося. Він зробив петлю з ременя, яка до цих пір бовталася на шиї.

На стіні висіли два великі електроди з ізольованими ручками. Діана однією рукою зірвала їх з гачка, другою рукою розсмикнула застібку куртки Граубарда. — Прибери руки, не торкайся носилок! — Ногою вона стукнула вимикач, і взявши в кожну руку по електроду, приклала їх до грудей солдата. Низьке гудіння, його тіло затремтіло, запах палаючого м'яса. Діана похитала головою.

— Готуйте його до операції, — сказала вона Джарвісу. — І викличте сюди Доріс.

Вона вимкнула електроди, кинула їх на підлогу і, знявши кільце комунікатора з пальця, сунула руки в стерилізатор. Джарвіс почав розтирати груди Граубарда огидно пахнучою рідиною. Між двома плямами опіків від електродів я помітив раптом червону крапку. Я не відразу збагнув, що це таке, і тут Джарвіс її стер. Я ступив до носилок і уважно оглянув шию Граубарда.

— Вільям, відійди, ти не стерильний.

Діана намацала у нього ключицю, відміряла потрібну відстань і розсікла шкіру і м'язи прямо до кістки. Ринула кров, Джарвіс подав їй інструмент, схожий на пристрій для злому сейфів. Я відвернувся, поки ця штука з хрускотом дробила ребра. Діана зажадала затискачі і тампони, а я повернувся на своє старе місце. Краєм ока я спостерігав, як Діана почала прямий масаж серця.

Напевно, у мене був такий же вигляд, як і у Чарлі.

— Ей, Діана, не викладайся, — слабким голосом гукнув він.

Вона не відповіла. Джарвіс прикотив штучне серце і розрертав трубки. Діана підняла скальпель, і я став дивитися в інший бік.

Півгодини по тому він все ще був мертвий. Машину вимкнули і накрили труп простирадлом.

— Мені потрібно переодягнутися, я зараз, — сказала Діана, змиваючи з рук кров.

Я пішов слідом за нею до її каюти. Я повинен був з'ясувати. Я постукав лівою, бо права раптом моторошно заболіла, немов її охопило вогнем. Діана відразу відкрила.

— Що… а, рука… — Вона ще не встигла переодягнутися. — Попроси Джарвіса.

— Рука мене не хвилює. Що сталося?

— Гаразд. — Вона натягала куртку через голову, і голос у неї був придушений. — Я сама винна, не треба було залишати його одного.

— Він спробував повіситися?

— Так. — Вона сіла на ліжко і запропонувала мені стілець. — Коли я прийшла, він уже був мертвий. Джарвіс пішов раніше, ніж я повернулася, щоб не залишати Холлібоу без нагляду.

— Діана… на шиї у нього немає слідів від петлі. — Вона знизала плечима.

— Він помер від серцевого нападу.

— Хтось зробив йому укол. Прямо в область серця. — Вона здивовано подивилася:

— Це я ввела йому адреналін. Звичайна процедура.

Кров виступає, якщо ви намагаєтеся відскочити вбік від інжектора, так як зазвичай ліки просочуються крізь пори без всяких слідів.

— У цей момент він вже був мертвий?

— Така моя професійна думка. Пульсу не було, дихання теж. Дуже красномовні симптоми.

— Розумію.

— А хіба щось… У чому, власне, справа, Вільям? — Або мені неймовірно везе, або Діана — чудова актриса.

— Та нічого. Гаразд, піду до Джарвіса, нехай що-небудь дасть мені для руки. — Я відкрив двері. — Як гора з плечей.

Вона дивилася мені прямо в очі:

— Це точно.

Але я рано заспокоївся. Незважаючи на присутність незацікавлених свідків під час подій у лазареті, по групі пішли чутки, що я змусив доктора Алсевер позбавити Граубарда життя, так як сам був не в змозі цього зробити і не хотів турбувати себе процедурою трибуналу.

Але фактично, за статутом, я взагалі не був зобов'язаний в даному випадку влаштовувати трибунал. Мені потрібно було тільки сказати: «Ти, ти і ти. Відведіть цю людину наверх і розстріляйте». І горе рядовому, який не послухався би наказу.

Але у деякому роді мої стосунки з солдатами покращилися. Зовні вони виявляли більше поваги. Але це був дешевий авторитет, який легко завойовує будь-який жорстокий лідер.

У мене тепер була нова кличка — Вбивця. І це ледь я звик до старої.

Життя на базі швидко увійшло в стару колію. Я майже з нетерпінням очікував появи тельціан, щоб хоч якось позбутися від рутини. Хоча обов'язки у мене були дуже численні, але все більше типу «це можу зробити тільки я», а проблеми, які не потребують великої відповідальності, вирішувалися на рівні нижніх ешелонів.

Раніше я ніколи не захоплювався спортом або іграми, але тепер вони перетворилися для мене на своєрідний «випускний клапан». Вперше в житті я не зміг зосередитися на читанні чи навчанні. Тому я фехтував — на шпагах, на шаблях — з іншими офіцерами, до знемоги працював на тренажерах, і навіть у шухляді столу в каюті тримав скакалку. Більшість офіцерів грали в шахи, але я виявився слабким у порівнянні з ними гравцем і вигравав, тільки якщо мені хотіли зробити приємне. Грати в слова я теж не міг — вони насилу маніпулювали архаїчним діалектом, на якому ми спілкувалися. А у мене не було ні часу, ні здібностей, щоб освоїти «сучасну» англійську.

Деякий час я дозволяв Діані вводити мені транквілізатори, але незабаром почали позначатися результати кумулятивного ефекту, я почав до них звикати, і довелося їх кинути. Тоді я спробував зайнятися психоаналізом з лейтенантом Вілбером. Нічого не вийшло. Ми говорили на різних мовах — в історичному сенсі. Все одно як якщо б я почав давати поради середньовічному селянинові, як йому найкращим чином ужитися з місцевим священиком і феодалом.

Найгіршим було те, що я був упевнений, що цілком зміг би впоратися з напругою командної посади, і виніс би ув'язнення у цій печері з людьми, які часом здавалися мені такими ж чужими, як вороги-тельціани, якби зі мною була Мерігей. І чим далі, тим сильніше ставало це почуття.

Психіатр сказав, що я романтизую своє становище. Він знав, що таке любов, сам був закоханий. Сексуальна полярність закоханих не має значення. Але любов — це тендітна матерія, це ніжна квітка, це нестабільна реакція, з періодом напіврозпаду у вісім місяців. Нісенітниця, сказав я йому. У вас на очах шори. Тридцять століть довоєнної історії людства вчать нас, що лише любов сильніша за смерть, і він би це знав, якби народився не в колбі. Тут він з кислою міною заявив, що я просто жертва сексуальної незадоволеності і романтичних ілюзій.

Але ми не так вже й погано проводили час, хоча і сперечалися. Але вилікувати мене він так і не вилікував. Єдиним моїм новим другом став кіт, наділений звичайною для котів властивістю уникати людей, які кішок люблять, і попадатися тим, хто їх не переносить. Тепер він часто сидів у мене на колінах. Наскільки мені було відомо, в нашій окрузі він був єдиним другим гетеросексуальним ссавцем, крім мене. Йому була зроблена спеціальна операція, звичайно, але в принципі це справи не міняло.

ГЛАВА 6

Це сталося якраз на 400-й день нашої вахти. Я сидів за своїм столом і робив вигляд, що перевіряю новий список нарядів, складений Холлібоу. Кіт сидів у мене на колінах і голосно муркотів, хоча ніхто його не гладив. Чарлі розвалився в кріслі і щось читав з екрана термінала.

Загудів фон — це була капітан Антопол.

— Вони прибули.

— Що?

— Я кажу, вони прибули. Тельціанський корабель щойно вийшов з поля колапсара. 0,8 світловий. Гальмування — тридцять g.

Я змахнув кота на підлогу.

— Коли… коли зможете почати погоню?

— Як тільки дасте мені відбій. Я вимкнув фон і попрямував до старт-комп'ютера, точної копії того, який був встановлений на «Масарику II» — Вони були пов'язані прямим каналом. Поки я набирав дані, Чарлі возився з демонстратором.

Демонстратор представляв собою голографічний екран в півметра товщиною і по метру в ширину і висоту. Він був запрограмований показувати положення Сад-138, нашої планети і ще кількох дрібних небесних тіл цієї системи. Зелена і червона точки відзначали позиції нашого крейсера і корабля тельціан.

За даними комп'ютера, тельціанам знадобиться не менше одинадцяти днів, щоб загальмуватися і дістатися до нашої планети. Але щоб не дати захопити себе, немов мух на стелі, вони постійно змінювали прискорення і напрям польоту. Тому, грунтуючись на сотнях подібних випадків з історії війни, комп'ютер склав таблицю ймовірності контакту.

Ймовірність

000001

001514

032164

103287

676324

820584

982685

993576

999369

Дні до контакту

11

15

20

25

30

35

40

45

50

Середній показник 28,9554

500000

Якщо тільки, звичайно, Антопол та її команда веселих піратів не накриють їх крейсер раніше терміну. Ймовірність цього — п'ятдесят на п'ятдесят.

Але нам у будь-якому випадку залишалося одне — сидіти і чекати. Якщо Антопол пощастить, то воювати нам не доведеться. Нас змінить новий гарнізон, а наш відправлять до наступного колапсара.

— Ще не розпочали. — Чарлі перевів демонстратор на мінімальну масштабну шкалу. Планета виглядала як біла куля завбільшки з диню. Зелена точка крейсера горіла від неї на відстані у вісім таких динь.

Поки ми дивилися, як від точки корабля відокремилася зелена точка і попливла в сторону. Її супроводжувала туманна цифра 2. Відповідно до «умовних позначень», спроектованих в нижній лівий кут демонстратора, двійка позначала «ракету переслідування». Інші цифри відносилися до самого «Масарика», до штурмовика планетарного захисту і чотирнадцяти ракет планетарного захисту. На екрані вони поки позначалися однією точкою.

Кіт терся об мою ногу, і я взяв його на руки.

— Скажи Холлібоу, нехай збирає групи. Новину можна повідомити їм відразу.

Новини нікого не обрадували. Ми вже перестали очікувати тельціан і прийшли до впевненості, що командування вчинило помилку і вони ніколи не з'являться.

Я велів почати серйозну підготовку — ніхто не брався за зброю останні два роки. Я активував пальцеві лазери і роздав гранатомети і ракетні пускові установки. Усередині периметра ми тренуватися не могли, тому частина автоматичних лазерів була вимкнена, і взвод за взводом, по черзі, йшов за півкілометра від периметра, щоб постріляти. Їх супроводжував Чарлі… Райка постійно чергувала біля екранів дальнього виявлення. У разі небезпеки вона повинна була подати сигнал, щоб взвод встиг сховатися за периметром перш, ніж запрацюють лазерні установки.

З мішенями проблем не було — ми запускали тахіонну ракету, вибух викидав таку кількість осколків, що тільки встигай цілитися.

З лазерами солдати вправлялися дуже добре, краще, ніж з примітивною зброєю всередині стазис-поля. Це нагадувало стрілянину по тарілках: один солдат кидав камінці, другий підстрілюй їх, перш ніж вони встигали впасти.

Рефлекси і координація були понад усіляких похвал. (Напевно, Рада з євгеніки таки знала свою справу.) Стріляючи по камінцях розміром з гальку, вони вибивали дев'ять з десяти. Я ж, не маючи переваг біоінженерії, не піднімався вище семи з десяти. А у мене був набагато більший досвід.

З гранатометом вони також чудово справлялися.

Цей апарат став більш складним, ніж раніше. Мався набір магазинів — гранати в одну, дві, три і чотири мікротонни. Для рукопашного бою, коли застосовувати гранати неможливо, ствол пускача відокремлювався і магазин начиняли «дробом».

При кожному пострілі вилітала хмара з тисяч маленьких стрілок, які вбивали на смерть на відстані п'яти метрів і перетворювалися в пару на шести метрах.

Тахіонний ракетопускач взагалі не вимагав навичок. Головне, щоб ніхто не стояв у вас за спиною під час пуску — вихлоп бив на кілька метрів. Ціль потрібно було спіймати в перехрестя і натиснути кнопку. Траєкторія значення не мала — ракета йшла по прямій лінії, набираючи швидкість світла менш ніж за секунду.

Але все залежало від того, що протиставлять нам тельціани. Грецька фаланга виглядає надзвичайно переконливо, але що вона варта проти єдиної людини з вогнеметом? Крім того, через різницю в часі неможливо було навіть припустити, яку вони використають зброю. Можливо, вони ще не мають поняття про стазис-поле. А можливо, вимовлять чарівне слово — і ми зникнемо.

Четвертий взвод старанно плавив скелі, коли Чарлі викликав мене назад на базу. Термінові новини. Замість себе я призначив командиром Гемова.

— Ще один? — На екрані демонстратора наша планета виглядала зараз не більше горошини. Хрестик позначав положення Сад-138. По всьому «полю бою» були розкидані чотири десятки червоних і зелених точок. Цифра 41 розшифровувалася як «тельціанський крейсер (2)».

— Ти викликав Антопол?

— Так. Запізнення сигналу становить зараз майже добу.

— Другий корабель — це щось нове. — Хоча Чарлі і сам це знав.

— Напевно, їм дуже потрібен цей колапсар.

— Схоже. Значить, буде жарко. Навіть якщо Антопол впорається з першим крейсером, у неї не буде навіть п'ятдесяти відсотків ймовірності вразити другий. Не вистачить ракет і штурмовиків.

— Не хотів би я опинитися на її місці. Але ми в хорошій формі.

— Побережи запал, Вільям. — Чарлі зменшив масштаб зображення. Тепер була видна тільки повільно повзуча червона крапка і Сад-138.

Два тижні після цього ми спостерігали, як одна за одною гаснуть точки. І якщо ви знали, куди і коли дивитися, ви могли б вийти наверх і побачити, як все відбувається насправді — як загоряється нова зірка і зникає через секунду. За цю секунду нова-бомба випромінювала у простір енергію мільйона гігаватних лазерів. Виникала мініатюрна зірка, «півкидка» у діаметрі, розпечена до внутрішньозоряної температури. Навіть без прямого попадання радіація вибуху виводила з ладу всю електроніку ракети — така доля спіткала два штурмовики, наш і тельціанський. Обидва почали нескінченний дрейф за межі системи.

Раніше ми використовували більш потужні нова-бомби, але використовувана в них дегенеруюча матерія дуже нестійка в великих кількостях. Бомби норовили вибухнути ще всередині корабля. Напевно, у тельціан були ті ж неприємності з бомбами, тому що потужність їх зарядів теж зменшилася — до ста кілограмів і менше. Вони теж використовували розділення боєголовки на частини, з яких тільки одна містила нова-бомбу.

Цілком імовірно, що у них ще залишаться бомби, після того як буде покінчено з «Масариком II». Тоді ми даремно вправлялися у стрільбі. У свідомості промайнула думка — відібрати одинадцять чоловік і посадити в шлюпку, укриту всередині стазис-поля. Її комп'ютер запрограмований доставити нас на Старгейт. Я дійшов навіть до того, що почав складати подумки списки, намагаючись визначити, хто з нашої групи означав для мене більше інших. Виявилося, що половину доведеться брати навмання. Але я відкинув цю думку. У нас все ж був шанс, відчайдушний, але був, навіть проти корабля. Нехай підберуться до нас на бойовий радіус нова-бомби.

Крім того, мене все одно відправили б дихати вакуумом за дезертирство. До чого тоді турбуватися?

Нас відвідав приплив надії, коли один з робоснарядів Антопол вразив перший тельціанський крейсер. Не рахуючи корабля планетарного захисту, у неї було ще вісімнадцять робоснарядів і два штурмовики. Другий крейсер знаходився на відстані декількох світлових годин, і випустив п'ятнадцять робоснарядів. Один з них наздогнав Антопол. Наші допоміжні машини продовжували атакувати, але сенсу в цьому вже не було. З нездоровим інтересом стежили ми, як не поспішаючи наближався до планети ворожий крейсер. Один з штурмовиків Антопол на повній тязі йшов до Сад-138, сподіваючись врятуватися. Ніхто з нас не дорікнув би йому. Ми навіть послали вслід побажання доброго шляху, але вони не відповіли — вже залягли в резервуари. Але повідомлення напевно записав автомат.

Через п'ять днів крейсер противника розташувався на стаціонарній орбіті над протилежною півкулею нашої планети. Ми приготувалися до першої фази нападу — їх робоснаряди проти наших лазерів. Я помістив п'ятдесят чоловік всередину стазис-поля. Дурість; втім, тельціани можуть почекати, коли ті вимкнуть на секунду поле, і тут же їх підсмажать.

У Чарлі народилася божевільна ідея:

— Ми могли б влаштувати пастку.

— Що ти придумав? Пасток у нас і так вистачає.

— Ні, я не про міни та інше. Я маю на увазі саму базу.

— Продовжуй.

— У шлюпці у нас є дві нова-бомби. — Він показав у напрямку, де орієнтовно знаходився купол поля. — Можна прикотити їх сюди, налаштувати детонатори, а самим сховатися всередині поля.

Спокуслива ідея, в певному сенсі. Це рятувало мене від необхідності приймати рішення, залишаючи все на волю випадку.

— Боюся, нічого не вийде, Чарлі. — Він навіть образився:

— Чому? Вийде.

— Дивись. Ти розраховуєш на те, що всі тельціани натовпом кинуться в надра бази. А вони ніколи цього не зроблять, особливо якщо база буде виглядати покинутою. Вони щось запідозрять, вишлють розвідку. І коли розвідка підірветься…

— Ми опинимося в програші, мінус база. Ти правий. — Я знизав плечима:

— Але в цьому щось є. Подумай ще, Чарлі.

На екрані демонстратора розгорталася нерівна битва в орбітальному просторі. Тельціани спочатку вирішили покінчити з нашим штурмовиком планетарного захисту, але поки пілотові вдавалося знищувати всі атакуючі його робоснаряди. Я передав під його контроль п'ять лазерних установок з нашого периметра, хоча користі від них було небагато. Гігаватний лазер видасть до мільярда кіловат за секунду — це в радіусі ста метрів. На дистанції в тисячу кілометрів потужність променя падає до десяти кіловат. Може спалити оптичний сенсор — щонайбільше. Але це краще, ніж нічого.

— Можна підняти другий штурмовик.

— Краще використати робоснаряди, — сказав я. — Штурмовик — наша остання надія, якщо доведеться ховатися в стазис-полі.

— А де зараз цей хлопець? — Запитав Чарлі, маючи на увазі зниклий штурмовик.

Я зменшив масштаб зображення, і в правому кутку з'явилася зелена точка.

— Близько шести світлових годин від нас. — У нього ще залишалися два робоснаряди, один був використаний для прикриття. — Він би нам не допоміг, навіть якби хотів. Місяць піде на гальмування.

Якраз у цей момент згасла точка, що позначала наш планетарний штурмовик.

— Паскудно.

— Зараз буде весело. Дати команду, нехай готуються наверх?

— Ні… тільки нехай надінуть костюми, на випадок дегерметизації. До рукопашної дійде ще не скоро.

Я знову переключив масштабну шкалу. Чотири червоні точки повзли навколо планети, наближаючись до нас.

Я одягнувся в костюм і повернувся до демонстратора подивитися на феєрверк. Лазери працювали бездоганно. Всі чотири робоснаряди, які одночасно атакували нас, були збиті. Всі нова-бомби вибухнули за горизонтом, крім однієї. Вона залишила після себе напівкруглий кратер, сяючий білим світлом ще кілька хвилин після вибуху. Через годину грунт світився вже помаранчевим і температура зовні піднялася на п'ятдесят градусів. Майже весь «сніг» розтанув, оголюючи сірий скельний грунт.

Друга атака була відбита теж за частки секунди, але цього разу нападало вісім снарядів, і чотири з них вибухнули всього в десяти «кидках» від периметра. Температура піднялася на 300 градусів — вище точки танення звичайного льоду, і я почав турбуватися. Боєкостюми не боялися спеки, але автоматичні лазери вимагали надпровідності для контурів управління.

Я запросив комп'ютер щодо критичної температури для лазерів, і він видав мені обширну довідку про те, як ізолювати лазери від впливу високої температури, якщо у вашому розпорядженні є добре обладнана збройова майстерня. Щодо критичного порогу було сказано, що такий дійсно існує і за його межами лазери взагалі не будуть націлюватися. Нижча межа становила 420 градусів, вища — 790 (за даними бойових дій).

Чарлі не відривався від демонстратора.

— Цього разу шістнадцять штук.

— Ти дивуєшся? — Одна з небагатьох відомих особливостей психології тельціан — вони обожнювали другий ступінь і прості числа.

— Будемо сподіватися, що 32 у них не виявиться. Поки що цей крейсер випустив вже 44 робоснаряди, а відомі були випадки, коли тельціанські кораблі несли до 128 таких машин.

До початку атаки залишалося півгодини. Можна було евакуювати весь склад під захист стазис-поля. Це врятувало б нас від вибуху нова-бомб. Але ми опинилися б у пастці. Скільки часу знадобиться кратеру, щоб охолонути, якщо три або чотири робоснаряди прорвуть периметр, не кажучи вже про всіх шістнадцять? Неможливо нескінченно перебувати всередині боєкостюма. Два тижні — і ви потенційний самогубець.

Більше трьох тижнів у польових умовах ще не виживав ніхто.

Крім того, поле не прозоре. Щоб з'ясувати обстановку зовні, потрібно виглянути назовні. Тельцанам навіть не знадобилося б входити всередину поля і битися на мечах, якщо вони досить терплячі. Вони можуть просто оточити купол лазерним вогнем і чекати, поки ми вимкнемо генератор.

Можна було б залишити одну людину на базі. Якщо через півгодини вона не з'явилася б у купол поля, то стало б ясно — зовні гаряче.

Я набрав на комп'ютері комбінацію загального виклику офіцерів. Від п'ятого ешелону і вище.

— Говорить майор Мандела. — Як і раніше це звучало як поганий жарт.

Я змалював ситуацію і велів передати солдатам — вони можуть йти у стазис-поле. Я залишуся на базі і повідомлю їм, якщо все обійдеться. Героїзм тут ні при чому — я волів випаруватися в частку секунди, ніж повільно вмирати всередині сірого купола.

Я перейшов на частоту Чарлі:

— Ти теж можеш іти. Я сам тут догляну.

— Ні, дякую, — повільно відповів він. — Я поки що… Ей, дивись!

Крейсер вистрілив ще одну червону крапку. Це був новий робоснаряд. — Цікаво.

— Марновірний, сволота, — сказав Чарлі без будь-якого виразу.

Виявилося, що тільки одинадцять чоловік вирішили приєднатися до тих п'ятдесяти, що перебували в полі. Скажу чесно, я був здивований.

Поки наближалися робоснаряди, ми з Чарлі наполегливо дивилися тільки на монітори. Краще не знати, скільки там залишилося — одна хвилина, тридцять секунд… І потім, як і завжди, все скінчилося раніше, ніж ми встигли щось зміркувати. Екрани полихнули білим, завила сигналізація, а ми все ще були живі. Але на горизонті з'явилося шістнадцять нових кратерів, і температура не піднялася, а злетіла — остання цифра на індикаторі перетворилася в туманну плямочку. Температура підскочила до 800 і почала повільно знижуватися. І тут з-за горизонту вискочив сімнадцятий робоснаряд, пройшов скаженими зигзагами, завис прямо над базою і почав повільно валитися вниз. Половина лазерів відкрила вогонь, але вони вже не могли націлюватися і застигли в попередній позиції.

Відполірований до дзеркального блиску, вузький корпус робоснаряда сяяв в білому світі кратерів і спалахів марного лазерного вогню. Чарлі судорожно зітхнув, а ракета була вже так близько, що ясно виднілися павутинна в'язь тельціанскіх позначень на броні і маленький ілюмінатор на носі. Потім спалахнули його дюзи — і робоснаряда як не бувало.

— Що за чорт, — тихо сказав Чарлі. — Навіщо ілюмінатор. Розвідка?

— Напевно. Ми не могли його збити, і вони це знали.

— Може, ще приціли запрацюють.

— Навряд чи. Нам краще забратися під купол. Усім. — Чарлі вимовив слово, звучання якого змінилося за ці сторіччя, але зміст був ясний.

— Не поспішай. Подивимося, що вони робитимуть.

Ми чекали кілька годин. Температура впала до 690 градусів — точка плавлення цинку, чомусь згадав я, — але поворотні механізми лазерів були мертві. Включаючи ручне управління.

— А ось і вони! — Сказав Чарлі. Я втупився на демонстратор.

— Стривай! Це не ракети. — Напис внизу позначав червоні точки — всі вісім, — як «десантні катери».

— Хочуть взяти базу, значить, — сказав Чарлі. — Ціленьку.

І заодно, може, випробувати нову техніку.

— Вони нічим не ризикують. Завжди можуть відступити і пригостити нас нова-бомбою.

Я викликав Брілл і звелів узяти всіх людей з стазис-поля, приєднати їх до її взводу і зайняти оборону по північно-східній і північно-західній чверті периметра. Решта людей будуть прикривати друге півколо.

— Напевно, — сказав Чарлі, — не варто виставляти всіх. Невідомо, скільки тельціан.

Вірна думка. Завжди потрібен резерв. Це ідея… Їх може бути 64 на восьми катерах. Або 128, або 256. Якби у наших супутників-розвідників були більш потужні селектори! Але чи багато помістиш в корпус розміром з горіх.

Я вирішив, що сімдесят чоловік під командуванням Брілл складуть нашу першу лінію оборони, і займуть траншеї по периметру. Інші поки залишатимуться внизу.

Якщо виявиться, що з тельціанами нам не впоратися, я накажу всім перейти в стазис-поле. Житлові відсіки з'єднувалися з куполом через тунель. Тим, що в траншеях, доведеться йти під вогнем. Якщо тільки до того моменту хтось залишиться в живих.

Я викликав Холлібоу і велів їй з Чарлі стежити за прицільними автоматами лазерів — раптом вони подолають параліч, — тоді залишалося тільки сидіти і дивитися на виставу. Але і без цього лазери могли нам стати в нагоді. Чарлі позначив на моніторах сектори вогню і приготувався натискати на ручний спуск, якщо противник потрапить в цю зону.

У нас залишалося ще хвилин двадцять. Брілл розводила своїх людей по траншеях по периметру, визначаючи відділенням сектори вогню. Я нагадав їй про нашу ручну артилерію — вона могла б допомогти направити просування противника в зони лазерного вогню.

Тепер залишалося тільки чекати. Я попросив Чарлі визначити точніше темп наближення противника і вести відлік часу, потім сів за стіл, розгорнув схему оборони і вирішив подивитися, чи все ми передбачили.

Кіт схопився мені на коліна, занявкавши. Він, звичайно, не міг відрізнити одну людину від іншої в боєкостюмі, але за цим столом міг сидіти тільки я. Я хотів його погладити, але він втік.

Коли я спробував писати, стило порвало чотири листки. Я давно не вправлявся з підсилювачами боєкостюма. Я згадав, як нас вчили виконувати тонкі операції — ми передавали по ланцюжку яйця. Некрасиве заняття. Цікаво, на Землі ще є яйця?

Оборону ми влаштували за всіма правилами, я більше нічого не міг придумати. Я багато чого знав з приводу оточення і взяття противника в лещата. Але тепер в лещата беруть мене — який толк від маси фактів, напханих в мій мозок. Стій і бийся. Реагуй на концентрацію противника. Використовуй повною мірою повітряне прикриття. Хороша порада. Тримай голову нижче, але не опускай ніс.

— Ще вісім катерів, — сказав Чарлі. — П'ять хвилин до початку.

Значить, будуть атакувати двома хвилями? Що б я зробив на місці командира тельціан? Не так уже й важко уявити — Тельціани страждали недоліком уяви і завжди копіювали тактику людей.

Перша хвиля — це смертники, камікадзе, вони розвідають нашу систему оборони. Другій хвилі залишиться тільки завершити роботу, повільно й методично. Або все буде навпаки — друга хвиля перестрибне першу і вдарить десь в одному місці, прорве периметр і увійде на територію бази.

А може, вони послали дві групи просто тому, що «два» у них чарівне число. Або вони можуть запускати тільки по вісім катерів за раз.

— Три хвилини. — Я дивився на групу моніторів, на яких виднілися різні ділянки мінного поля. Якщо нам пощастить, вони можуть приземлитися саме там або пройти досить низько, щоб детонувати міни.

У мене з'явилося невиразне почуття провини. Сиджу тут, в безпеці, готовий віддавати накази. Що думають сімдесят ягнят на заклання про свого невидимого командира?

Потім я згадав, як капітан Скотт вирішив залишитися на орбіті, поки ми билися внизу, і прилив ненависті був таким сильним, що ледь не закрутилася голова.

— Холлібоу, ти сама впораєшся з лазерами?

— Чому б і ні, сер?

Я кинув ручку на стіл і встав.

— Чарлі, займися координацією, у тебе вийде не гірше мого. Я піду нагору.

— Я б не радила вам, сер.

— Чорт, Вільям, не будь ідіотом.

— Тут накази віддаю…

— Ти там і десяти секунд не протягнеш, — сказав Чарлі.

— У мене буде стільки ж шансів, як і у всіх.

— Ти що, оглух? Вони ж тебе і прикінчать.

— Солдати? Нісенітниця! Я знаю, вони мене не дуже люблять…

— Ти слухав, що говорять на взводний частоті?

— Ні. Між собою вони на моєму «діалекті» не говорять.

— Вони вважають, що ти їх виставив в першу лінію за боягузтво, як в покарання. Після того, як запропонував бажаючим йти в купол.

— Хіба це не так, сер? — Сказала Холлібоу.

— У покарання? Звичайно, ні. У всякому разі, не свідомо. Хіба лейтенант Брілл їм нічого не сказала?

— Якщо й сказала, то я не чув, — відповів Чарлі. — Може, вона була дуже зайнята. Або згодна з солдатами. Тоді я…

— Ось він! — Крикнула Холлібоу. Перший катер противника показався на одному з моніторів, решта з'явилися з відривом у секунду. П'ять катерів йшли з північного сходу і тільки один з південного заходу. Я передав інформацію Брілл.

Але ми вірно передбачили їх дії — вони всі збиралися здійснити посадку на мінне поле. Детонувала одна міна. Вибухова енергія кинула дивний обтічний апарат до землі, він ткнувся носом у скелі, з відкритих люків висипали тельціани. Їх було дванадцять. Напевно, всередині залишилося ще четверо. Якщо в кожному катері по шістнадцять солдатів, то тельціан лише трохи більше, ніж нас. У першій хвилі.

Всі інші приземлилися благополучно. У кожному було дійсно по шістнадцять тельціан. Вони пішли через мінне поле, роблячи одночасно величезні стрибки, немов великовагові роботи, не зупиняючись навіть, якщо один з них потрапляв на міну. Що сталося одинадцять разів.

Тепер стало зрозуміло, чому вони вирішили кинути основні сили з півночі — тут їх прикривали гребені кратерів. Вони могли підійти на відстань у пару кілометрів від бази, перш ніж з'явитися на відкритій місцевості. Їх підсилювачі в боєкостюмах відповідали по можливості нашим, і кілометр вони покривали менш ніж за секунду.

Брілл наказала відкрити вогонь негайно. Швидше просто для того, щоб зняти напругу, нанести істотну втрату шансів майже не було. Хоча когось вони, звичайно, зачепили. Принаймні, тахіонні ракети спрацювали вражаюче — розвалили гребені кратерів.

Тельціани теж стріляли чимось дуже схожим на наші тахіонні ракети. Але потрапляли вони рідко, всі наші люди були захищені траншеями, а якщо ракета не зустрічала перешкоди, вона продовжувала рухатися по прямій і неслася в нескінченність. Їм вдалося підбити переносний лазер, і струс, що просочився до нас крізь скелю, змусив мене побажати більш глибокого притулку. Хоча б метрів на двадцять.

Гігаватні лазери як і раніше не бажали націлюватися, і толку від них не було зовсім. Тельціани завбачливо уникали секторів ураження. Але це було, як виявилося, на щастя, тому що Чарлі відволікся від лазерних моніторів і глянув на демонстратор.

— Прокляття!

— Що там, Чарлі? — Я не відривав погляд від моніторів. Чекав якої-небудь неприємності.

— Корабель, крейсер — він зник! — Я підняв голову. Він був правий — сяяли тільки червоні точки десантних катерів.

— Куди ж він подівся? — Логічно поцікавився я.

— Зараз подивимося. — Він запрограмував дисплей на зворотній перегляд запису і зменшив шкалу масштабу. З'явилася точка крейсера і поряд з нею три зелені точки — наш «втікач» атакував противника всього з двома робоснарядами. Але йому допомагали закони фізики. Замість того щоб увійти в поле колапсара, він обігнув його по круговій орбіті і вискочив з іншого боку на 0,9 світлової. Робоснаряди ж йшли на 0,99 світловий і мчали прямо на крейсер тельціан. Наша планета перебувала в тисячі світлових секунд від колапсара, тому у тельціан було всього десять секунд, щоб засікти наш штурмовик і робоснаряди. А на такій швидкості особливого значення не має, що вас вразить, — нова-бомба чи шматок металу.

Перший робоснаряд знищив крейсер, другий врізався в планету. Штурмовик пройшов всього в парі сотень кілометрів над поверхнею і понісся в простір, гальмуючи на двадцяти п'яти g. Місяців через два він повернеться назад. Але Тельціани не збиралися чекати так довго. Вони вже досить близько підібралися до наших траншей, щоб обидві сторони могли почати дієвий лазерний вогонь, але продовжували залишатися в зоні вогню гранатометів і ракет. Солідних розмірів скеля ставала для противника хорошим прикриттям від наших лазерів, хоч гранати і ракети знищували їх десятками.

Спочатку люди Брілл мали величезну перевагу: сховавшись в траншеях, вони несли втрати тільки від випадкового вдалого пострілу або занадто добре пущеної гранати (Тельціани кидали їх вручну — і на кілька сот метрів). Ми втратили чотирьох, зате противник, схоже, позбувся половини складу.

Тепер же основна частина тельціан мала можливість використовувати кратери і воронки як укриття. Бій поступово перейшов до індивідуальних лазерних дуелей, лише зрідка в дію вступали гранати і ракетомети. Адже безглуздо витрачати тахіонну ракету на одного-єдиного тельціаніна, коли невідомо, скільки ще у них солдатів у резерві.

Мене підсвідомо турбувала якась думка, пов'язана з робоснарядом, що врізався в планету. Тепер, з деяким затишшям, я зрозумів, нарешті, в чому справа.

Коли робоснаряд зіткнувся з планетою на власній швидкості, що сталося? Я поставив запитання комп'ютеру, з'ясував, яка в результаті зіткнення вивільнилася енерргія, потім порівняв дані з геологічними відомостями в пам'яті машини.

Енергія зіткнення в двадцять разів перевершувала найпотужніший землетрус з коли-небудь зареєстрованих.

— Всі нагору! Негайно! — Я врубав загальну частоту зв'язку. Пристукнув кнопку, що включала автоматичну дегерметизацію і шлюзування і відривала тунель, що вів з координаторної на поверхню.

— Що за чорт, Уіль…

— Землетрус! Біжимо! Скільки у нас часу?

Холлібоу і Чарлі поспішили за мною. Кіт залишився сидіти на столі, байдуже вмиваючись, і у мене промайнула божевільна думка посадити його в свій боєкостюм — таким чином кота перевезли на базу. Але він не витримав би в ньому й кількох хвилин. Куди розумніше і милосердніше було б випарувати його одним лазерним імпульсом. Але тут двері закрились, і ми почали підійматися по сходах. Всю дорогу і трохи довше мене не покидала думка про нещасну тварину, залишену повільно помирати під тоннами уламків, поки повітря виривалося назовні.

— У траншеях безпечніше? — Запитав Чарлі.

— Не знаю, — сказав я. — Ніколи не потрапляв у землетрус. Траншею може стиснути, і нас тоді розчавить.

Зовні було дивно темно. Дорадус вже майже опустився за обрій, і монітори компенсували низький рівень освітлення.

З відкритого місця ліворуч вдарив ворожий лазер, ковзнув по опорі гігаватника, вивергнувши сніп іскор. Нас ще не помітили. Ми спільно вирішили, що в траншеях буде все-таки безпечніше, і трьома стрибками досягли найближчої.

Траншею займало четверо людей, один — серйозно поранений або вже мертвий. Опинившись на дні, я перевів конвертор на подвійне посилення, щоб розглянути наших сусідів. Нам пощастило, тут мався гранатометник, крім того, стояли і ракетомети. Я ледве розібрав імена на шоломах. Ми були в командирській траншеї, але Брілл нас ще не помітила. Вона обережно виглядала назовні, в найдальшому кінці траншеї, керуючи переміщенням двох флангових відділень. Коли вони благополучно досягли укриття, вона пірнула назад в окоп.

— Це ви, майор?

— Це я, — сказав я, помовчавши. Чи немає тут тих, що жадали роздобути мій скальп?

— Що сталося? Кажуть, землетрус? — Вона не знала про зіткнення робоснаряда з планетою. Я пояснив як можна коротко.

— Зі шлюзу ніхто поки не виходив, — сказала вона. — Думаю, вони сховалися в стазис-полі.

— До купола їм не далі, ніж до шлюзу. Напевно, частина не прийняла моє попередження всерйоз.

Я включив загальну частоту для перевірки, і тут нас накрило.

Грунт зник з-під ніг, потім повернувся на місце, підкинув нас у повітря. Я встиг помітити розкидані безладно помаранчеві та жовті світлі овали — кратери від вибухів нова-бомб. Приземлився я на ноги, але грунт танцював піді мною, як скажена тварина, і встояти не було ніякої можливості. З низьким гулом, що просочився в костюм, наша база звалилася сама в себе. Купол стазис-поля благополучно і граціозно перемістився на нову, більш низьку позицію.

Бідний кіт. Я сподівався, що у решти дістало здорового глузду перейти в купол.

Якась постать вибралася, похитуючись, з найближчої до нас траншеї. Я не відразу зрозумів, що це тельціанин. На такій відстані мій лазер пропалив наскрізну дірку в його шоломі, він зробив ще два кроки і впав. Ще одна голова з'явилася над краєм траншеї. Я зніс верхівку шолома, перш ніж той встиг підняти зброю.

Я ніяк не міг зорієнтуватися. Цілим залишився тільки купол поля. Всі лазери-гігаватники були поховані під уламками, але один включився, і сліпучий мерехтливий промінь пронизував курну хмару піднятого пилу з каменю.

Очевидно, я опинився на ворожій території. Ступаючи по ще тремтячій поверхні, я попрямував до купола.

Я не міг зв'язатися ні з ким з взводних. Всі вони, крім Брілл, відійшли, напевно, в купол. Я викликав Холлібоу і звелів виганяти всіх з купола назовні. Якщо наступна хвиля атаки не поступиться за чисельністю першій, нам знадобляться всі люди.

Поштовхи поступово затихли, і я нарешті дістався до «своєї» траншеї — це була, так би мовити, кухонна траншея, так як її займали тільки Орбан і Рудковський.

— Схоже, вам доведеться починати з нуля, рядовий.

— Це нічого, сер.

Загудів виклик. Це була Холлібоу.

— Сер, у куполі тільки десять чоловік.

— А інші? Не вийшли з бази? Часу у них було цілком достатньо.

— Я не знаю, сер.

— Гаразд. Проведіть розрахунок і дайте мені дані по чисельності, чим ми володіємо. — Я ще раз попробував частоту взводних, знову мовчання.

Ми почекали кілька хвилин, але ворог ознак активності не подавав. Видно, чекав підкріплень.

— Сер, мені відповіло п'ятдесят і три людини. Напевно, деякі без свідомості. — Це Холлібоу.

— Добре. Нехай не зводять очей…

І тут пішла друга хвиля атаки. Десантні катери вискочили з-за обрію. Вони гальмувалися, розвернувшись в нашу сторону.

— Ракетомети — вогонь! — Заволала Холлібоу. Але ніхто ще не встиг дістатися до ракет або до гранатомета. Лазер на такій відстані особливоїшкоди заподіяти не міг.

Розмірами ці катери в чотири або п'ять разів перевершували катери першої хвилі. Один з них опустився в кілометрі від нас, ледве встиг завмерти на місці, як почалася висадка. Тельціан було понад півсотні, очевидно, 64. Помножити на вісім — виходить 512. Нам їх не втримати.

— Слухайте всі, говорить майор Мандела. — Я намагався говорити спокійно і неголосно. — Зараз ми відступимо під захист стазис-поля. Швидко, але зберігаючи порядок. Ті, хто відносяться до четвертого і другого взводу, — прикривають відхід першого і третього. Перший і третій, відійти на половину відстані до купола і дати прикриття другому і четвертому. Вони дійдуть до самого купола і прикриють потім вас.

Не слід було вживати слово «відступ», його в статуті не мали. Рефлекс ретроградів. Ретроградом виявився не тільки я. Стріляти почали всього вісім чи десять чоловік, інші кинулися навтьоки. Орбан і Рудковський зникли миттєво. Я зробив кілька пострілів, ретельно цілячись, добіг до краю траншеї, виліз нагору і попрямував до купола.

Тельціани пускали ракети, але більшість з них йшли занадто високо. Двох все ж розірвало, коли я покрив майже половину відстані до купола. Я сховався за уламком скелі і обережно озирнувся. Тільки два або три тельціанина знаходилися в межах лазерного вогню, і я вирішив, що краще даремно не видавати себе. Добігши до кордону стазис-поля, я обернувся і почав стріляти. Майже відразу стало ясно, що я тільки притягую до себе увагу, тому що до купола бігла ще тільки одна людина.

Майже поруч зі мною пронеслася ракета, я міг би її торкнутися. Тоді я напружинив ноги, відштовхнувся і фінішував усередині купола в не дуже благородній позі.

ГЛАВА 7

Ракета, яка ледь не зачепила мене, плавно пропливла крізь сірі сутінки купола, злегка підвівшись в самому кінці, коли зникала за протилежним кордоном поля. Опинившись на тій стороні, їй було призначено миттєво випаруватися, так як вся енергія, втрачена нею при вторгненні в стазис-поле, мала перетворитися у тепло. Біля самого входу в купол лежало дев'ять мертвих. Цього слід було очікувати, хоча такі речі солдатам заздалегідь не говорять.

Боєкостюми їх були в порядку — інакше вони не добралися б до купола, — але в плутанині бою і відступу був пошкоджений особливий ізолюючий прошарок, що оберігає від дії стазис-поля. Ледь вони опинилися всередині поля, як вся електрохімічна активність в їх організмах припинилася, і вони загинули на місці. І оскільки жодна молекула не могла рухатися тут швидше, ніж зі швидкістю 16,3 метра в секунду, вони тут же замерзли до кам'яної твердості, температура їх тіл встановилася десь близько 0,426 за Кельвіном.

Я вирішив поки не перевертати їх, щоб дізнатися імена. Потім. Потрібно було спочатку розгорнути хоч якусь оборону, поки тельціани не проникли в купол. Якщо вони тільки виберуть цей варіант.

Красномовними жестами я зібрав людей у центрі купола, біля кінця шлюпки, де зберігалася зброя.

Зброї було вдосталь, так як наша чисельність зменшилася в три рази. Роздавши всім шпаги та щити, я накреслив на снігу питання: «Хороші лучники, підняти руку». Зголосилося п'ятеро, я призначив ще трьох, щоб використовувати всі луки. Двадцять стріл на кожен лук. Це була найефективніша зброя в наших умовах незважаючи на повільний політ, стріли були майже невидимі і разили насмерть: наконечники були з алмазним вістрям.

Я розташував лучників навколо шлюпки (посадкові опори дадуть їм додатковий захист) і між кожною парою лучників поставив інших людей: списників, паличників, солдата з алебардою і дюжину метальників ножів. Теоретично ми таким чином могли зустріти ворога на будь-якій дистанції — від кордону купола до рукопашної.

Насправді ж при такому співвідношенні сил — 600 проти 42 — вони могли б входити у поле з камінням замість списів і щитів і закидати нас, як кажуть, шапками.

Якщо вони тільки вже були знайомі зі стазис-полем. Ми чекали кілька годин. І навіть почали вже нудьгувати, наскільки взагалі це можливо в очікуванні смерті. Поговорити не можна, дивитися немає на що, крім сірої стіни купола, сірого снігу, сірого корпусу шлюпки й одноманітно сірих солдатів.

Деякі, ще зацікавлені боєм, стежили за нижнім краєм купола, чекаючи появи противника. Тому ми ще кілька секунд не могли збагнути, що відбувається, коли почалася атака. Хмара дротиків пронизала стінку купола, прямуючи точно до його центру.

Щити були досить великі і прикривали людини майже повністю, варто було лише присісти. Ті, хто в цей момент повернувся спиною до місця атаки або дрімав, могли сподіватися тільки на удачу — попередити їх не було можливості.

Нам пощастило, ми втратили лише п'ятьох. У тому числі одного лучника, Шубіка. Я підняв його лук, ми очікували негайної атаки самих тельціан.

Вони ж не поспішали. Через півгодини я пройшов уздовж ланцюжка солдатів і жестами пояснив, що в разі нападу кожен повинен підштовхнути стоячого праворуч.

Саме це врятувало мені життя. Друга хмара дротиків з'явилася з іншого боку кілька годин потому. Я відчув поштовх, штовхнув сусіда праворуч, обернувся і побачив, як летять дротики. Я ледве встиг прикритися щитом. Поклавши на сніг лук, я почав витягувати застряглі в ньому дротики, коли почалася справжня атака.

Це було неймовірне, моторошне видовище. Близько трьохсот тельціан одночасно увійшли в купол, плечем до плеча, взявши нас у кільце. Вони крокували вперед, у кожного був круглий щит, який ледь прикривав його масивні груди. Вони метали дротики. Я поставив щит вертикально перед собою, біля нижнього краю було спеціальне ребро, і, випустивши першу стрілу, зрозумів, що у нас є шанс. Стріла вдарила тельціаніна в центр щита, пробила його наскрізь і пронизала ізоляцію його костюма.

Це було побиття. Дротики ніякої шкоди нам не завдавали, хоча коли один з них проплив у мене над головою, з'явившись з-за спини, по шкірі пробігли мурашки.

Двадцятьма стрілами я вбив двадцять тельціан. Коли скінчилися стріли, я спробував кидати їх же дротики, але тельціанські щити виявилися непроникними для їх наконечників.

Половину тельціан ми знищили стрілами та списами перш, ніж вони підібралися до нас на відстань рукопашного бою. Я витягнув шпагу і приготувався. Їх все ще було в три рази більше, ніж нас.

Коли до тельціан залишилося метрів десять, в бій вступили метальники ножів-чакр. Хоча летячий диск ножа легко було помітити і йому було потрібно півсекунди, щоб покрити відстань до шеренг противника, більшість тельціан спробувало закритися щитами. Важкі, гострі, як бритва, ножі пробивали щити немов картонки.

У рукопашну першими вступили паличники. Палиця досягала двох метрів у довжину, на її кінці малося двосічне лезо. Але з ними Тельціани розправилися холоднокровно — вони просто хапалися за лезо і вмирали. Поки людина намагався вирвати палицю з мертвої хватки трупа, другий тельціанин, озброєний метрової довжини ятаганом, робив крок вперед і вбивав його.

Крім ятаганів, у них було щось на зразок гумового ласо — еластичний шнур з шматком колючого дроту на кінці і вантажем для метання. Це була небезпечна зброя, тому що якщо кидаючий промахувався, еластичний шнур тягнув вантаж і дріт назад і прикінчував його. Але тельціани кидали ці штуки дуже влучно, цілячись по незахищених щитами ногах і щиколотках. Ставши спина до спини з рядовим Еріксоном, ми примудрилися залишитися в живих ще на кілька хвилин. Коли від тельціан залишилося дюжини дві, вони просто повернулися кругом і помарширували назад. Ми покидали їм услід дротики, вбили ще трьох, але переслідувати не наважилися.

Нас залишалося двадцять вісім. Убитих тельціан було разів у десять більше, але радіти було нічому. Вони можуть повторити все спочатку, зі свіженькими трьома сотнями.

Ми зібрали розкидані тут і там стріли і списи і знову зайняли кругову оборону навколо шлюпки. Я зайнявся рахунком: Чарлі і Діана ще були живі (Холлібоу стала жертвою своєї палиці), крім того, ще два офіцери з допоміжного персоналу, Вілбера і Шідховська. Рудковський примудрився вціліти, а Орбан потрапив під дротик.

Через добу почало здаватися, що ворог вирішив взяти нас змором, а не повторювати атаки. Хоча продовжували час від часу з'являтися дротики, але вже не роєм, а по два або по три. З різних точок і під різними кутами. Постійно бути насторожі ми не могли, кожні три-чотири години хтось гинув.

Ми встановили вахти і спали по дві людини на кожусі генератора поля. Захований безпосередньо під днищем шлюпки, він був найбезпечнішим місцем в куполі.

Час від часу на кордоні поля з'являвся одиночний тельціанін, щоб перевірити, напевно, скільки нас ще залишилося. Ми з нудьги стріляли по ньому з лука.

Через два дні вони перестали кидати дротики. Я вирішив, що у них скінчився запас або що вони вважають два десятки вижилих досить мізерним числом.

Робилися й інші, більш реальні пропозиції. Я взяв одну палицю і підійшов до межі поля, і висунув наконечник назовні. Коли я втягнув його назад, він був оплавлений. Я показав його Чарлі, і він похитався вперед-назад (так у боєкостюмі можна було зображати кивок голови) — це був вже не перший випадок в історії війни. Тельціани охоплювали купол суцільною стіною лазерного вогню і чекали, поки один з нас не звихнеться від страху і не виключить генератор. Сидять собі, напевно, в катерах і грають у свої тельціанські карти.

Я намагався думати. Важко було зосередитися на одній думці в такому гнітючому оточенні, кожну секунду очікуючи дротика в спину. Щось таке вже придумав Чарлі. Щось він говорив тільки вчора. Але я ніяк не міг зловити думку. Пам'ятав тільки, що ідея його нам не підійшла. І тут я згадав.

Я зібрав усіх разом і написав на снігу: «Зняти нова-бомбу з корабля, відтягнути до межі поля, перемістити купол».

Шідховська знала, де на шлюпці лежать потрібні нам інструменти. На щастя, перед включенням поля ми залишили відкритими всі люки — вони управлялися комп'ютером, інакше ми не проникли би в шлюпку. Шідховська знала, як зняти захисний кожух з бомбового гнізда в кокпіті, і я послідував за нею по трубі метрової ширини.

Зазвичай тут, думаю, було завжди темно, як під землею. Але тепер стазис-поле наповнювало камеру все тим же каламутним сірим світінням. Там удвох крутитися було важко, і я залишився у проході.

Шідховська відкрила люк бомбової камери — це був простий ручний штурвал, — але витягти саму бомбу виявилося важкувато. Нарешті вона повернулася в двигунний відсік і відшукала там лом. Я притримав бомбу, коли вона викотила її з тримачів. Таким же манером ми звільнили і другу бомбу.

Коли ми спустилися на грунт, сержант Ангелов вже порався з вибуховими механізмами. Це було нескладно — потрібно було тільки відгвинтити кришечку на носі бомби і привести в дію годинниковий механізм.

Ми швидко відтягнули бомби до краю купола — кожну несли шестеро людей, — і поклали поруч. Потім трохи відійшли і помахали людям біля генератора. Вони взялися за ручки і перенесли генератор кроків на десять у протилежному напрямку. Бомби зникли за стіною купола.

Вони вибухнули, в цьому сумнівів не було. На кілька секунд простір зовні перетворилося на надра зірки, навіть стазис-поле не змогло повністю ігнорувати факт — частина купола засвітилася блідо-рожевим на мить, і знову згасла. Ми відчули деяке прискорення, немов опускалися ліфтом, значить, купол сповзав на дно кратера. Чи не зануримося ми в розплавлений камінь, немов мухи в бурштин? Не варто було навіть гадати. Якщо це трапиться, то не біда — проб'ємось назовні за допомогою гігаватного лазера на шлюпці. Дванадцять вижилих проб'ються назовні.

— Скільки? — Надряпав Чарлі на снігу біля моїх ніг. Страшенно вдале питання. Я знав приблизно тільки загальну кількість енергії, що вивільнився від вибуху двох бомб. Я не знав ні розмірів кратера, ні теплопровідності місцевих скель, ні точки плавлення місцевого каменю. — Тиждень? Треба подумати.

Комп'ютер на шлюпці міг би сказати мені строк з точністю до тисячної частки секунди, але поки був німий. Я почав накидати рівняння на снігу, намагаючись визначити мінімальний і максимальний час охолодження прилеглої місцевості до 500 градусів. Ангелов, що мав більш сучасну підготовку з фізики, теж робив обчислення по інший бік шлюпки.

У мене вийшло щось від шести годин до шести днів (6:00 — це якщо місцева скеля має теплопровідність міді), у Ангелова — від п'яти годин до чотирьох з половиною днів. Я проголосував за шість днів, ніхто не став заперечувати.

Майже весь час ми спали. Чарлі з Діаною грали в шахи, малюючи фігурки на снігу. Я кілька разів перевіряв обчислення, і весь час виходило шість днів.

Я перевірив обчислення Ангелова, помилки в них не знайшов, але залишився при своїй думці. Нічого страшного, якщо ми зайвий день просидимо в боєкостюмах. Ми з ним добродушно сперечалися, дряпаючи репліки на снігу.

Шість днів по тому я опустив руку на вимикач генератора. Що нас чекає зовні? Бомби знищили всіх тельціан поблизу, але вони могли залишити де-небудь резерв. Тепер вони терпляче чекають біля гребеня кратера. Правда, ми вже зондували обстановку за допомогою палиці, вона поверталася назад цілою і неушкодженою.

Я велів людям розсипатися по всій площі купола, щоб вони не накрили нас одним пострілом. Потім, готовий знову включити поле в разі небезпеки, я повернув вимикач.

ГЛАВА 8

Комунікатор у мене був включений як і раніше на загальну частоту, і після тижня тиші мене оглушило щасливе тарахтіння в телефонах.

Ми стояли в центрі кратера майже кілометрової ширини і глибини. Стіни його покривала блискуча біла кірка, місцями її перетинали червоні тріщини. Було гаряче, але в межах безпеки. Півкуля грунту, що входила у сферу поля, занурилося в дно кратера метрів на сорок. Тепер ми стояли на свого роду п'єдесталі.

Ніде не було і сліду тельціан.

Ми кинулися в шлюпку, задраїли люки, наповнили кораблик прохолодним повітрям і порозстібали боєкостюми. Я не став вимагати першої черги на відвідування єдиного душу. Просто сидів на протиперевантажувальному ліжку і дихав чистим повітрям, яке не віддавало регенерованим видихом Мандели.

Корабель був розрахований максимум на дванадцять чоловік, тому ми по черзі виходили назовні, щоб не перевантажувати систему життєзабезпечення. Я посилав повідомлення другому штурмовику, який був все ще в шести тижнях шляху. Повідомлялося, що ми знаходимося в гарній формі і чекаємо, щоб нас підібрали. Я знав, що в нього знайдеться сім вільних місць, зазвичай бойової екіпаж становить три особи. Добре було знову ходити і розмовляти. Я наказав облишити всю армійську рутину до прибуття на Старгейт. Кілька людей з тих, що вижили, були раніше в команді Брілл, але вони не виявляли ніякої ворожості на мою адресу.

Ми придумали сумну гру, звану ностальгія, — порівнювали рідні епохи і намагалися уявити, якою буде Земля через 700 років після нашого від'їзду, коли ми нарешті туди доберемося. Ніхто не згадав факту, що нам дадуть, у кращому випадку кілька місяців перепочинку, а потім — новий оборот колеса. Ми будемо призначені в нові ударні групи.

Колесо. Чарлі в один із днів запитав, з якої я країни, моє прізвище здавалася йому дуже дивним. Я сказав, що з'явилася вона через відсутність словника під рукою, і якби її написали правильно, вона здалася б йому ще більш дивною.

Я вбив добрі півгодини, пояснюючи йому всі деталі. Батьки мої, отже, належали до числа хіпі (щось подібне субкультури, що існувала в Америці другої половини двадцятого століття, не визнавала матеріалізму і була заснована на безлічі екзотичних вчень) і жили з іншими хіпі у сільській комуні. Коли мати завагітніла, вони, природно, і не подумали одружитися — це спричинило б зміну прізвища жінки на прізвище чоловіка, маючи на увазі, що вона стає нібито його власністю. Вони вирішили обидва змінити прізвище на нове. Вони поїхали в найближче місто і всю дорогу сперечалися, яке ім'я кращим чином буде символізувати пов'язуючу їх любов, — я ледь не отримав куди більш коротке прізвище, — і зупинилися на Манделі. Мандела — це такий знак на зразок колеса, його хіпі запозичили у одній закордонній релігії, означав він всесвіт, вселенський розум, бога або все, що їм було завгодно. Ні мати, ні батько не знали, як це слово правильно пишеться. Чиновник магістрату написав його так, як йому почулося.

Назвали мене Вільямом на честь багатого дядечка, який, на жаль, не залишив після смерті ні цента.

Шість тижнів минули в приємному проведенні часу — читання, відпочинок, розмови. Потім поруч опустився другий корабель. У нього було дев'ять вільних місць. Ми розділили людей таким чином, щоб на кожному кораблі був фахівець на випадок, якщо підведе закладена в комп'ютер програма повернення на Старгейт. Я пересів на другий корабель, сподіваючись, що там знайдуться нові книги. Але їх там не виявилося.

Ми залізли в резервуари і одночасно покинули планету.

Щоб не набридати один одному в переповнених шлюпках, ми багато часу проводили в резервуарах. Додаткове прискорення допомогло нам дістатися до Старгейта за десять місяців бортового часу. Для стороннього спостерігача це становило 340 років (мінус сім місяців).

На орбіті навколо Старгейта кружляли СОТНІ крейсерів. Погані справи: можуть не дати нам відпустки взагалі.

Я побоювався, що швидше за все потраплю під трибунал. Я втратив 88 відсотків людей, багатьох тому, що вони мало мені довіряли і не підкорилися прямому наказу під час землетрусу. І на Сад-138 ми успіху не домоглися — там як і раніше не було ні тельціан, ні бази.

Ми отримали дозвіл на посадку і пішли безпосередньо вниз, без пересадки. Ще один сюрприз — на посадковому полі стояло кілька десятків наших крейсерів (раніше цього ніколи не робили, побоюючись нападу на Старгейт) і два полонених тельціанських крейсери. Нам ніколи не вдавалося досі взяти їх цілими.

Сім століть могли принести нам вирішальну перевагу. Можливо, ми перемагали.

Над повітряним шлюзом був напис «Для новоприбулого складу». Коли тиск повітря досяг норми і ми розкрили костюми, дуже гарна жінка вкотила візок з одягом, запропонувала нам ідеальною англійською одягатися і слідувати в лекційний зал по коридору і наліво.

Одяг був дивний, майже невагомий, але теплий. Я майже рік не носив нічого, крім боєкостюма.

Зал для лекцій був метрів на сто, занадто великий для нашої групки в 22 людини. Та ж сама жінка попросила нас сідати ближче. Щось не клеїлося. Я готовий був заприсягтися, що вона пішла по коридору в інший бік — я це точно знав, тому що ніяк не міг відірватися від цього видовища.

Чорт, напевно, у них з'явилися передавачі матерії. І вона вирішила заощадити кілька секунд.

Через хвилину увійшов чоловік, на ньому була така ж проста, без прикрас, куртка, як і на всіх, включаючи жінку. Він піднявся на сцену, в кожній руці у нього була пачка товстих зошитів. За ним йшла жінка, вона теж несла зошити.

Потім я обернувся, — жінка як і раніше стояла у проході. До того ж чоловік явно був її брат-близнюк.

Чоловік погортав один з зошитів і кашлянув, прочищаючи горло.

— Ці книжки — для вашої зручності, — сказав він, теж з ідеальною вимовою. — Якщо не хочете, то можете їх не читати. Ви тепер можете робити те, що хочете… Тому що ви тепер вільні люди. Війна скінчилася.

Всі мовчали — ніхто не вірив.

— Як ви дізнаєтеся з цих книг, війна скінчилася 221 рік тому. Відповідно зараз 222 рік. За старим стилем — 3138 від різдва Христового.

— Ви остання група солдатів, які повернулися. Коли ви покинете базу, я її теж покину. Зараз це лише місце зустрічі прилітаючих з війни, а також пам'ятник людської дурості. І ганьби. Про все сказано в книгах.

Він замовк, і без паузи почала говорити жінка:

— Мені дуже боляче за вас усіх, я розумію, крізь що ви пройшли, і мені хотілося б сказати вам, що жертви були не марними, але, як ви прочитаєте, це не так.

Навіть накопичена за століття ваша зарплата не має тепер ціни, так як я більше не користуюся грошима або чеками. Не існує навіть такої системи як економіка… де використовують ці речі.

— Як ви вже, напевно, здогадалися, — знову заговорив чоловік, — я, ми, — клони однієї індивідуальності, однієї окремої людини — приблизно двісті п'ятдесят років тому мене звали Кан. Тепер мене звуть Канклон.

У вашій групі знаходився мій прямий предок, капрал Ларрі Кан. Мені дуже сумно, що він не повернувся.

Інші люди більше не відтворюються, тому що я — ідеальний генетичний зразок.

— Мене існує більше мільярда окремих індивідів, але я одна свідомість, — сказала вона. — Пізніше я постараюся пояснити детальніше, поки це важко.

Але на деяких планетах люди як і раніше народжуються старим природним шляхом. Якщо моє товариство здасться вам занадто незвичним і чужим, ви можете відправитися на одну з таких планет. Багато ветеранів просили мене змінити їх сексуальну полярність, щоб вони могли увійти в суспільство на цих планетах. Це можна зробити дуже легко.

Гаразд, Канклон, про це не хвилюйся, видай тільки мені квиток.

— Я прошу вас побути моїми гостями тут, на Старгейті, десять днів, після чого вас доставлять в будь-яке місце за вашим вибором, — сказав він. — Будь ласка, ознайомтеся з цією книгою. Можете ставити будь-які питання і просити про будь-яку послугу. — Вони встали і покинули сцену.

Поруч зі мною сидів Чарлі.

— Я не вірю, — сказав він. — Вони дозволяють… заохочують… чоловіків і жінок робити це? Один з одним?!

Канклон, що стояла в проході позаду нас, відповіла перш, ніж я придумав у розумній мірі ухильну відповідь:

— Я не хочу засуджувати ваше суспільство, — сказала вона, — але я думаю, що це необхідна запобіжна міра. Якщо щось трапиться з нашим генетичним зразком або взагалі клонування виявиться помилкою, то у людства збережеться багатий вибір нових генетичних матриць, щоб почати все спочатку.

Вона поплескала його по плечу.

— Звичайно, вам не обов'язково вирушати на ці планети. Залишайтеся у мене — я не роблю різниці між способами статевої гри.

Вона піднялася на сцену і довго розповідала нам, де ми будемо жити, харчуватися і так далі, перебуваючи на Старгейті.

— Комп'ютер мене ще в житті не спокушав, — пробурмотів Чарлі.

Війна, що тривала 1143 роки, почалася без якогось реального приводу і тривала тільки тому, що дві раси не могли спілкуватися одна з з одною.

Ледь така можливість виникла, першим питанням було: «Навіщо ви це почали?» І друга сторона відповіла: «Я?»

Цивілізація тельціан тисячоліття тому покінчила з поняттям війни, а людство, після двадцять першого століття, здавалося, теж почало переростати цей інститут. Але старі вояки ще жили, і багато з них перебували при владі. Вони управляли Групою Дослідження і Колонізації при ООН, яка тільки-тільки почала використовувати нещодавно відкритий колапсарний стрибок. Багато піонерських перших кораблів не поверталися назад. Колишні генерали почали підозрювати щось недобре. Вони озброїли кораблі колоністів і, зустрівши корабель тельціан, знищили його.

Після цього вони обтрусили пил з медалей та орденів. Все інше — історія. Винні були не тільки військові. Докази винуватості тельціан у зникненні перших кораблів були до смішного непереконливі. Деякі люди звертали увагу на цей факт, але їх ігнорували.

Війна була потрібна земній економіці — ось у чому справа, і така війна була б ідеальною. Вона давала можливість вкладати купи грошей, і одночасно об'єднувала людство, а не розділяла.

Тельціанам довелося заново вчитися воювати. Добрими солдатами вони так і не стали і, напевно, зрештою програли б війну. Тельціани не могли знайти спільну мову з людьми, йшлося в книжці, бо вони взагалі не мали поняття окремої особистості. Мільйони років вони були натуральними клонами. Коли ж в екіпажі крейсерів Землі увійшли канклони, раси нарешті вступили в контакт.

У книзі це давалося як готовий факт. Я запитав канклона, як пояснити особливість комунікації канклонів і тельціан, і він сказав, що я апріорно не в змозі засвоїти концепцію. Для цього немає понять у моїй мові, а якщо б і знайшлися поняття, мій мозок не впорався би з ідеєю.

Ну й добре. Я не був задоволений, але був готовий повірити. Нехай біле буде хоч чорним, головне — війні кінець.

Канклон виявився вельми гостинним господарем. Тільки для нашої групи був влаштований невеликий ресторан-таверна, де іжу подавали цілодобово. Я не бачив, щоб канклони їли або пили, — напевно, вони винайшли новий спосіб харчування. Одного вечора я сидів у ресторані, пив пиво і читав видану нам книгу.

— Я вирішив спробувати, — сказав Чарлі без передмов.

— Що саме?

— Жінку, — він здригнувся. — Тільки без образи… але мене щось не дуже тягне. Але інакше… А ти вже пробував?

— Е-е… ні, поки. — Канклони-жінки здавалися мені чимось на зразок прекрасної статуї або картини, я просто не міг уявити, що це живі люди.

— Правильно. — Він не став вдаватися в подробиці. — Крім того, вона… він… воно… говорить, що можна буде переробити все назад, якщо мені не сподобається.

— Сподобається, Чарлі, ось побачиш.

— Ну так, вони теж так говорять. — Він замовив стаканчик міцного. — Просто це так неприродно… Але оскільки я вирішив повернути перемикач… чому б нам не відправитися на одну планету?

— Звичайно, Чарлі, чудова думка. — І я не жартував. — А ти вже вибрав яку?

— Чорт, мені все одно, лише б подалі звідси.

— Цікаво, як там зараз на Небесах?

— Ні. — Чарлі ткнув пальцем у бік бармена. — Він там теж живе.

— Тоді не знаю, треба подивитися список. — У таверну увійшов чоловік, штовхаючи візок, завантажений папками.

— Майор Мандела? Капітан Мур?

— Це ми, — сказав Чарлі.

— Ось ваші послужні списки. Думаю, вам буде цікаво їх подивитися. Їх передрукували на папір, коли з неповернених залишилася тільки одна ваша група. Щоб не завантажувати інформаційну мережу.

Як завжди, він передбачив питання, навіть якщо я і не думав задавати його.

Моя папка була разів у п'ять товщою, ніж у Чарлі. Напевно, сама товста взагалі, тому що я, здається, єдиний, хто пройшов всю війну. Бідна Мерігей. Цікаво, що там настрочив про мене собака Скотт? Я розкрив папку на першій сторінці.

До першої сторінки була прикріплена маленька картка. Вона вже пожовкла, і кути у неї розкришилися.

Почерк був знайомий, дуже знайомий, незважаючи на час. Дата на записці була 250-річної давності. Я здригнувся, і очі раптом застлили сльози. Не було причини підозрювати, що вона жива. Але я не знав напевно, що вона вже мертва, поки не побачив цю дату.

— Вільям, що з тобою?

— Залиш мене на хвилинку, Чарлі. — Я витер сльози і закрив папку. Не варто було навіть читати кляту записку.

Нехай привид минулого життя залишиться позаду.

Але лист з могили — теж таки лист. Я знову розкрив папку.

«11 жовтня 2878

Вільям,

Все це буде у твоєму досьє, але ти можеш в нього і не заглянути, тому я подбала, щоб ти дізнався.

Я жива, як бачиш. Може, і ти повернешся. Знайди тоді мене.

Я знаю, що ти на Сад-138 і не повернешся ще років двісті. Це не біда. Я лечу на планету під назвою Середній Палець, це п'ята планета системи Міцара. Два колапсарних стрибки, десять місяців суб'єктивного часу. Середній Палець — це щось подібне Ковентрі для гетеросексуалів.

Це неважливо. Ми, я і ще п'ятеро «стариків», склали наші накопичення і купили у СООН крейсер. Ми використовуємо його як машину часу. Отже, я в субсвітловому човнику і чекаю тебе. Човник відлітає на п'ять світлових років від Середнього Пальця і повертається назад дуже швидко. За десять років я старію на місяць. Якщо ти повернешся в срок, мені буде всього двадцять вісім. Поспішай!

Мені ніхто не потрібен, крім тебе. І мені все одно, дев'яносто тобі років чи тридцять. Якщо я не зможу бути тобі дружиною, я буду твоєю доглядальницею. Мерігей»

— Бармен, вибачте, на хвилинку…

— Слухаю вас, майор.

— Ви знаєте таку назву — Середній Палець? Планета ще існує?

— Звичайно, куди ж вона дінеться? — Логічне запитання. — Дуже приємне місце. Планета-сад. Деякі вважають, що там нуднувато.

— А навіщо ти питаєш? — Поцікавився Чарлі. Я простягнув бармену свій порожній стакан.

— Я зрозумів, куди ми з тобою полетимо.

ЕПІЛОГ

«Нью Войс». Центрус. Середній Палець, 24б 11.02.3143

«Перша дитина в сім'ї ветеранів»

«… Минулої п'ятниці у Мерігей Поттер-Мандела народився первісток (хлопчик, вага 3,0 кг).

Вважається, що Мерігей — друга найстаріша жителька Середнього Пальця. Вона народилася в 1977 році. Вона пройшла майже крізь всю безкінчену війну і ще 261 рік чекала свого чоловіка, перебуваючи в субсвітловому човнику. Дитину, ім'я якій батьки ще не дали, допомагала приймати на дому друг сім'ї Поттерів-Мандели лікар Діана Алсевер-Мур».

Content

Холдеман Джо Безкінечна війна

Джо Холдеман БЕЗКІНЕЧНА ВІЙНА

ЧАСТИНА ПЕРША РЯДОВИЙ МАНДЕЛА (1997–2007 рр. н. е.)

ГЛАВА 1

ГЛАВА 2

ГЛАВА 3

ГЛАВА 4

ГЛАВА 5

ГЛАВА 6

ГЛАВА 7

ГЛАВА 8

ГЛАВА 9

ГЛАВА 10

ГЛАВА 11

ГЛАВА 12

ГЛАВА 13

ГЛАВА 14

ГЛАВА 15

ЧАСТИНА ДРУГА СЕРЖАНТ МАНДЕЛА (2007–2024)

ГЛАВА 1

ГЛАВА 2

ГЛАВА 3

ГЛАВА 4

ГЛАВА 5

ГЛАВА 6

ГЛАВА 7

ГЛАВА 8

ГЛАВА 9

ГЛАВА 10

ЧАСТИНА ТРЕТЯ ЛЕЙТЕНАНТ МАНДЕЛА (2024–2389 рр. н. е.)

ГЛАВА 1

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА МАЙОР МАНДЕЛА (2458–3143)

ГЛАВА 1

ГЛАВА 2

ГЛАВА 3

ГЛАВА 4

ГЛАВА 5

ГЛАВА 6

ГЛАВА 7

ГЛАВА 8

ЕПІЛОГ