Федоровський Євген

«Штурмфогель» без свастики

Євген Федоровський

«ШТУРМФОГЕЛЬ» БЕЗ СВАСТИКИ

Пригодницька повість

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклав з російської Микола Якубенко

Малював Б. Доль

Перекладено за виданням: Евгений Федоровский, «Штурмфогель» без свастики, «Детская литература», Москва, 1971.

ПРОЛОГ

Крем'янистою дорогою Кастілії йшла військова вантажна машина з німецькими льотчиками. Вони поверталися з Валенсії, де відбували короткочасну відпустку. Бадьорі, засмаглі, молоді, вони горлали «Любу пташку» й неохоче урвали пісню, коли побачили на дорозі молодика з піднятою рукою. Водій загальмував. У хлопця було типове обличчя мешканця півночі — білявий, ясноокий, з веснянками на тонкому, прямому носі. Він був одягнений у напіввійськовий френч, солдатські штани. За спиною теліпався ранець з рудої телячої шкіри, що їх носять баварські гірські стрільці.

Упізнавши співвітчизника, льотчики вхопили його за руки й легко втягли до себе в кузов. Виявилося, молодик їхав у ту ж частину до Мельдерса[1], куди прямували й льотчики.

Аеродром, що курів од спеки, був майже безлюдний. Винищувачі вилетіли на завдання. Солдати-марокканці з аеродромної охорони пекли на розжареному камінні просяні коржі й ліниво відганяли великих зелених мух. Трохи далі біля бочок з водою юрмилися техніки. Вони охолоджували воду, кидаючи в бочку покриті інеєм балони із стиснутим повітрям. Коли хто-небудь занурювався у воду, то відразу вискакував, наче ошпарений окропом.

Новачок підійшов до довгого, в зморшках механіка, який завзято розтирав рушником руді груди. Механікові було близько сорока років. Чимось він скидався на Жана Габена, який уже завойовував славу на екранах Європи.

Очевидно, новачок зацікавив механіка.

— Прийміть душ, вода холодна, як у Шпрее, — порадив він. — Ви одразу відчуєте себе ангелом.

Новачок заперечливо похитав головою.

— Ви до нас?

— Так. Направлений після школи Лілієнталя.

— О, туди не кожен міг потрапити! — Механік свиснув і прискіпливо оглянув молодика. — Я знав декого із школи Лілієнталя: всі синки багатих татусів, які з набитими гаманцями.

— Мої батьки загинули на пароплаві «Вітторіо», коли пливли до Америки.

— У двадцять восьмому?

— Ви чули про катастрофу?

— Аякже! Про це писали всі газети. Вони були комівояжери?

— Ні. Шукачі щастя.

Механік помовчав, думаючи про щось своє, а тоді глухувато мовив:

— Тоді багато хто щастя шукав… Механік простяг жилаву руку:

— Мене звуть Карл Гехорсман…

— Пауль Піхт.

— Ви були в Коссовські?

— Я тільки-но приїхав.

— Начальник таємної служби. Коли нема командира, заступає його. Он його намет…

Підійшовши до плямистого камуфльованого намету, молодик відкинув запону і виструнчився перед високим, середнього віку капітаном, у якого вздовж скроні до вилиці червонів глибокий рубець. Коссовські умлівав од спеки, його тонка бязева сорочка потемніла від поту.

Хлопець вийняв на розкладний столик свої документи й запитав:

— Очевидно, вас про мене повідомили?

Коссовські промовчав. Він довго розглядав документи і нарешті відхилився на спинку стільця, його зеленаві, глибоко посаджені очі вп'ялися в обличчя прибулого:

— Рекомендації у вас вагомі… Але чому вам закортіло потрапити саме до Іспанії?

— Хочеться дізнатись, на що я здатний, пане Коссовські.

— Розумію. А от, як ви в сімнадцять років навчилися літати на бойових літаках, не збагну.

— Коли у вас у кишені ані пфеніга, і вдома нікого не лишилося, і ви в якійсь дірі у Швеції…

— Там ви стали особистим механіком Удета?

— Так. Він і ввів мене до школи Лілієнталя.

— Чому ж ви не зосталися з Удетом?

— Хочу заробити офіцерське звання на фронті!

— Чудова відповідь, — сухувато промовив Коссовські.

Він знову втупився в документи. Покрутив у руках диплом про закінчення льотної школи. Він не звик довірятися першому враженню.

— Двадцять два роки… — задумливо промовив Коссовські і раптом різко опустив руку з дипломом на столик, аж той жалібно рипнув. — Ідіть. Я подумаю про ваше призначення.

Коссовські встав, пропустив новачка вперед і теж вийшов з намету. На аеродром поверталися винищувачі. Вони виткнулись із-за невисоких пагорбів. Ішли врозбрід. Двокрилі «хейнкелі», схожі на хрущів. Розганяючись на планеруванні, вони заходили на посадку й, приземляючись, робили «козла»[2].

— Пілоти виснажені боєм, — промовив новачок.

— Таке й вас чекає, — посміхнувся Коссовські.

— Дякую вам, пане Коссовські. Ні про що так не мрію, як побувати у справжньому ділі.

Один із винищувачів з мотором, що курів димом, косо промчав по аеродрому, збив крилом порожню бочку з-під бензину, розвернувся, завихрив пил і завмер. Техніки кинулися до літака. Пілот зсунув на лоба розбиті окуляри, розстебнув прив'язані ремені, спробував устати, але не зміг.

Гехорсман, розштовхавши інших, витяг його з кабіни:

— Знову ви лізли в самісіньке пекло!

— Червоні обскубли мене, мов гусака, — мляво промимрив пілот, стягуючи шолом з великої мокрої голови.

Натовп оточив його, та коли підійшов Коссовські, техніки розступилися.

— Що трапилося, Альберте? — запитав Коссовські.

— У червоних також з'явилися біплани. Ми спочатку думали, що то макаронники на своїх «фіатах», аж це були республіканці. Схаменулись, але пізно. Завдали вони нам прочухана. Насилу ноги винесли.

— Ви народилися в сорочці, — промовив новачок, розглядаючи пробоїни.

Льотчик оглянувся і раптом розставив руки:

— Пауль! Очам своїм не вірю! Звідки ти?

Новачок і пілот стиснули один одного в обіймах.

— Ви знайомі, Альберте? — здивувався Коссовські.

— Ще із Швеції, Зігфріде! — відповів льотчик радісно. — Діти рейху збираються докупи!..

Розділ перший

НАПЕРЕДОДНІ ЕРИ

В березні 1939 року було вирішено долю Іспанської Республіки. На Піренеях запанував Франко. Всі солідні люди роз'їхалися по курортах. Модним вважалося Середземне море. Про політику вже не говорили. Політика набридла. Фашисти? Герінг на яхті пливе по Рейну. Гейдріх фехтує в Антверпені. Гіммлер збирає астрологів… Світські люди. Тиша. Задуха. Республіканська Європа купалася, умлівала, утримувала рівновагу.

Але свастика напружувала щупальці. Фашизм кував ланцюги для глобуса. Готувалися до нових воєн фельдмаршали і фельдфебелі, фюрери і гаулейтери, банкіри, промисловці, інженери…

1

Сонячного й тихого дня 30 червня 1939 року над бетонною смугою випробного аеродрому в Ростоці промчав з незвичайним свистом маленький літачок. Він тільки злетів і відразу ж пішов на посадку. Свист неначе захлинувся. Закінчилося пальне.

З тісної кабіни виліз льотчик, зірвав з голови шолом і вдарив ним по фюзеляжу.

— Я живий! — закричав він технікам і механікам, які підбігали до нього.

Одразу ж по польовому телефону набрали номер головного конструктора. Хейнкель схопив трубку:

— Ну як, Варзіц?

— Я радий повідомити вас, докторе, що ваш «сто сімдесят шостий» уперше в світі здійснив ракетний політ!

— Як ви себе почуваєте?

— Я живий, живий!

— Скільки ви протрималися, Варзіц?

— П'ятдесят секунд.

— Я негайно повідомляю в Берлін, Варзіц. Приготуйте літак на другу годину.

Хейнкель швидко зв'язався з відділом озброєння міністерства авіації і попрохав з'єднати його з генерал-директором люфтвафе[3], давнім своїм другом Ернстом Удетом.

— Дорогий генерале! — вигукнув він, почувши в трубці буркотливий голос Удета. — Я підняв свій «сто сімдесят шостий» у повітря! Дуже прошу вас сьогодні ж подивитися на нього в небі.

— Навіщо поспішати, докторе? — запитав Удет незадоволено, але тут славетний пілот, очевидно, збагнув нетерпіння Хейнкеля і, помовчавши хвилину, кинув: — Гаразд. Чекайте.

Пополудні Варзіц ще раз підняв свій маленький літачок. Машина з короткими, неначе зрізаними крилами, на маленьких, як у дитячій колясці, шасі заревла так оглушливо, що механіки заткнули вуха. Вогнедишною ракетою Хе-176 промчав по аеродрому й злетів угору.

Ернст Хейнкель, власник і головний конструктор всесвітньовідомої фірми «Ернст Хейнкель АГ», не міг приховати свого тріумфу, його реактивне дитя — перше в Німеччині — побачило нарешті небо. Він був такий переповнений відчуттям удачі, що не помітив настрою Ернста Удета.

Удет, суплячись, слухав Хейнкеля й позіхав. Прославлений ас першої світової війни поважав доктора й звичайно довгенько розмовляв з ним про різні авіаційні проблеми. Та цього разу він, який відає новим озброєнням люфтвафе і тримає найтісніші зв'язки з авіадромисловцями, не хотів зрозуміти Хейнкеля, що розхвастався цим маленьким страшенно галасливим стрибунцем.

Було спекотливо й душно. Удет знемагав. На міцних куцих ногах він пройшовся смугою й оглянувся на Хейнкеля. Але Хейнкель, поблискуючи єдиним оком, милувався польотом свого літака. Свого. А Удет відповідав перед Герінгом за оснащення всього військово-повітряного флоту, і для нього одного рейхсмаршал придумав і форму, і рідкісний чин — генерал-директор люфтвафе.

І Удет не міг, як Ернст Хейнкель, захоплюватися цим крихітним недоноском, хай і з реактивним двигуном.

— І це все? — запитав він, коли літачок промчав повз них, відчайдушно гальмуючи.

Хейнкель із подивом утупився в Удета. Його великий ніс почервонів, засіпалась повіка сліпого ока.

— Далебі, докторе, ви справжній ентузіаст. — Удет поклав руку на плече конструктора. — Але, боюсь, мене ці стрибки — ви не ображайтесь, якщо я назву їх жаб'ячими, — не захопили. Втім, поздоровте Варзіца. Він — хоробра людина.

— Хіба ви не хочете поздоровити його особисто?.. Він був би щасливий, — промимрив Хейнкель.

— Даруйте, докторе. Я надто довго чекав, коли ж нарешті ваше жабенятко відірветься від землі. Я поспішаю. До побачення.

Хейнкель невміло підкинув руку в нацистському привітанні, як скривджене дитя, подивився вслід квадратній генеральській спині, рвучко повернувся і, підштовхуваний сухим гарячим вітром гвинтів, що вже запрацювали, по-старечому задріботів до Варзіца, який чекав оддалік.

— Ці люди не помітять навіть божественного перста історії, — промовив він, і Варзіц розцінив цю фразу, як вибачення, що вирвалося мимоволі.

І хоч Хейнкель міг не вибачатися перед власним льотчиком-випробувачем цією завчасно придуманою фразою, він таки виправдовувався, що не зміг пояснити Удетові неймовірності того, що відбулося.

— І все ж сьогодні великий день, докторе, — сказав Варзіц.

Льотчик був схвильований несподіваним довір'ям Хейнкеля. Цей спалах відвертості означав для нього більше, ніж сама участь у вирішальному випробуванні реактивного літака. Він заступив собою і напруження страшного п'ятдесятисекундного польоту, і фантастичність перспектив, що відкрилися йому там, угорі.

Але Хейнкель уже збагнув, що, роздратований, сказав недоладну, очевидно, небезпечну фразу.

— Я впевнений, Варзіц, ВІН зрозуміє нас, — набундючившись, промовив Хейнкель, — і ВІН оцінить наші зусилля. Отож будемо працювати далі.

Хейнкель, хоча був уже старий, не втратив енергії. Не раз життя ставило його у відчайдушні ситуації, але милостива доля рятувала від банкрутства, як це трапилося в страшну інфляцію після першої світової війни та в кризу тридцятих років. Першого разу Хейнкеля виручив багатий шанувальник авіації, другого — радянське замовлення на винайдені ним катапульти й летючі човни.

Три роки тому конструктор створив двомоторний «Хейнкель-111». Машина стала основним бомбардувальником люфтвафе, виправдала себе в Іспанії. Але тут старезного конструктора захопила робота над реактивним винищувачем. Він зробив дві моделі — Хе-176 і Хе-178. Першого винищувача — «Хейнкель-176» — він і демонстрував генерал-директорові Удету.

Однак генерал сьогодні не зрозумів Хейнкеля.

— То що ж, ми ще подивимося, хто кого, — погрозив Хейнкель генеральському літакові, що зникав у спекотливій імлі червневого дня.

У цей час Удет, не заглянувши, як звичайно, до пілотської «Зібеля», пройшов у задній відсік, обладнаний під «похідний бар».

— Хай штурвал бере другий, а ти приготуй мені бренді, — сказав він шеф-пілотові Паулю Піхту.

Крижане бренді повернуло генералові втрачену бадьорість. Роздратування вщухло. До того ж літак злетів, а в повітрі Удет завжди почував себе краще.

— Ти бачив цю жабу, Паулю?

— Бачив, пане генерале, — відповів ад'ютант.

— Недоносок без пропелера. Безглузда робота. Ще бренді, Паулю!

Попестивши замилуваним поглядом п'ятиярусну батарею пляшок, найповнішу, як стверджували знавці, колекцію бренді в світі, Удет знову з тужливою гіркотою подумав: ніколи, ні, ніколи не скуштувати йому сповна всієї міцності напою, вміщеного в цих пляшках. Відтоді як він перестав літати, сп'яніння приходило до нього тьмяним, земним.

Удет глянув на ад'ютанта. Той зосереджено готував нову суміш із бренді та лимонного соку.

Прямому, інколи навіть грубуватому генералові був до вподоби цей молодик — розумний, кмітливий, відданий. З ним Удета звела доля в Швеції. Піхт хотів здобути офіцерський чин у бою, й Удетові довелося пристати на його прохання — послати в Іспанію, хоча срібні погони ад'ютантові Удета були забезпечені й без цього ризику. Та Удет сам був такий відчайдушний і не любив протегування. Певна річ, Піхта випробовували в різних установах, Піхта перевіряли. Генерал-полковникові, згодом генерал-директорові люфтвафе, заступникові самого Герінга, годився шеф-пілот і ад'ютант з вищим чином і становищем, але Удет умів цінувати і хоробрість, і відданість, і ту особливу любов до авіації, яка зріднила їх обох — старого й молодого.

— А ти що скажеш, Паулю? — запитав Удет, беручи від Піхта нову склянку.

— Що вас цікавить, пане генерале?

— Кинь ти цей офіційний тон, чинуша нещасний! «Пане генерале, пане генерале»! А що в генерала на душі, ти знаєш, пане ад'ютанте? Мовчиш! А ти ж мене пам'ятаєш іншим, Паулю. Ти пам'ятаєш, як обіймав мене Ліндберг? Ти бачив, як наприндився цей старий на' пуга Хейнкель, коли я сів в Італії, встановивши новий світовий рекорд на його безглуздій машині! Адже це було торік, Паулю! Торік!

Так, торік Хейнкель побудував новий винищувач Хе-100. Це була аеродинамічна й маневрова машина. Швидкістю вона перевершувала знаменитий «Месершміт 109». Хейнкель розрахував машину на двигун з водяним охолодженням, але відмовився од радіаторів нормального типу. Охолоджуюча рідина проходила через складну систему пристроїв, розміщених у подвійній обшивці крил. Удет промчав на Хе-100 з небаченою швидкістю, але відразу після польоту висловив конструкторові свою думку з усією одвертістю: «Ця примхлива білоручка на фронті літати не буде. Якщо послабнуть одна-дві заклепки в крилах чи, не дай боже, куля прониже крило, — то рідина випарується і двигун вийде з ладу. Літак буде приречений». Відтоді між Удетом і Хейнкелем, як мовиться, — пробігла чорна кішка.

Слухаючи хвалькуваті скарги Удета, Пауль Піхт подумав про те, що зовсім не потрібно особливої проникливості, аби розгледіти збентежену душу генерал-директора.

Для багатьох колег Удета його несподіване піднесення здавалося незбагненною примхою Герінга. Не піддався ж справді «Залізний Герман» сентиментальним почуттям до однокашника ще з першої світової війни по ескадрильї Ріхтгофена? Ділові якості? Але Удет аж ніяк не скидається на диригента величезного авіапромислового оркестру, покликаного прославити могутній військово-повітряний флот Німеччини.

Ні, не Удет потрібен був Герінгові. Тільки його ім'я, ім'я національного героя Німеччини, всесвітньовідомого повітряного аса. Удет — гарна реклама для німецької авіації. Удет — зручний, перевірений посередник між новим керівництвом люфтвафе та авіапромисловими. Удет, нарешті, слухняний виконавець волі й задумів Герінга. «Залізний Герман» не погребував використати його і як «противагу» хитрому, пронозливому, інколи занадто енергійному Мільху — другому своєму заступникові, генерал-інспекторові люфтвафе.

Удет, ясна річ, уже усвідомив і покірно прийняв уготовану йому роль. Відмовитись од неї він міг, лише зізнавшись у зраді нацизму. Та, як уявлялося Піхту, його начальник не дуже страждав від ілюзорності нинішньої своєї влади, його лютила втрата своєї колишньої артистичної влади над натовпом. «Акробат повітря» не звик, щоб боялися його, він звик, щоб боялися за нього. Він панував над людьми, породжуючи в них острах за себе, царював, хизуючись безстрашністю, поблажливо ставлячись до філістерського обожнення. Категоричний наказ Герінга, що забороняв йому самому випробовувати нові моделі й брати участь у спортивних польотах, заскочив Удета зненацька. Він майже фізично відчув, як йому обсмалили крила.

Удет пригадав добродушне сяяння на широкому обличчі Герінга. Руки товстуна були зчеплені на череві, а великі пальці, мов кулемети, наставлені вперед.

«Я нічого не тямлю у виробництві великих літаків, Германе, — сказав Удет. — Це справа не для мене. Краще відмовитися зараз…»

Великі пальці вистрілили. Герінг устав, його щоки докірливо роздулися.

«Не біда, Ернсте. Покладись на людей. Нам потрібні твої ідеї. Це головне!..»

— Люди, ідеї… — пробуркотів Удет, згадавши цей епізод, і раптом пильно, неначе вперше, подивився на свого ад'ютанта. — Про що ти думаєш, Паулю?

— Про Стокгольм, пане генерале, про ваші гастролі…

… Стокгольм наприкінці двадцятих років був європейським ярмарком, європейським перехрестям. Сюди з'їжджалися з голодної Європи злі, винахідливі й азартні молодики. Юний Пауль Піхт стояв у натовпі, високо задерши голову. А в небі носився, кружляв, перевертався білий літачок. Ось він мчав до землі. Натовп злякано охав, інстинктивно відступав назад.

Літак розвертався так низько, що крилом торкався трави. На траві лежала жіноча хустка. Гачок на кінці крила чіпляв червоний шовк і ніс його у височінь. І ось уже підхоплений вітром шовк опускався до натовпу з піднебесся. Тисячі рук тягнулися до хустки. Тисячі горлянок волали: «Удет, Удет!..»

— У Стокгольмі я зрозумів, що повинен літати, — задумливо промовив Піхт.

— Так, Стокгольм… — задоволено посміхнувся Удет. — Приголомшливий успіх. Я був чудовим льотчиком, Паулю!

— Німеччина вами пишається, пане генерале.

— Німеччина не дає мені літати!

— Ви повинні цінувати турботу рейхсмаршала…

— Так, так, Паулю, я був щиро зворушений. Герман проявив справжні братерські почуття…

— Ви потрібні рейху, генерале. Ваш досвід…

— Мій досвід? — вибухнув Удет. — Яка користь із мого досвіду, коли я не можу взяти до рук штурвал? Ти бачив цього хлопчака Варзіца, Паулю? Зелений боягузливий шмаркач! Він виліз із кабіни білий, як миша в млині. Але як він дивився на мене! Як на інваліда, Паулю, як на послідущого жалюгідного інваліда! Налий мені подвійну!

Розливаючи бренді, Піхт мимоволі уявив собі елегантного, широкоплечого Удета, який вилазить із «Хейн-келя-176». Так, якби сьогодні на місці Варзіца був Удет, ситуація на аеродромі була б інша. «Король швидкості» відразу оцінив би дивовижні можливості реактивного двигуна. А тепер генерал побачив у витівці Хейнкеля лише брутальне зазіхання на ті устої повітроплавання, що їх освятив сам Удет.

— А як тобі сподобалася ця стрибаюча жаба, ця шкаралупа з крильцями, га, Паулю? Доктор носиться з нею, неначе й справді зніс золоте яйце.

— Ви хочете почути мою неофіційну думку, пане генерале?

— Я хочу знати твою думку, Паулю, і йди ти ще раз к чорту зі своєю офіційністю!

— Я дуже поважаю заслуги доктора Хейнкеля перед німецькою авіацією, але вважаю, що в даному випадку йому зрадило почуття відповідальності перед німецьким народом. «Хейнкель-176» — машина несерйозна. Мені не хотілося б так думати, мій генерале, але, видно, в доктора рильце в пушку, коли він удався до штукарства. Його справа — бомбардувальники.

— Так, твоя правда, Паулю. Герінг невтомно мені твердить: бомбардувальники, бомбардувальники. Але я вже казав Германові: моя справа — винищувачі. Швидкість, швидкість, швидкість! Таж у Хейнкеля були досить пристойні винищувачі. В нього завжди не клеїлося з шасі, зате яка рама! І в цій новій машині щось є, Паулю, щось у ній є!

— Новий двигун. Реактивна тяга. Але це поки що лише ідея, позбавлена будь-якого практичного застосування. П'ятдесят секунд у польоті нікого не переконають.

— Дякую, Паулю. Ти маєш слушність. Завтра ж подзвоню Хейнкелю й накладу заборону на подальші роботи над цим вилупком.

— Не кваптеся, мій генерале. Реактивний двигун — безумовна новина в авіації. Хай поки що безкорисна. Та чи варто вам брати на себе незавидну роль ворога технічного прогресу? При вашій посаді це вам не личить. А що, як показати машину фюрерові? Вона розважить його. Наш фюрер дуже полюбляє усілякі технічні курйози. Ну, і коли старий Хейнкель доведе корисність свого дитяти в майбутній війні…

— Ти молодчина, Паулю! Повідом Хейнкеля, щоб він приволік свою жабу в Рехлін. А тепер допоможи мені встати. Скоро Берлін. Я хочу сам посадити «Зібель»…

2

З липня 1939 року на імперський випробний полігону Рехліні прибув Гітлер. Його супроводжували Герінг, Кейтель, Йодль, Мільх, Удет, начальник штабу люфтвафе Йошоннек та командир загону випробувачів Франке. Гітлер скинув легкий плащ на руки ад'ютанта Енгеля й залишився в коричневому френчі, чорній краватці й чорних штанах — традиційному костюмі члена нацистської партії.

З ангара техніки вивели маленький літачок. Усю носову частину фюзеляжу було засклено, і крізь плексиглас виднілася ручка керування, малесеньке сидіння для пілота, сектор керування двигуном.

Удет штовхнув шасі носком чобота — літачок помітно похитнувся.

— Мій фюрере, три дні тому я спостерігав Хе-176 у польоті, — квапливо заговорив він, подумавши, що цим жестом висловив своє ставлення до новинки, яка може раптом і сподобатися Гітлерові. — Проектувати її почав шановний доктор Хейнкель два роки тому. Всередині фюзеляжу встановлено рідинно-реактивний двигун, що працює на метанолі з перекисом водню…

Гітлер із сумнівом поторкав крила:

— Який розмах?

— П'ять метрів.

— Діаметр фюзеляжу?

— Максимальний — вісімдесят сантиметрів.

— Як же вміщується льотчик?

— Йому в кабіні цілком зручно, — викотився вперед Хейнкельі махнув Варзіцу.

Льотчик, відкинувши ковпак, ускочив у кабіну. Ця кабіна на випадок аварії скидалась, і Варзіц непомітно ковзнув поглядом у бік рятівного важеля.

По аеродрому пролунав свист запущеного двигуна. З хвоста малюка шугнуло довге біле полум'я. Літак помчав по бетонці. В небі льотчик розвернувся й пролетів над аеродромом.

Герінг і Удет скоса глянули на Гітлера, намагаючись угадати, яке враження справив політ на фюрера. Але Гітлер, звично перебираючи пальцями на відлозі френча, лишався спокійний.

Скоро запас палива й окиснювача вичерпався. Літак зупинився посеред аеродрому, і його відбуксували до ангара. Варзіц відрапортував про закінчення польоту.

— Скільки ви заплатите льотчикові за це випробування? — запитав Гітлер у Хейнкеля.

— За вищою ставкою, мій фюрере.

— Поздоровляю, обер-лейтенанте, — сказав Гітлер.

— Я гадаю, вам належить поздоровити пілота з чином капітана, — промовив Мільх.

Гітлер потиснув Варзіцу руку:

— Ну, що ви думаєте про цю штуку, капітане?

— Я переконаний, що через рік чи два тільки небагато військових літаків матимуть гвинти й мотори внутрішнього згоряння, — гаряче відповів Варзіц.

Гітлер зморщився. Він не любив пророкувань. Пророкувати, передбачати — привілегія фюрера. Він повернувся до Удета:

— Видайте капітанові Варзіцу двадцять тисяч марок із спеціального фонду. А тепер послухаємо Хейнкеля. Чому ви відмовились од пропелера?

— Історія авіації — історія боротьби за швидкість, — заторохтів Хейнкель. — Швидкість поршневих літаків почала згасати. З мотора вже нічого не можна витиснути, а в реактивного літака невичерпний запас швидкості, за ним майбутнє.

— Поясніть!

— Ворог швидкості — опір повітря. Щоб цей опір перемогти, треба збільшити могутність моторів, отже, вагу самих моторів, баків з пальним, фюзеляжу…

— Треба підняти літак вище, в розріджений простір, — зауважив Гітлер.

На диво, розмова не зацікавила Гітлера.

— В інших країнах роблять реактивні літаки?

— Поки що ні, але, наскільки мені відомо, над створенням реактивних двигунів працюють Уіттл і Гріффіт в Англії. Ледок — у Франції, Цандер, Победоносцев, Люлька, Меркулов — у Росії… До речі, саме Росія, очевидно, просунулася в цій галузі особливо далеко…

Але щось заважало Гітлерові ставитися серйозно до «дитячої коляски».

— Здається, ви були удостоєні торік Національного призу за мистецтво й науку?

— Так, мій фюрере.

— Разом з Мессершміттом, — підказав Удет. Гітлер простягнув Хейнкелю руку:

— Дякую, докторе. Вашу машину ми поставимо в Музей авіації[4].

3

Рано-вранці 28 серпня, вийшовши на чергування, Піхт застав у приймальні генерал-директора постійного представника фірми «Ернст Хейнкель АГ» в Берліні Пфістермайстера.

— А я саме вас чекаю, пане Піхт. І новина, котру я хочу повідомити, повинна вас порадувати, — зарокотів Пфістермайстер, полишаючи в спокої золотий ланцюжок пенсне, котрим грався хвилину тому, і виструнчуючись перед ад'ютантом Удета.

— Вельми вдячний. Чим можу служити?

— Ви, звичайно, знаєте, що наша фірма зараз випробовує нову модель — Хе-178 з турбореактивним двигуном. Так от, учора Варзіц на цій машині протримався в повітрі цілих сім хвилин! Тепер уже ніхто не може сумніватися в тому, що доктор Хейнкель відкрив нову еру в літакобудуванні. Здійснив, так би мовити, стрибок у нову якість.

— З цього приводу я б хотів дізнатися про думку Мессершмітта.

— Ви відомий жартівник, пане Піхт, — дозволив собі засміятися Пфістермайстер, намагаючись перейти на менш офіційний тон. — Але погодьтеся, ця справа — не жарт.

— Так, тут можна урвати солідне замовлення.

— Не «урвати», пане Піхт! Коли ж міністерство навчиться до пуття розпоряджатися кредитами?!

— Сподіваюся, генерал-директора вже повідомлено про вчорашню сенсацію? — запитав Пауль.

— Доктор дзвонив йому, але з Берліном дали зв'язок тільки пізно вночі, тож доктор боїться, що генерал-директор спросоння міг не збагнути справжнього значення події.

— Оцього нічного дзвінка генерал і не подарує реактивній авіації…

— Послухайте, пане Піхт, — довірливо стишуючи голос, мовив Пфістермайстер, — пан доктор уповноважив мене вручити вам цього конверта. Не дивуйтеся. Це премія, котру заслужили вчора ентузіасти реактивної тяги.

— Боюсь, мої заслуги в цій галузі дуже скромні. І потім, дорогий Пфістермайстер, я ж не відаю замовленнями. Я навіть не даю порад з цього приводу.

— І все ж, Паулю, ви могли б принести цілком неоціненну користь цьому великому починанню.

— А саме?..

— Ви краще за мене знаєте, що, прочувши про успіхи нашої фірми, й інші конструктори спробують скористатися з новаторських ідей доктора Хейнкеля. Їхні зусилля, малоцінні з точки зору технічної й наукової, створять, проте, непотрібну, я б сказав, шкідливу для нашої імперії обстановку конкурентної боротьби, утруднять обмін цінною інформацією. Інтереси нації вимагають концентрованих зусиль для швидкого створення серійного реактивного винищувача. Це завдання до снаги тільки нашій фірмі. Докази очевидні.

Пфістермайстер, захопившись, простягнув був руку до столу по конверта — наочне свідчення успіхів фірми «Ернст Хейнкель АГ», але конверта на столі вже не було.

— Можете нічого більше не казати, мій шановний Пфістермайстер. Я вмію цінувати довір'я, хоч і не вважаю себе людиною довірливою. Переконаний, що й ви знаєте справжню ціну довір'я. Я обміркую вашу пропозицію. Інтереси окремих підприємців, безумовно, вступають у даному випадку у конфлікт з інтересами нації… І закон лишається законом.

— Сподіваюся, ваші міркування не зашкодять інтересам нації, — посміхнувся Пфістермайстер. — Пан доктор збирається приїхати в Берлін, і я сподіваюсь бачити вас серед його гостей.

— Прошу висловити мою вдячність докторові Хейн-келю, — мовив Піхт, проводжаючи Пфістермайстера до виходу.

Залишившись на самоті, Піхт задумався над почутою новиною, але пронизливий телефонний дзвінок перервав його роздуми. Міжміська станція повідомила, що зв'язок з Аугсбургом установлено й замовлена розмова може відбутися через дві хвилини.

4

— Пане директоре, вас викликає Берлін.

Мессершмітт підняв важку чорну трубку, поворушив язиком. Так робить спринтер, розминаючись перед стартом.

— Мессершмітт слухає… Я це передчував. Ось як! Сім хвилин? Розумію… Цілком офіційно? Радий. Чекаю… Ціню… До побачення.

Мессершмітт поклав трубку, легко (окрилено, записав би його секретар) підвівся з крісла, підійшов до величезної, на всю стіну, вітрини. За прозорим, ані пилинки, склом вишикувалися, мов на параді, призи — масивні литі кубки з німецьких ярмарків, елегантні паризькі статуетки, фарфорові, з позолотою вази італійських та швейцарських мерій, шкіряні тиснені бювари — свідоцтва про рекорди. «Все життя на долоні», — задоволено подумав Мессершмітт, походжаючи уздовж вітрини.

Він узяв до рук останній, найцінніший, відібраний у Хейнкеля кубок: за світовий рекорд швидкості — 755 кілометрів за годину. Рекорд, установлений на його кращій моделі Ме-109Е — якихось чотири місяці тому.

«І все це тільки прелюдія, красива прелюдія, не більше, — подумав Мессершмітт. — Справжня авіація лише народжується. І перше слово скажу я».

Він подзвонив секретареві й попросив негайно викликати професора Зандлера.

Віллі Мессершмітт намагався здаватися похмурим. Розмовляючи, він дивився на співбесідника спідлоба. Майже двометрового зросту, худорлявий, головатий, тонкогубий, з вугластими вилицями, він викликав мимовільну боязнь у своїх службовців.

Побачивши в 1910 році перший аероплан Блеріо, він, хлопчисько, поклявся, коли виросте, робити такі Ж літаки. Бувши студентом, Мессершмітт канючив гроші в багатьох фабрикантів, винаходив, учився, зазнавав невдач, інколи голодував, але йшов напролом. Майстерня, заводик, завод, концерн… «Мати Німеччино, в відблисках сталі ми на твій захист лавинами стали. Голосом сурм до синів загрими, вмерти за тебе бажаємо ми…» Тепер тисячі пілотів з цією піснею летять у небо на його, Мессершмітта, літаках.

Чотири роки тому зійшов з конвейєра «Месершміт-109» — найудаліший винищувач з усіх, побудованих раніше. На ньому стояв мотор Юнкерса «Юмо-210» потужністю 610 кінських сил. Але повітряні бої в Іспанії примусили конструктора поліпшити машину. Потрібна була швидкість — Мессершмітт установив двигун «Даймлер-Бенц» потужністю 1100 кінських сил, замінивши малокаліберний кулемет автоматичною гарматою.

Та коли в пікіруванні «Месершміт-109Е» попав у флатер[5], конструктор уперше зрозумів, що поршневий літак вичерпав себе: дальший прогрес був неможливий. Становище міг порятувати реактивний літак.

Тоді Мессершмітт переманив від Хейнкеля професора Зандлера — фахівця з реактивної техніки й аеродинаміки крила. В своїй фірмі він організував спеціальний відділ і призначив для нього випробний аеродром у Лехфельді, недалеко від Аугсбурга.

Тепер він чекав, коли звідти приїде Зандлер, конструктор і начальник цього відділу.

Професор Зандлер увійшов до кабінету з неприродно витягнутим обличчям. Відчувалося, що перед дверима він не без зусиль прибрав виразу байдужої зацікавленості. Звичайно сутулий, зараз професор намагався триматися прямо.

«Боїться, — вирішив Мессершмітт, — боїться, тому й бундючиться. А чого боїться?»

— Послухайте, професоре, — почав Мессершмітт, не сідаючи і не пропонуючи сісти Зандлерові, — щось ви давно не приходили до мене з новими ідеями. Втомилися? Чи не вірите в проект?

— Пане директоре…

— Ви не впевнені в ідеї чи в можливості її економного втілення? Чи вас гнітить відсутність офіційної підтримки?

— Пане директоре…

— Чи ви боїтеся, що вас випередять?.. Нас випередили, Зандлер. Випередили на рік, а може, й на два. Вчора, Зандлер, ваш давній приятель доктор Хейнкель добився свого, його новий винищувач — реактивний винищувач, Зандлер, — протримався в повітрі цілих сім хвилин!

— Ви жартуєте, пане директоре. Цього не може бути!

— Чому ж, Зандлер? Хіба Хейнкель не обіцяв зачекати, поки ви розкачаєтесь?

— Пане директоре, я переконаний…

— Ну от що, Зандлер. Машина, яку випробовує Хейнкель, не викликала захоплення в Берліні. Це просто стрибунець. Стриб-скік. Стриб-скік. Стрибунець, Зандлер. Але це стрибунець із реактивним двигуном. Ось як, пане професоре.

— Отже, перше слово вже сказано?

— Це не слово, Зандлер. Це шепіт, його поки що ніхто не почув. Хейнкель, як завжди, поспішив, йому доведеться згорнути цю справу. Замовлення він не дістане. — Мессершмітт дозволив собі посміхнутися. — Мені щойно подзвонили з Берліна, Йоганне. Нам пропонують форсувати розробку проекту реактивного літака. Але поки ми не виліземо з пелюшок — ніяких субсидій! На наш ризик. Завтра, Йоганне, ви подасте мені ваш — я підкреслюю: ваш, а не фінансового директора, — проект кошторису.

— Добре, я подам вам кошторис.

— Ідіть, Йоганне. Ні, стривайте. Ви розумієте, звичайно, що до початку льотних випробувань про характер проекту ніхто не повинен знати. Я повторюю: ніхто, крім інженерів вашого бюро.

— Я гадаю, що пан Вальтер Зейц за обов'язком служби…

— Пане Зандлер, щось я не пригадую наказу про переведення Зейца до- вашого конструкторського бюро.

— Чи повинен я розуміти Це…

— Ви повинні поспішати, професоре. За нами женеться Історія!

— Я вільний? — запитав Зандлер.

— До побачення. А втім, як ми назвемо свій літак?

— Про це ще рано думати…

— Ні. Ми придумаємо йому ім'я зараз. — Мессершмітт відміряв кілька сягнистих кроків. — Придумав! Ми назвемо його «Штурмфогель»! «Альбатрос»! «Буревісник»! «Буря-птах»!..

Дивлячись у спину Зандлерові, коли той пішов, Мессершмітт дуже виразно уявив собі, як десятки конструкторів із різних країн гарячково, наввипередки, розробляють ідею застосування реактивної тяги для літаків… Десятки конструкторів… І росіяни в тому числі… Росіяни!

5

31 серпня 1939 року Хейнкель приїхав у Берлін і запросив Удета пообідати в ресторані «Хорхер». «За давньою дружбою», — сказав Хейнкель.

Удет не спромігся відмовитись. Він прийшов до ресторану збуджений, запальний і пив, як і колись, не п'яніючи. Азартно, гучно згадував хвилюючі моменти колишніх польотів.

Хейнкель мляво підтакував. Він чекав, коли генерал заговорить про його реактивні винищувачі. Але Удет уперто звертав із сьогоднішнього дня в осяйне минуле.

Обід затягувався.

Уже далеко за північ Хейнкель, бачачи, що генерал починає повторюватися, сказав:

— Генерале, бачить бог, як я люблю вас. І люблячи і знаючи вас, я не можу збагнути, чим же не сподобалися вам мої «сто сімдесят шостий і восьмий»?

— Докторе, ви назвали мене генералом, і я вам відповім як генерал. Те, що ваші «сто сімдесят шостий і восьмий» не вміють літати, не має ваги: прийде час — навчаться, вірю. Але вони не вміють стріляти. І не навчаться.

— Дайте час. Навчимо й стріляти. — Хейнкель відчув, як лють клубком підкотила до горла. «Яке дивовижне недоумство! І ця людина керує озброєнням країни!»

— У це не вірю. Але, припустімо, вони стрілятимуть. Коли? В кого?

— Я випущу їх у серію через два роки!

— Фантастика, докторе! Я повторюю: нам потрібні тільки ті літаки, які зможуть сьогодні взяти участь у воєнних діях. — Удет із задоволенням стежив, як випещене обличчя Хейнкеля бралося плямами.

— Реактивні винищувачі змінять весь хід повітряних боїв. З такими літаками Німеччина виграє війну в будь-якого противника.

— Німеччина виграє війну в будь-якого противника й без ваших рідкісних чудо-винищувачів. Але, докторе, не без допомоги ваших прекрасних бомбардувальників. Масований бомбовий удар стане нашим головним козирем у цій війні.

— Ви мені лестите, генерале. Але ви недооцінюєте швидкості технічного прогресу. Ви не вірите в конструкторів. Ще невідомо, які сюрпризи вони піднесуть до початку цієї війни.

— Сюрпризів більше не буде, докторе. Дозвольте звірити наші годинники. На моєму — три години три хвилини… Так от, ц я війна почнеться рівно за дванадцять хвилин! — Удет переможно засміявся. Нахилившись до Хейнкеля, він прошепотів: — Нарешті поляки напали на нас! Ми змушені захищатися! Вип'ємо за перемогу в цій війні, докторе!

— Це буде велика війна, генерале.

— Швидка війна, докторе!

Розділ другий

АСИ ПОЧИНАЮТЬ ВІЙНУ

Доходило кінця спекотливе літо. Настав перший місяць осені. В другій половині серпня,1939 року Гітлер скликав до себе в Оберзальцберг вищих командирів вермахту, люфтвафе та військово-морського флоту. Фюрер заявив про свій намір здійснити операцію «Вейс». Хтось обережно натякнув, що напад на Польщу не підготовлено з дипломатичної точки зору.

— Дурниці! Я дам пропагандистський привід до війни. Переможця не питають, правду він сказав чи ні… Важливо не право, а перемога. Керівники Заходу — черви. Я бачив їх у Мюнхені. — Гітлер обвів усіх присутніх пронизливим поглядом своїх сірих з червонястими прожилками очей. — Наша сила — в рухливості й жорстокості. Чінгісхан цілком свідомо, з легким серцем погнав на смерть мільйони дітей і жінок. Однак історія бачить у ньому лише великого засновника держави. Мені байдуже, що каже про мене струхлявіла західна цивілізація. Я віддав наказ — і розстріляю кожного, хто скаже лише слово критики… Польщу буде обезлюднено й заселено німцями. А надалі, панове, з Росією станеться те ж саме, що я вчиню з Польщею… Отже, вперед на ворога! Зустріч відсвяткуємо у Варшаві!

Через дев'ять днів переодягнені в польську форму карні злочинці на чолі з есесівцем Отто Скорценні напали на німецьку радіостанцію в прикордонному німецькому місті Глейвіці.

1

Пізно ввечері капітан Альберт Вайдеман, командир 7-го авіазагону 4-го повітряного флоту люфтвафе, одержав таємний пакет. Сонно мружачись, він відкрив конверта, хвилину сидів мовчки і раптом ляснув щосили долонею по коліну:

— Почалось! — Він схопив телефонну трубку: — Всіх командирів загонів, інженерів і пілотів — до штурманської! Негайно!..

Вайдеман швидко натягнув штани й куртку.

— Друзі! — урочисто почав він, заходячи до штурманської кімнати і зупиняючись перед льотчиками, які застигли в привітанні. — Поряд з нами Польща. Завтра вранці Німеччина починає війну. Перший повітряний флот Кессельрінга з Померанії й Пруссії і наш, четвертий, здійснять масований наліт. Тисяча п'ятсот машин здіймуться в повітря. Мета — захопити панівне становище у повітрі, атакувати заводи, залізничні станції, розігнати кавалерію. Мостів не знищувати. Вони пригодяться нашим танкам. Наша група діє як штурмова у напрямках — Ченстохов, Петроков, Радом. Технікам підготувати машини до третьої нуль-нуль.

Круто повернувшись, він вийшов із штурманської.

Залишалося дві години на відпочинок. Не роздягаючись, він ліг, заплющив, очі. Рівними поштовхами стукало серце. Голова працювала чітко. По освітленій аеродромними вогнями стелі ковзали тіні, неначе рухалися стрілки на дошці приладів.

Здалеку долинув мелодійний бій. Годинник на ратуші Намслау дванадцятьма ударами повідомив про початок вересня, першого дня осені, першого дня другої світової війни…

За чверть до четвертої авіагрупа Вайдемана злетіла й розвернулася на схід.

Над самою землею Вайдеман вивів літак із піке. На рівному житньому полі валялися трупи коней та вершників. Один кінь, ошалівши від страху, мчав по стерні, збиваючи снопи. Біля його копит, зачепившись ногою за стремено, теліпався легіонер. Вайдеман набрав висоту. В цю мить він побачив, як назустріч коневі, димлячи сивими вихлопами, мчали танки з білими хрестами на бортах. Танкісти, висунувшись із люків, стріляли з парабелумів по коню.

Під Ченстоховом група напала на польський аеродром. У березовому гаю біліли цистерни з пальним, а біля довгих ангарів і цегляних майстерень рядами стояли літаки. Зверху добре було видно, як техніки стягували з моторів чохли; коноводи запрягали коней в брички-бензозаправники; зенітники, ще не прочумавшись од сну, бігли до кулеметів.

Через хвилину аеродром зник у диму й вогні. Винищувачі трійками спадали з неба, стріляючи-з усіх кулеметів. Лише одному польському пілотові пощастило дістатися до свого літака й завести мотор. Він вирвав машину з вогнища палаючих винищувачів і відразу пішов на зліт, на вірну смерть — один проти шістдесяти.

Аеродром палав. Горіли ангари, горіли цистерни, горіли літаки, що так і не встигли злетіти.

Над самою землею пропливли п'ять тримоторних «юнкерсів». Флагман розвернувся назустріч чорному димові й націлився на посадку.

«Юнкерси» сідали, гальмуючи з усіх сил. У кінці смуги розчинялися дверці, й на ходу зіскакували автоматники, розсипалися ланцюгом, розстрілювали тих, хто ще був живий на аеродромі.

Вайдеман повернув свій загін до Петрокова.

2

Конструктор Йоганн Зандлер навіть як на німця був чудовим взірцем акуратності. В кабінет він приходив рівно о восьмій ранку, і за три роки праці в Мессершмітта не було дня, щоб він спізнився. Він носив трохи старомодні, майже кайзерівські вуса, але костюми вибирав цілком сучасні, як і сорочки та краватки. Поставою він був схожий на довгого і прямого, як шток, англійця. Бракувало тільки люльки. Він курив сигарети. Курив одну за одною, жадібно й швидко, до запаморочення. У себе в кабінеті він був полишений на самого себе. Сюди ніхто не мав права заходити, крім оберштурмфюрера Вальтера Зейца, який відповідав за безпеку й таємницю всіх робіт, що ведуться на випробному аеродромі в Лехфельді. В цьому кабінеті Зандлер не схилявся над креслярською дошкою, не робив розрахунків. Тут він лише думав.

Обличчя в Зандлера було землисто-сіре, під безбарвними очима — темні, набряклі мішки. Серце й нирки давно потребували лікування. Але Зандлер не знаходив для цього часу. Він міряв кабінет довгими ногами й курив. Коли втомлювався, сідав у крісло. Коли в горлі починало дерти, він брав із сейфу пляшку міцного старого пива «Штарбієр», випивав келих і знову затягувався сигаретою.

Сьогодні він думав про те саме, що цікавило його вчора і рік тому. Про літаки з ракетними й турбореактивним» двигунами. Фантазія малювала йому ці літаки, один химерніший за інший, не схожі на ті, що літають тепер.

Колега Зандлера — Оберт, який першим збагнув геніальність відкриттів Ціолковського, калузького вчителя фізики, не зміг їх реалізувати. Після Ціолковського з'явилося багато праць. Але всі на папері, в моделях. Зандлер хотів створити металевий реактивний літак.

У- минулому Зандлер вбачав гіркий і фатальний парадокс — про могутню рушійну силу ракет люди знали значно раніше, ніж винайшли парову машину чи повітряну кулю. Ще за двісті п'ятдесят років до нашої ери філософ Герон Александрійський проводив досліди над реактивною турбіною. В 1780 році магараджа Майсура застосував ракети проти англійців. Англійський полковник Вільям Конгрів бомбардував Булонь і Копенгаген реактивними снарядами. Хайрем Максим, конструктор кулемета й аероплана з паровою машиною, теж думав про реактивні двигуни.

Зандлер згадав слова Ціолковського про те, що є речі й справи, невчасно народжені. Але відомо, що багато великих починань сприймалися як несучасні і, не діставши співчуття в сучасників, згасали… Так «несучасними» виявилися залізниці. Комісії відомих учених та фахівців уважали їх навіть шкідливими й згубними. Пароплав мали за іграшку, і не хто-небудь, а сам Наполеон.

Зандлер успішно впорався з планером реактивного літака, застосувавши стріловидне крило. Але не було надійного двигуна, і ця обставина зводила його, Зандлерову, працю нанівець.

Інколи Зандлер заздрив Охайну, молодому винахідникові реактивного двигуна ХеС, його стрімкій кар'єрі, його впертості, сміливим експериментам, на які він сам ніколи б не відважився. Але Охайн працював у Хейнкеля… Тепер же почату Хейнкелем справу спритно перехопив Мессершмітт.

«Хтось дуже допоміг панові Мессершмітту, — подумав Зандлер. — 3 точки зору інтересів рейху, годилося б підтримати Хейнкеля. Адже він б'ється над реактивним літаком і двигуном чотири роки. І, звичайно, не подумає продати Мессершмітту документацію своєї реактивної машини. Двигун доведеться шукати інший…»

Телефонний дзвінок перебив роздуми Зандлера.

— Доброго ранку, професоре, — пролунав у трубці густий, добре поставлений голос оберштурмфюрера[6] СС Вальтера Зейца. — Даруйте за турботу. Поздоровляю з початком війни. Сьогодні на світанку ми відповіли на удар поляків. Скрізь наші війська здобувають перемогу.

— Добре, пане Зейц, — якомога привітніше відгукнувся Зандлер, намагаючись приховати роздратування.

Оберштурмфюрер Вальтер Зейц був у Лехфельді не лише представником гестапо, але й арбайтсфюрером[7] нацистської партії, і Зандлер, заглушуючи дивну тривогу, намагався ставитися до нього якомога запобігливіше. Але в душі Зандлера Зейц викликав злість. Арбайтсфюрер умів ставити такі запитання, над якими бився сам конструктор. І коли Зандлер відповісти не міг, Зейц підбирав губи й знову питав щось на зразок: «А скажіть, професоре, чи не задумувалися ви над тим, що швидкісний винищувач утрачає маневреність?»

Зандлер добре знав, що на швидкості близько тисячі кілометрів за годину маневрувати надзвичайно трудно. Система повітряних гальм, яка дозволяє зменшити швидкість, одночасно знижувала потужність у двигуна, позбавленого повітряного тиску. Це призводило до втрати висоти, до поганої керованості — одно слово, до погіршення бойових якостей машини. Як поєднати маневреність із швидкістю, Зандлер ще не знав.

— Я вам не перешкодив, професоре? — запитав Зейц, з'являючись у дверях.

— Ні, пане Зейц. Сьогодні з нагоди перемоги можна відпочити.

Повновидий, широкоплечий, голубоокий, оберштурмфюрер був утіленням того ладу, що встановився в Німеччині п'ять з половиною років тому. Зейц належав до гвардії СС, еліти еліт. Кати формувалися з людців дрібніших, їх не пускали в парадні покої імперії. А такі, біляві, сміливі й дужі, без домішку чужорідної крові, які ведуть свій початок від прадавніх німців, становлять цвіт нації, гордість імперії.

Для Зейца служба полягала в простому виконанні наказів та інструкцій. Це він робив завжди точно, запобігливо і якось весело. Зандлер заздрив його здатності ні про що не думати, обминати небезпечні повороти, дивитися на життя легко й безтурботно.

Зейц простягнув Зандлерові дорогу гаванську сигару.

— Це наш перший трофей, професоре, — поважно мовив оберштурмфюрер. — Днями моряки захопили польське судно з Гавани. В бідаків зіпсувалася рація, і вони, нічого не знаючи про війну, спокійно зайшли з Атлантики в наш Кільський канал.

— Пане Зейц, — промовив Зандлер, зриваючи із сигари золотий обідок, — днями я був у Мессершмітта, і головний конструктор наказав мені форсувати роботи над реактивним літаком.

— Я знаю про це, — багатозначно відповів Зейц, сідаючи у крісло.

— Хочу порадитися з вами щодо філософського обгрунтування цієї роботи…

— Так, так, — підбадьорив професора Зейц.

Зандлер дістав із столу книжку в синій оправі. На обкладинці білів хрест, що запанував над палаючою землею.

— Послухайте, що пише одна людина: «Країна, яка втратила панування в повітрі, побачить себе підданою повітряним нападам, без можливості реагувати на них з яким-небудь ступенем ефективності; ці повторні напади, що не припиняються і вражають країну в найскладніші й найвідчутніші частини, незважаючи на дії її сухопутних та морських сил, мають неминуче привести країну до переконання, що все марно і будь-яка надія загинула. А це переконання й означає поразку…»

— Хто це написав?

— Італійський генерал Джуліо Дує.

— Ну, це ще не авторитет, — зауважив Зейц.

— Але слухайте далі: «Я хочу зробити наголос на одному моменті, а саме на силі морального ефекту… Чи не досить буде появи одного лише ворожого літака, щоб викликати страшну паніку?.. Можливо, це станеться ще раніше, ніж сухопутна армія встигне закінчити мобілізацію, а флот — вийти в море».

— Оце чудова ідея! — вигукнув Зейц.

— Отже, я правильно зрозумів, що стрімка швидкість нового літака дає моральний ефект і на першій порі відсовує проблему маневреності в бою?

Зейц здогадався, що професор спритно обійшов його, хотів посперечатися, але потім подумав: «Передусім, чи варто сперечатися про курча, якщо- воно ще не вилупилося з яйця». Вголос Зейц мовив:

— Безумовно, професоре. Ви мене дуже зацікавили, я неодмінно почитаю генерала Дує, — і, хоч був у цивільному, чітко, по-військовому, повернувся і вийшов.

3

28 вересня капітан Коссовські вперше зрадив тому залізному регламенту, якому підпорядковувався кожний його рух у ранковий час. Коли він попросив дружину принести йому «Фолькішер беобахтер», та від подиву сплеснула руками:

— Зігфріде, адже ти ще не голився! Невже нове призначення так вплинуло на тебе?

Але Коссовські не вважав за потрібне пояснювати дружині, чим викликано цей відступ од правил. Після трирічної розлуки він так і не зміг знову звикнути до фрау Ельзи як до людини, з котрою варто ділитися своїми думками. Три роки в Іспанії відучили його взагалі довіряти свої думки будь-кому. Дружина не могла бути винятком. Ось, може, син, коли підросте… Але спочатку треба виховати в ньому ті якості, котрі він цінував у собі, — стриманість, міцність духу, вірність раз і назавжди усталеним принципам.

Він розгорнув газету і відразу побачив те, що шукав, — декрет про створення Головного імперського управління безпеки. Значить, чутки, що вперто циркулюють у салоні Кітті, де збиралися вечорами люди, добре обізнані з таємними справами рейху, були справедливі. Гейдріх[8] домігся свого. Віднині в його руках майже всі важелі невидимого керування рейхом — гестапо, СД, СС, поліція, жандармерія. Тепер уже він добереться й до Канаріса[9] — абвер лишився єдиною таємною силою, непідвладною йому.

Коссовські відклав газету й попрямував до ванної.

Через годину зелений армійський «опель» підвіз його до масивного сірого будинку на Кайзервільгельмштрасе, де містилося міністерство авіації. Вивіска «Форшунгсамт» біля п'ятого під'їзду повідомляла перехожих, що тут розташувалося якесь науково-дослідне управління міністерства.

Але мало хто навіть із льотчиків знав, що під цією вивіскою приховується служба розвідки і контррозвідки люфтвафе.

Коссовські піднявся на третій поверх і зайшов до приймальні свого нового шефа — Евальда фон Регенбаха. Капітан був би нікудишній розвідник, якби, готуючись прийняти нове призначення, не вивчив біографії та характеристики людини, під владою якої йому належало служити. Все, що він дізнався про Регенбаха, не лишало місця для ілюзій. Коссовські розумів, що доведеться працювати за двох. Свій пост у «Форшунгсамті» Регенбах дістав завдяки зв'язкам. Одна з його аристократичних тіток була близькою приятелькою рейхсмаршала. Сам Герінг підписав Регенбахові направлення на вищі курси штабних офіцерів люфтвафе. До цього Евальд бавився журналістикою, писав ліберальні статейки.

Втім, за всіма відгуками, нинішній Регенбах, відомий серед друзів під іменем Еві, був усього лише розбещеним світським неробою, якого обтяжувала служба і який ділив свій час між театром та іподромом.

Підтягнутий і стрункий, з чіткими, тонкими рисами обличчя, неначе витесаного з дорогого каменя, Еві належав до вищих аристократичних кіл. Його дружина сяяла на всіх дипломатичних раутах. Так, капітанові Коссовські, синові безземельного юнкера, нелегко буде знайти спільну мову з «любим Еві».

Відчиняючи двері кабінету, Коссовські добре уявив собі, з якою зневажливою міною зустріне його новий шеф.

— Я радий, що ви будете працювати в нас, — зауважив Регенбах, коли Коссовські, привітавшись, сів у запропоноване йому крісло. — Нам потрібні досвідчені люди, які понюхали пороху. Боюсь тільки, що після іспанських пригод вам здасться в нас до смерті нудно. Ми ж, по суті, бюрократична організація. Пишемо різні довідки. Шпигунів ловлять Канаріс і Гейдріх, а з нами лише консультуються…

— На жаль, слід чекати, що в умовах воєнного часу активність ворожої розвідки посилиться. Роботи вистачить і для нас, — зауважив Коссовські.

— Ну, ця війна ненадовго. З поляками ми вже розправилися, а досить натиснути на французів, як вони разом з Англією попросять миру. Втім, прогнози — не моя стихія. Вічно я пошиюся в дурні! — засміявся Регенбах. — Треба ввести вас у курс справ. Ми доручаємо вам зовсім нову ділянку роботи. Вона навіть якось пов'язана з нашою офіційною назвою.

— Слухаю вас, — промовив Коссовські.

— Наші блискучі конструктори винайшли якийсь новий літаковий мотор. Не збагну, в чому там річ, але, здається, він зовсім без пропелера. Ну, бог з ним. Важливо, що ми тут утерли носа всім американським едісонам. Чи знадобиться ця штука на війні, ніхто не знає. Але так чи інакше, в міністерстві створили новий таємний відділ. Як же він називається?.. — Регенбах пошукав у паперах: — Ага. Відділ реактивних досліджень. Ну, а коли є відділ, та ще надміру таємний, треба його охороняти від ворожої агентури, для чого й створений на світ капітан… Зігфрід Коссовські. Дізнайтеся, капітане, хто з цим моторним ділом зв'язаний. Таких, мабуть, ще небагато. Запросіть на них досьє. Ну й що ще? Якщо впіймаєте шпигуна, покажіть, будь ласка, мені. Соромно сказати, два роки в контррозвідці — жодного живого шпигуна в очі не бачив.

Регенбах устав, і Коссовські зрозумів, що аудієнцію з начальством, що виявилася, як він і сподівався, суцільним балаганом, закінчено.

4

Після здобуття Варшави Альберт Вайдеман дістав відпустку.

Подивитися бомбардування польської столиці прилітав сам Гітлер. Ескадри люфтвафе в парадному строю, з журналістами й кінооператорами на борту сипали на місто тисячі фугасних та запалювальних бомб, спопеляючи Варшаву.

А вже через два дні Вайдеман дивився хронікальний фільм, що педантично розповідав про загибель однієї з найстаріших європейських столиць. Кадр, що зафіксував ескадру бомбардувальників Хе-111 над палаючою Варшавою, став рекламним плакатом фірми «Ернст Хейнкель АГ».

Командирові сьомого загону четвертого повітряного флоту не було чого робити в Польщі.

В купе поїзда Варшава — Берлін Вайдеман побачив нудьгуючого фельдфебеля. Той дивився у вікно на голі осінні поля, на промоклі невеличкі села з гостроверхими дахами костьолів.

Фельдфебелеві було років тридцять. Вайдеман звернув увагу на його посивілу голову. «Білий як пудель», — подумав Вайдеман, закидаючи валізу на полицю.

Фельдфебель схопився перед офіцером, клацнув закаблуками.

— Еріх Хайдте, — першим відрекомендувався він, як 1 належало за статутом.

— Фронтовик? — запитав Вайдеман, задоволений службовою запопадливістю фельдфебеля.

— Стрілок-радист на «дорньє», пане капітане.

— Відвоювалися?

— Дістав відпустку й медаль на додачу. За геройську кампанію.

— Сьогодні ми всі герої. Задавили поляків, — усміхнувся Вайдеман. — Приїдемо додому в ореолі слави. З закривавленими мечами. — Він проспівав кілька тактів з вагнерівського маршу: — Трум-бум-бум-бум.

— Наш командир розігнав польський ескадрон, як куріпок. Весь екіпаж дістав відпустку.

Відверта похвальба не сподобалась Вайдеманові.

— Дружина буде рада, — сухо зауважив він.

— Бурлака. Зосталася лише сестра Ютта, — відповів фельдфебель, дістаючи із внутрішньої кишені френча аматорський знімок і простягуючи його Вайдеманові.

Із знімка на Вайдемана пильно дивилася довгокоса дівчина в чорному светрі.

— Гарний знімок, — сказав Вайдеман.

— Сам робив. У мене до фотографії пристрасть. Розіб'ємо Англію, куплю собі пристойне фотоательє…

Поїзд з гуркотом помчав через Одер. До купе зайшов провідник-німець, який змінив поляка. Провідник підняв руку в нацистському привітанні й оголосив:

— Кордон рейху! — І тут же квапливо додав: — Колишній кордон рейху.

5

Здається, чи не першою людиною, яку Вайдеман побачив на берлінському вокзалі, був оберштурмфюрер Вальтер Зейц. Із Зейцем доля звела його ще десять років тому в Швеції. Обидва були запальні, молоді, безтурботні, й самотні. Обидва не знали ні батьківської опіки, ні батьківської любові. В кишенях рідко дзвеніли крони, але життя після берлінської дорожнечі все ж здавалося ситим і приємним.

Вайдеман працював у складальній майстерні — філіалі заводу Юнкерса в Упсалі — й ладен був здійнятися в повітря в будь-якій домовині: аби тільки платили. Зейц сидів у конторі — вивчав рекламації, що інколи надходили із шведського міністерства транспорту, й заодно допомагав заїжджим німцям улаштовувати різні комерційні й не зовсім комерційні справи.

Третім у їхній парубоцькій компанії був Пауль Піхт, мабуть, найенергійніший і найпронозливіший. Піхт дбав про кар'єру, коли Вальтер і Альберт не думали ні про що, крім дівчаток. Наскладавши трохи грошей, Піхт усі їх, не моргнувши оком, спритно сунув шеф-інженерові, й той призначив його головним механіком авіамайстерні. А коли до Швеції на гастролі прилетів прославлений Удет, Піхт першим збагнув, де можна поживитися. Він мив, чистив і шкріб літак Удета, як свій власний мотоцикл, а коли мотор чомусь закапризував і виступи могли зірватися, він двадцять годин порпався в двигуні, поки все не відрегулював. І головне, відмовився од платні. Вдав, що старався лише з любові до найкращого німецького льотчика. І не прогадав. Удет узяв його з собою особистим механіком.

Зейц і Вайдеман довго ще залишалися в Швеції, поки фюрер не кинув заклик синам фатерланду: «Німці, гуртуйтеся!»

Тепер уже пощастило Зейцу. Один із його давніх клієнтів був ухожий до Гейдріха. Зейца взяли до училища СС. А Вайдеман потрапив до льотної школи в Дрездені. Звідти в Іспанію у винищувальний загін Мельдерса.

— Ну, а де ти тепер? — запитав Вайдеман, коли приятелі зайшли до кафе на привокзальному майдані й сіли за столик.

— Я працюю в Мессершмітта, — скромно відповів Зейц. — Стаю провінціалом.

Йому не хотілося втаємничувати Альберта в свої справи.

— Одружився?

— Один як палець, — удавано зітхнув Зейц. — Мабуть, не судилося… А ти?

— Та ж історія. Гарнізонне життя не сприяє влаштуванню сімейних вогнищ. Ти бачив Пауля Піхта? — несподівано запитав Вайдеман.

— Ви ж разом довго воювали в Іспанії! Я там пробув зовсім небагато.

— Так, він молодець. Схопив хреста.

— За що?

— Уявляєш, його обстріляли республіканці, і він змушений був сісти на їхню територію. Він чудом вибрався з кабіни. Уже ладен був стрілятись — не здаватися ж у полон! — як його врятував сам Мельдерс. Сів поряд, сунув його в кабіну й злетів перед самісіньким носом у республіканців. Мельдерсові — Рицарський хрест, Піхтові — Залізний. І що цікаво, Мельдерс став тоді тягати його скрізь за собою. І не давав багато літати. Раптом зіб'ють, і не можна буде похвалитися: «Так-так, це той самий Піхт, якого я викрав у республіканців». Тепер Пауль, як і раніше, під крильцем Удета. Ходить в ад'ютантах.

— Хотілося б побачити його, відсвяткувати Польщу.

Вайдеман попрощався із Зейцем, вийшов із кафе й окинув поглядом майдан: шукав таксі.

Кроків за двадцять од нього в чорний лімузин сідав той самий фельдфебель Хайдте, сусід по купе.

Вайдеман кинувся до машини — може, по дорозі. Але фельдфебель не помітив його. Лімузин зірвався з місця, мало не обдавши Вайдемана фонтаном бризок. Обличчя людини за кермом здалося Вайдеманові знайомим.

Усю дорогу від готелю він згадував, де бачив це пещене обличчя, м'яке, вперте й байдуже. І тільки входячи у вестибюль готелю, Вайдеман зрозумів, що зустрічався з цим чоловіком у міністерстві авіації. Чоловік розмовляв з ним перед Іспанією, коли Вайдеман оформлявся в легіон «Кондор». Майор Регенбах, фон Регенбах. Контррозвідник. Значить, передчуття не обманули його. Разом з ним в одному купе їхала людина з «Форшунгсамту»…

6

Коли Вайдеман вийшов, Зейц замовив ще одну чашку кави і втупився в акваріум, де пустували золоті рибки.

— Милуєтесь вуалехвостами? Легковажні створіння. Віддаю перевагу собакам.

Зейц обернувся. До столика, знімаючи котелок із цупкого фетру, підходив літній добродій у теплому ворсистому пальті.

— Дозвольте?..

На сусідній стілець старий поклав парасольку й, клацнувши пальцями, покликав кельнера.

— Яйце некруто, тістечка й каву… — І м'яко додав: — Не поспішаєте?

Зейц підтягнувся, напружив спину, готуючись підхопитися для привітання, але, побачивши штандартенфюрера СС у цивільному і збагнувши, що в даній обстановці шеф не чекає від нього гучної запопадливості, ледь-ледь підвівся.

— Сидіть, сидіть, Зейц. Я навмисне запросив вас сюди, а не на Альбертпринцштрасе. Будемо вважати нашу розмову всього лише батьківським повчанням. Адже у вас не було батька, який міг би своєю порадою вказати правильний шлях.

— Мій шлях указав фюрер, — тихо відповів Зейц. Співрозмовник кивнув.

— Але ви вже встигли чимало наколобродити, Зейц.

Боюсь, мені годилося б уважніше вивчити деякі сторінки вашого життєпису. Ніщо не минає безслідно, Зейц. Ніщо. Зейц мовчав.

— Облишмо поки що минуле. Думаю, ви самі при нагоді розповісте мені все і докладно. Але я вас не кваплю. Мені потрібна ваша відданість сьогодні. Послуги, що будуть потрібні од вас, мають особливий характер. Віднині ви будете посилати донесення особисто мені. Наша впевненість у таємності робіт, які ведуться в Лехфельді, повинна бути абсолютною. Ми стоїмо на порозі великих відкриттів у галузі військової техніки. Ці відкриття можуть докорінно вплинути на війни, які доведеться вести Німеччині. Але, на жаль, ми не маємо права довіряти навіть тим, хто ці відкриття робить. Ми не маємо права довіряти нікому, Зейц. Вам ясно?

— Я ручаюся, що на заводах Мессершмітта нема жодного єврея й жодного комуніста.

— До чого тут євреї, Зейц?! Цього ще бракувало! Не можна довіряти нікому. Ось список осіб, які мене зокрема цікавлять. Не спускайте з них очей. Про все хоч трохи незвичайне негайно повідомляйте мене.

Зейц узяв список і тут же здивовано підняв очі на співрозмовника:

— Як, сам головний?..

— Певна річ.

Другим за Мессершміттом у списку стояв Йоганн Зандлер.

— Сподіваюся, ви запам'ятали всіх, Зейц?

Штандартенфюрер забрав список в ошелешеного Зейца й повільним, млявим поглядом обвів кафе.

До столика підбіг пінчер і став на задні лапи. Посміхнувшись, штандартенфюрер поклав на ніс собаці шматочок тістечка. Пінчер підкинув голову й піймав тістечко пащею.

— Ця собака — моя любов, — промовив Клейн і, побачивши молоду жінку в норковій шубці, поклонився. — Добрий день, фрау Регенбах.

Жінка чарівно всміхнулася:

— Зізі не вгамується, поки ви її не погладите, докторе. Вона наділа на пінчера ошийник і вийшла.

— І ось ще про що я хотів попросити вас, Зейц, — промовив штандартенфюрер, задумливо дивлячись услід фрау Регенбах. — Пошукайте собі наречену. Всі люди вашого віку потребують вірної подруги. Добрий сім'янин подобається юрмі. А працювати з людьми — велике мистецтво, Зейц. Вам треба мати своїх людей серед робітників, серед техніків, льотчиків, інженерів. Це різні люди, Зейц. Але всі вони люди. Не будьте надто грубим, надто впертим, надто м'яким, а головне, надто розумним. Надлишок завжди небезпечний. Грубість дратує людей. Упертість — відштовхує. М'якість викликає зневагу…

Штандартенфюрер Клейн помовчав і несподівано запитав:

— А тепер, Зейц, розкажіть мені про своїх друзів. Про своїх давніх друзів. Про Вайдемана, Коссовські, Піхта…

Розділ третій

ХРЕЩЕНІ ВОГНЕМ

10 січня 1940 року поблизу невеликого бельгійського містечка Мешелен біля річки Маас здійснив вимушену посадку німецький зв'язковий літак Ме-108. Майори Хейнмас і Рейнбергер, які летіли на цій машині, везли з собою надзвичайно важливі документи — розпорядження про вторгнення до Франції, Бельгії і Голландії. Невдачливі льотчики частину документів знищили, але деякі потрапили до рук бельгійських прикордонників і невдовзі стали відомі командуванню союзників — Англії й Франції, які після нападу на Польщу перебували в стані війни з Німеччиною. Один з документів містив директиву командувача другого повітряного флоту генерала Фельми про взаємодію з сусіднім третім флотом та іншими підрозділами люфтвафе. З нього було видно, що напрямок головного удару по Франції вибрано через Бельгію та Голландію.

В обстановці, яка раптово склалася, гітлерівське командування було змушене перенести терміни нападу. Гітлер, розлючений втратою документів, усунув від посади генерала Фельми й замінив його генерал-полковником Кессельрінгом, який одержав Рицарський хрест за польську кампанію. Безпосереднього винуватця втрати таємних оперативних документів майора Рейнбергера заочно засудили до страти.

Поки генеральний штаб гарячково переробляв план нападу на Францію, Гітлер наказав увести війська в Данію і Норвегію. До березня фашистські літаки, вторгаючись у повітряний простір цих країн, закінчили аерофотознімання всіх важливих об'єктів. Частину даних добув досвідчений шпигун, військово-повітряний аташе Німеччини в Осло, капітан Шпіллер. На початку квітня німецькі війська, підтримані з повітря авіацією, висадилися в портах узбережжя від Осло до Бергена. Малі держави капітулювали. Данія раніше. Норвегія пізніше. Настала черга Франції.

1

Весною авіагрупу Вайдемана перекинули на західний кордон. Весна йшла дружно. Вже в кінці квітня в Голландії настали на диво сонячні, теплі дні. Море було тихе. Тумани тиснулися до берегів, приховуючи дамби.

Але в ніч на 8 травня раптом полізли хмари, пішов дрібний дощ. Він старанно обмивав і без того чистенькі черепичні покрівлі, асфальтовані доріжки, поля квітів.

Опівночі посоловілі від неробства голландські прикордонні пости були розбуджені важким завиванням літаків. Поки термосили сонних телефоністів, поки чергові офіцери додзвонювалися до своїх начальників, гудіння вщухло. Літаки відійшли.

Вартові щільніше закуталися в дощовики. Розійшлися по ще не охололих постелях зенітники, заспокоїлися чергові офіцери.

І тут із низьких хмар посипалися парашутисти. Вони приземлялися на аеродромах Гааги й Роттердама, Дордрехта і Моєрдьяка, захоплювали мости через Маас, Лек та Ваал, проникали в розташування військових частин, артилерії, безшумно знімали вартових.

І знову залунало важке, утробне гудіння літаків. 1 знову вщухло… На захоплені парашутистами аеродроми почали спускатися багатомісні десантні планери.

— Притримай штурвал, Шверін, я ввімкну посадочну фару, — промовив Вайдеман, який вів одну з цих машин. — Давно не літав на фанерних катафалках.

— Умикач ліворуч від тримерів елерона, — сказав Шверін.

— Знайшов. — Вайдеман увімкнув фару.

Жовтаво-синє світло ткнулося в стіну густого, непробивного туману. Ліворуч і праворуч ковзали в хмарах пучки світла інших планерів.

— Ото вже сядемо їм на загривок! — зареготав Шверін.

«Розбійник», — подумав Вайдеман, скосивши очі на другого повеселілого пілота.

Він прислухався до тиші. Транспортні «юнкерси» вже пішли по новий десант. Було чути тільки короткі викрики на землі, поскрипування дерев'яного фюзеляжу та вовтуження Шверіна на правому сидінні. Вайдеман відчинив кватирку і намагався відшукати на землі, що все наближалася, посадочну смугу.

Авіагрупа мала разом з десантниками захопити аеродром у Маастріхті, де базувалися найкращі англійські винищувачі «спітфайри», і перегнати їх на німецький аеродром під Аахен.

— Лейтенанте! — крикнув Вайдеман командирові парашутистів, який стояв у дверях пілотської кабіни, — Скільки в тебе солдатів?

— Сто двадцять.

— А на аеродромі, мабуть, не менше трьох тисяч голландців?

— Не Менше, — всміхнувся лейтенант.

— Вони вишпурнуть вас, як цуценят.

— Б'юсь об заклад! Ці кролики розбіжаться при перших же пострілах.

Планер випірнув з хмар… На землі вже горів якийсь будиночок і освітлював рівнину. Вайдеман потягнув штурвал на себе, намагаючись зменшити швидкість. По днищу планера захльоскала мокра трава, товсті шини коліс торкнулися землі й сильно заскрипіли на твердому, вкатаному полі.

Солдати вистрибнули з планера й сховалися в темряві. Скрізь біліли шовкові полотнища парашутів, які встигли намокнути. Десь недалеко безладно стріляли.

Вайдеман надів сталевий шолом, дістав із-під сидіння автомат і вийшов назовні. Мерзлякувато щулячись, підійшли пілоти й техніки з інших планерів.

— Ось що, хлопці, — сказав Вайдеман, — під вогонь не лізьте, обійдуться без нас. Важливо забрати «спітфайри». Ніхто не літав на них?

— Звідки ж?!

— Зважте, машина примхлива. Ледь-ледь перетягнеш ручку — падає в штопор без попередження. Зліт звичайний, лише розбіг трохи більший. Трохи важчий. На посадці задирайте носа вище, а то розіб'єте лоби.

З темряви вискочив єфрейтор із закривавленою рукою, засунутою за відлогу плаща.

— Аеродром наш! — вигукнув він.

Біля дороги чекала вантажна машина. Пілоти набилися в кузов, а Вайдеман і Шверін залізли в кабіну. Вдалині точився бій. Пунктирними лініями розтинали темряву трасуючі кулі автоматів. Гуркотливо штовхали повітря вибухи гранат. Інколи злітали білі ракети і мерхли, заплутавшись у краях низьких хмар. Кілька поранених сиділи біля дороги, перев'язуючи один одного індивідуальними пакетами.

— Гей! — крикнув один із поранених.

Водій загальмував.

— Поспішайте! Голландці прочумались і тиснуть на аеродром!

Хвилин через десять вантажна машина підкотила до накритих брезентом винищувачів. Пілоти допомогли розчохлити мотори.

— Дияволи! — вилаявся Шверін. — Вони злили бензин.

Поки розшукували бензозаправник, бій підступив до самого аеродрому. Тоді загін парашутистів промкнувся у тил голландських солдатів і зчинив стрілянину. Голландці відступили.

Льотчики спокійно витягли на смугу незграбні «спітфайри», запустили мотори й злетіли, взявши курс на схід.

У кабіні Вайдеман відчув чужий, гострий запах ацетону. Деякий час він дихав ротом. На. дошці приладів система позначень була англійська, і довелось подумки переводити її в метричну. Літак набрав швидкість, і Вайдеман, пробивши хмарність, аж замружився від світла, що відразу залило всю кабіну. На сході вже розвиднялось, і ось-ось збиралося показатися сонце. Внизу коливалися жовтаві хмари.

«Спітфайри» вискакували з них, перевалюючись з крила на крило.

2

У ніч на 10 травня 1940 року в літаках 51-ї бомбардувальної ескадри було зафарбовано пізнавальні знаки люфтвафе. Льотчики цієї ескадри відзначались особливою старанністю, але навіть їх не повідомили про мету польоту й маршрут. Вони вийшли із своїх казарм в абсолютній темряві, наділи парашути, зайняли місця в кабінах і по радіо доповіли про готовність на флагманський корабель командирові ескадри полковникові Йозефу Каммхуберу[10].

— Чудово, друзі! — бадьоро промовив Каммхубер. — Тримайтеся ближче до мене. Не розсипайтесь. Навігаційних вогнів не запалювати. Бомбувати за моєю командою. Я скажу одне слово: «Етуаль». По-французькому це «зірка». Через п'ять хвилин польоту повертайте назад.

Заревли мотори. Прожектори на мить освітили злітну смугу. Літаки, важко навантажені бомбами, відірвались од землі. Штурмани здогадалися, що летять до кордону Франції. На картах вони звично креслили курс, вели обчислення в часі й швидкості польоту, передавали льотчикам записки з поправками.

І ось тишу ефіру розітнув веселий голос Каммхубера:

— Етуаль!

Руки звично лягли на важелі бомболюків. Літаки підкинуло догори — так буває завжди, коли вони звільняються від вантажу бомб. Бомби із свистом шугнули, вниз і врізалися в дахи сонних будинків.

Так загинуло німецьке місто Фрейбург. Пропагандистський привід для нападу на Францію було забезпечено. Геббельс оголосив про злодійський напад ворога на мирне німецьке місто.

О п'ятій годині тридцять хвилин того ж дня танкова група Клейста ринула через Люксембург та Арденни на Седан та Ам'єн до Ла-Маншу. Група армії фон Бока вторглася в Голландію й Бельгію, відвертаючи на себе основні сили французів. Група армії фон Лееба вдарила по лінії Мажіно.

Через сім днів прем'єр-міністр Франції маршал Петен попросив перемир'я. Воно було підписане в тому самому Комп'єнському лісі в навмисне привезеному сюди за розпорядженням Гітлера салон-вагоні маршала Фоша, в якому здійснювалася церемонія підписання перемир'я в 1918 році.

… Повіяло теплом. З аеродрому в Ле-Бурже Пауль Піхт, який прилетів з генералом Удетом на парад з нагоди перемоги над Францією, відразу ж поїхав у центр Парижа. Він зупинив машину на набережній Сени, недалеко від Ейфелевої вежі. В Парижі він був усього раз, невдовзі після війни в Іспанії. Але він так багато знав про це місто, що все здавалося давно знайомим — і незчисленні кафе, де безтурботні й галасливі французи гаяли час за чашкою кави чи пляшкою дешевого кислого вина, і каштани, посаджені вздовж широких тротуарів, і запах мигдалю, й заводик великого авіатора Блеріо на березі Сени, і величезне підземелля Пантеону, освітлене голубим світлом, з могилами Вольтера й Руссо, Робесп'єра й Жореса, і собор Паризької богоматері з химерами, які злостиво й сумно дивилися з висоти на рухливий густий натовп.

Піхт удивлявся в обличчя, що мелькали перед ним. Ні, парижани лишилися парижанами. Війна неначе пройшла повз них. Він ступив на підйомник Ейфелевої вежі й наказав служителеві підняти його вгору. Коли він зійшов з ліфта на балкон, то почув завивання висотних вітрів. Паризьке небо мовби сердилося на чужаків із войовничої північної країни. Вежа розгойдувалася. Місто й далекі околиці здавалися хисткими, нестійкими, як і підлога, вичовгана мільйонами ніг.

На верхній балкон вежі піднялася група офіцерів. Серед них Піхт побачив Коссовські й начальника відділу «Форшунгсамту» Евальда фон Регенбаха.

— А де ж ваш всемогутній шеф? — потискуючи руку Піхтові, промовив Регенбах.

— Він поїхав з Мільхом у штаб-квартиру фюрера. — Хіба фюрер уже в Парижі?

— Ні, але його чекають з години на годину.

— До речі, Паулю, — втрутився Коссовські, — ти не бачив Вайдемана? Він теж буде на параді, і Зейц.

— От уже справді збираються давні друзі, — усміхнувся Піхт.

— Ти де зупинився?

— В «Тюдорі». Там відвели генерал-директорові апартаменти.

— Он як! — скрикнув Коссовські. — Ми теж там зупинились. І Вайдеман, і Зейц…

У небі почувся гул моторів. Над Парижем у супроводі «месершмітів» пролетів тримоторний «юнкере». Він заклав віраж, зробив коло, неначе накинувши зашморг на галасливе й безтурботне місто. Це летів Гітлер.

— Скажіть, Коссовські, що ви думаєте про Удета і його оточення? — запитав Регенбах, коли Піхт, попрощавшись, спустився вниз. — Здається, генерал багато п'є і помітно подурнішав.

— При всій відвертості, навіть п'яний, Удет не скаже й не зробить нічого компрометуючого. Він абсолютно лояльний.

— Можливо, можливо, капітане. Але мене цікавить не генерал, а його розумний ад'ютант. Ви, я помітив, особисто знайомі з Піхтом? Розкажіть мені про нього. Давно хотів пошукати в картотеці, але зараз вирішив, що ваш проникливий розум, Коссовські, відкриє мені біль» ше, ніж будь-які характеристики. Ви друзі?

— Ми зустрічалися в Іспанії. Там Піхт воював разом з відомим вам Мельдерсом і Вайдеманом. Там і відзначений Залізним хрестом.

— Хоробро воював?

— Не бачив. Адже я в боях не брав участі. А за їхніми словами, вони всі орли. Як ви зауважили, Піхт винятково приємна в спілкуванні людина, 3 тими, хто йому корисний. Із сторонніми й підлеглими він різкий, навіть, мабуть, нахабний. Втім, нахабність імпонує деяким політикам, як розв'язність — дамам.

— Одружений?

— Холостяк.

— Батьки живі?

— Вихованець сирітського будинку в Бремені. Його батьки загинули на пароплаві «Вітторіо» в двадцять восьмому.

— Ви цікавилися списками пасажирів?

— Звичайно. Серед пасажирів були Якоб та Елеонора Піхти.

— З Удетом він познайомився в Іспанії?

— Ні. В Стокгольмі, коли Удет був на гастролях у Швеції. Удет узяв Піхта до себе механіком, увів до клубу Лілієнталя й навчив літати.

— Він гарний льотчик?

— Його хвалив Вайдеман.

Регенбах засміявся:

— Лояльний?

— Безумовно. Партії завдячує своєю кар'єрою. І характер у нього справжнього наці. Ніцшеанський тип, якщо хочете. Обожнює фюрера й поклоняється йому. На мій погляд, щиро. А чому б ні?

Регенбах не відповів. Він задумливо розглядав Париж. Раптом він знову повернувся до Коссовські:

— Ви знаєте про те, Зігфріде, як спритно Піхт топить Хейнкеля? Хейнкеля не любить Гіммлер.

— Чому топить?

— Підслухана мною розмова…

— Ви гадаєте, Піхт працює на гестапо?

— Я питаю вас.

— Ну, якщо він не працює на нас, то повинен же він на когось працювати. Адже хтось приставив його до Удета.

— Ви мудрі, Зігфріде. Але ж міг би він працювати й на нас. Чи не правда? Як часто ви з ним зустрічаєтесь?

— У нас мало спільних знайомих, — відповів Коссовські.

— Даремно. Таких людей не варто випускати з поля зору.

Коссовські згадав, як зовсім зеленим появився перед ним Піхт в Іспанії. Щось подібне до близькості навіть виникло потім. Але після випадку з полковником Штейнер-том — зв'язковим адмірала Канаріса — дружба якось розклеїлась. «Штейнерт, Штейнерт, царство тобі небесне…»

3

Піхт побачив Вайдемана на параді на честь перемоги над Францією. Ввечері вони домовилися зустрітися в «Каруселі». В цьому фешенебельному ресторані німецькі офіцери почували себе досить затишно. Чужих туди не пускали. Скандалів не було. Вайдеман уже тиждень» жив Парижем, і в «Каруселі» його знали всі, і він знав усіх.

І Вайдеман, і Піхт зраділи зустрічі. В останні місяці (що не місяць, то нова війна!) їм було не до листування. На листа Піхта, одержаного в Голландії, Вайдеман так і не зібрався відповісти.

— Щось тоді стряслось, Паулю. Якась малоприємна історія. — На лобі Вайдемана зібралися рядами зморшки.

Ширококостий, трошки клишавий, з товстою червоною шиєю й опущеною головою, від чого складалося враження, ніби він збирається вдарити співрозмовника, Вайдеман був схожий на молодого бика, який ще не досяг зрілості. Піхт за роки, проведені в Швеції та Іспанії, добре вивчив його достоїнства й вади. Він знав, що Альберт був лукавий, але справедливий; сильний, але м'який; запальний, але відхідливий. У свої двадцять шість років він досить легко добився пристойного чину. Начальство знало його як енергійного офіцера, підлеглі поважали його за те, що Вайдеман міг кричати, грюкати кулаками по столу, саджати на гауптвахту; але досить було кому-небудь з вищих командирів висловити невдоволення його підлеглими, як Альберт горою ставав на їхній захист. Про авіа-групу, котрою він командував, після Польщі та Голландії міцно усталилася думка, як про найвідчайдушнішу, готову на все.

— Чорти б його побрали, справді я забув, що тоді стряслося! — ляснув себе по лобі Вайдеман.

— Та кинь ти пригадувати! Чи не все одно?! Ну, закрутився з якою-небудь прекрасною квіткаркою. Вип'ємо, Альберте, за тюльпани Голландії! За жовті тюльпани Голландії! — Піхт уже був помітно напідпитку.

— Ні, Паулю, постривай. Я згадав! Це були не тюльпани. Червоні маки. Ціле поле червоних маків. І звідти стріляли.

— Війна, — лаконічно зауважив Піхт.

— Ні, не війна, Паулю. На війні стріляють люди. А стріляли не люди. Червоні маки. Там більше нікого не було. Ми прочесали все поле, Паулю. Стріляли червоні маки!

— Вип'ємо за червоні маки!

— Постривай, Паулю. Вони поранили генерала Шту-дента. В голову. Він чудом лишився живий. І я чудом лишився живий. Я стояв від нього на крок позаду. Клемп стояв далі, і його вбили.

— Вип'ємо за Клемпа! Даремно вбили Клемпа! Дурень він був, твій Клемп. Йому б жити та жити.

— Паулю, ти знаєш мене. Я не боюсь смерті. Я на неї надивився. Але я не хочу такої смерті. Куля невідомо від кого. Чужа куля. Не в мене послана. Можливо, я просто втомився, Паулю? Третя кампанія за рік. — Вайдеман трохи нахилився до Піхта, намагаючись піймати вираз його ясних очей, але той дивився на сцену, на відомого шансоньє, який кривлявся перед мікрофоном.

Посмикуючи тонкими ногами, той співав французькою мовою німецьку солдатську пісню:

«Світ сивий, світ старезний, розтрощимо всім черепи. Крокуй бадьоріше, Рахте, дівчатка на тебе чекають…»

— Слухай, Паулю, — Вайдеман стишив голос, — Зейц тепер служить у Мессершмітта?

— Атож. Але не в Мессершмітта. В Пммлера. Він відповідає за таємність робіт. А на біса тобі Зейц?

— Чи не здається тобі, що я природжений льотчик-випробувач?

Піхт відвернувся від сцени, зацікавлено подивився на Вайдемана:

— Ой Альберте, яка ганьба! Тобі захотілося в тил. Вітаю!

— Та ти що, Паулю! — скипів Вайдеман.

— Я пожартував, полігон теж не мед, і добрі льотчики там потрібні… Але Зейц тобі не допоможе. Мессершмітт його не дуже шанує.

— Значить, марна справа?

— Із Зейцем марна. Але чому б тобі про цю маленьку послугу не попросити свого давнього друга Піхта? Піхт не такий уже пішак у Берліні.

— Паулю!

— Замовляй шампанське і вважай, що з фронтом по-кїнчено. Завтра я познайомлю тебе з Удетом, і пиши рапорт про переведення. Я сам відвезу тебе в Аугсбург. Тільки доп'ємо спочатку, старий дезертире!

Вайдемана пересмикнуло:

— Якщо ти вважаєш…

— Годі сердитись, Альберте. Я ж сам став тиловим пацюком. І якщо тебе тягне в Німеччину, то мене часом тягне на фронт. Хочеться діла, Альберте. Справжнього діла! — Піхт устав, його заводило. — Вип'ємо за справжнє діло! За справжню війну, чорти б його побрали!

Коли Піхт сів, Вайдеман знову потягнувся до нього:

— Паулю, а тоді, в останні дні Іспанії, ти знав, що Зейц працює на гестапо?

— І гадки не мав.

— От і я теж.

— Лише одного разу, — п'яно повертаючи язиком, промовив Піхт, — сталася одна штука. Але тебе, на щастя, вона не торкнулася. Ти був на іншому аеродромі. Вона торкнулася Зейца, мене і Коссовські…

— А ось, до речі, й вони, — сказав Вайдеман, намагаючись піднятися назустріч Зейцу й Коссовські.

Високий і худорлявий Коссовські був у формі офіцера люфтвафе, Зейц — у цивільному.

— Чудовий ресторанчик, — засміявся Зейц, наливаючи чарки. — І прекрасно, що сюди не швендяють французи.

— Добре б нам зупинитись на Франції, — задумливо промовив Коссовські, розглядаючи на світлі пінисте вино. — Нас, німців, завжди заводить хміль перемог так само далеко, як це шампанське.

— Ні, фюрер не зупиниться на півдорозі! — грюкнув кулаком Зейц.

— Отже, «Йдемо війною на Англію, стрибаємо на Схід», — нагадав Коссовські нацистську пісеньку.

— Сила через радість — так думає фюрер, так думаємо ми. — Зейц підняв келих.

— Я згадав оду на честь Вестфальського миру, — не звертаючи уваги на Зейца, говорив далі Коссовські. — Пауль Гергардт написав про наших войовничих предків і господа бога невдовзі після Тридцятирічної війни, здається, так:

Він пощадив неправих,

Від кари грішних спас:

Хміль перемог кривавих

Понині бродить в нас.

Раптом увагу Коссовські привернув молодик із синяво-чорним волоссям. Високо над головою він тримав тацю й швидко йшов через зал, прямуючи до їхнього столика. В цьому кутку за колонами сиділи лише вони — Коссовські, Піхт, Зейц та Вайдеман, але обслуговував їх інший офіціант.

Гарсон, пританцьовуючи, співав собі під носа якусь пісеньку. «Дуже невесело в Діжоні», — здається, ці слова розібрав Коссовські.

— Вибачте, панове, — схилився в поклоні офіціант. — Директор просить вас прийняти в дарунок це вино. Із Діжона. Ми одержали його в марті, а ви прийшли в травні, і, крім вас, ніхто не оцінить його божественого букета.

Коссовські взяв пляшку із старого товстого скла. На корку ще лишилися сліди плісняви — плісняви 1910 року, року його першого кохання. Прочитав етикетку.

— Так, це вино витримано в Діжоні, — сказав він і передав пляшку Піхтові.

Той подивився пляшку на світло. Вино було темно-бордове, майже чорне.

— Тридцятирічної витримки, панове!

— Передайте директорові нашу вдячність, — промовив Піхт і став сердито розливати вино в чарки.

4

Вранці в готелі «Тюдор» він спіймав себе на тому, що думає по-російському. В першу хвилину це засмутило його. Ніяких поступок пам'яті, — так можна провалитися на дурниці! Та що менше лишалося часу до призначеної години, то кволіше він чинив опір хвилі спогадів, що пойняли його, далеких тривог і турбот.

Механічно він пов'язав краватку, осмикнув новенький піджак.

«Як же погано зробив учора Віктор з цією дарованою пляшкою вина!.. Він міг би знайти менш ризикований спосіб попередити мене… Чи вже не міг? Він боявся, що я піду на першу явку і провалюсь… «Дуже невесело в Діжоні». «Дуже невесело в Діжоні»… Гарний я був би…»

Ніколи ще нерви його не були такі збуджені, думки непокірні, рухи несвідомі.

«Гарненьким пташеням я виявлюсь… Треба опанувати себе! Треба! Я наказую!»

Дивлячись на себе в дзеркало, він намагався погасити в очах тривогу.

— А цивільне вам личить, — сказала, кокетливо всміхаючись, покоївка.

«Бреше, дурна, бреше».

Він механічно торкнувся її круглого підборіддя.

— Цивільне мені не личить. А личать срібні погони. Звідки ти знаєш німецьку?

— Я німкеня і тут виконую свій обов'язок.

Він одвернувся, знову втупився в дзеркало, щоб упевнитися в своєму нинішньому вигляді, щоб відчепитися від настирливої думки, що ось зараз він вийде, безповоротно вийде з ролі.

«П'ята колона, проклята п'ята колона…»

— Жених на батьківщині?

— Вбили його партизани в Норвегії. Перед смертю він прислав листівку. Ось подивіться. — Покоївка з-під фартуха дістала трохи зім'яту картонну карточку, що зображала королівський палац в Осло — приземкуватий замок із старої червоної цегли та посрібленої фарбою сосни.

Чомусь ця фотографія допомогла йому опанувати себе.

— Не журися, женихів на фронті багато. Всіх не вб'ють. Париж узяли, скоро війні кінець.

— Не треба мене втішати. Я-бо знаю, війна тільки починається. Скоро ми, німці, підемо на Схід!

— Ух, яка ти войовнича! — сказав він і попрямував до дверей.

Він узяв таксі й попросив відвезти себе у Версаль. Але на півдорозі вийшов біля ювелірної крамниці, довго стояв біля прилавка, милуючись камінням і вагаючись у виборі. Вибрав, нарешті, камею на рожевому сердоліку.

— Схвалюю вибір, мосьє. У вас гарний смак. Наречена буде задоволена, — заторохтів чорнявий біжутьєр.

«Чому наречена? Чому не дружина?» — здивувався він галантній проникливості продавця.

Він сказав водієві, що передумав дивитися Версаль і хоче повернутися в Париж.

Через годину він стояв перед будинком на бульварі Мадлен. Тут була друга явка. Остання. Він іще раз пройшовся бульваром, терпляче оцінюючи перехожих, і ввійшов до під'їзду.

Третій поверх. Безшумно відчиняються двері.

— Пан де Сьєра!

«Зяблов, це ж Зяблов! Живий, справжній Зяблов!»

— Прошу вас. — Пан де Сьєра підвів гостя до дверей у другу кімнату й тихо, але відчутно стиснув його плече…

— Ну, здрастуй, Марте, радий бачити тебе живим, — промовив де Сьєра, коли вони ввійшли.

— Здрастуйте, Директоре, — сказав він по-російському і подумав, що цей невеликий перепочинок, мабуть, виявиться екзаменом суворішим і жорстокішим, ніж усі витримані випробування. І зовсім байдуже, що Зяблов — учитель по спецшколі й командир — зветься зараз Директором, а він, Мартинов, — Мартом. Він не чув рідної мови багато років, він не бачив рідного обличчя багато років і не діставав з дому листів багато років. А це занадто важко…

— Вам відомо, як Віктор попередив мене в «Каруселі»? — запитав Март.

— Так. Але іншу явку провалено, й Вікторові довелося ризикувати:..

— Ви знаєте, що війна йде до наших кордонів?

— Спокійно, Марте, — промовив Зяблов. — Слухай мене уважно, часу в нас обмаль… Отже, будемо вважати, що першу частину завдання ти виконав зразково. Стеля в тебе надійна. Про твій звіт по Іспанії в Центрі знають. Твої повідомлення про нові види зброї не можна недооцінювати. Все, що тобі пощастить дізнатися в цьому плані, держи окремо. Але ніякого ризику. Кожна хоч трохи ризикована операція тепер, коли з Німеччиною укладено пакт про ненапад, абсолютно виключається.

— Таж фашисти тепер кинуться на нас!

— Хочеш знати мою особисту думку — слухай. Так, війна наближається до наших кордонів. Наближається вирішальна сутичка. Крім нас, в'язи Гітлерові ніхто не скрутить. Це нам обом ясно. І не тільки нам. Отже? Ми повинні перебувати в стані повної бойової готовності. І тому не маємо права ризикувати жодною людиною! Під час війни кожна людина буде в сто разів корисніша.

— Нас мало.

— Цього ти не знаєш. А може, і я не знаю. Але не забувай: за комуністів голосувало п'ять мільйонів німців. Це вороги нацизму. Це твої спільники, твоя опора. Коли настане час, вони прийдуть тобі на допомогу. Але поки що працюй в одному каналі — люфтвафе. Нові літаки, нові мотори, нове озброєння. Сконцентруйся на Аугсбургу, найперспективнішому центрі авіабудування. Ми підберемо там тобі помічника. Коли почнеться війна, вийдеш на зв'язок з Перро. Але тільки раз. Ти зустрінешся з ним у Тіргартені на третій день війни, на п'ятій алеї ліворуч від центрального входу о сьомій вечора. Май при собі свіжий номер «Франкфуртер цайтунг». У розмові згадаєш дядечка Клауса. Але спочатку запитаєш: «Можна скласти компанію?» Перро зниже плечима й відповість: «Ну, якщо вас обтяжує самотність…» У Перро буде програма берлінського іподрому. Підкреслено третього коня в четвертому заїзді. В листі Директора, написаному тайнописом, знайдеш інструкції. Одержиш також пакет з кодом, частотами і розкладом сеансів. Решта — за обставинами. Дій самостійно. Перро — надійна людина. Він ненавидить фашистів, як і ми. Місце, де буде сховано передавач, знає Перро. Ясно?

— Так.

— Добре, Марте. — Зяблов підвівся. — Відряджено тебе, вважай, до дня перемоги. Дату поставиш сам. Вірю — побачимось. Найнікудишніший розвідник — мертвий розвідник. Ти нам потрібен живий.

— Ви вважаєте мене школярем…

— Зобов'язаний сказати. Ну, годі. Ось тобі лист од хлопців. Спокійно! Заважати не буду, повернуся за годину. І, не ображайся, сам нічого не спалюй, я вже за тебе покочегарю…

Коли Март знову з'явився на вулиці, сонце сідало. Цілий вечір він блукав містом. «Бош! Бош! Бош! Переможець у країні подоланих».

У темно-синьому безхмарному небі по гірляндах пізнавальних вогнів угадувалася Ейфелева вежа. Париж байдуже віддав переможцям свої вогні, свої запахи, свою неповторність. Під Тріумфальною аркою, не затухаючи, палахкотів скорботний вогонь на могилі Невідомого солдата. А поряд на варті, ноги нарізно, під блискучою каскою — неживе обличчя, стояв, вартуючи його, полоненого, коричнево-рудий у рекламній заграві солдат фатерланду.

Площа Зірки… Розходиться, розбігається асфальтове проміння… І один промінь, перетинаючи Німеччину, перетинаючи всю Європу, Тягнеться до Росії, до Москви, на Червону площу.

Март пішов на схід бульваром Гюїсманса. Пішов назустріч своїм, чекаючи на них, воюючи поряд з ними. Так, назустріч своїм, він ітиме всю війну…

Розділ четвертий

ПРЕКРАСНА ЕРІКА Й РЮБЕЦАЛЬ

Восени 1940 і взимку 1941 років у війні настала тиша. Солдати вермахту й люфтвафе відпочивали. Ремонтувалися танки, літаки й гармати. Тільки генерали не знали спокою. Вони розробляли нові плани. Один з них називався «Морський лев» («Зеєлеве»). У ньому передбачалося загарбання Британських островів.

Уже друкувалися німецькою та англійською мовами розпорядження майбутній окупаційній армії, планувалося будівництво концентраційних таборів.

Створювалося навіть спеціальне десантне з'єднання під командуванням гауптштурмфюрера СС Отто Бегуса. Воно мало загарбати Букінгемський палац і взяти в полон королівську сім'ю. Замість арештованого Георга VI Гітлер збирався посадити на престол свого кандидата — герцога Віндзорського.

Деякі політичні діячі Англії вже ладналися евакуюватися до Канади.

Але Гітлер і його штаб задумалися про день Ікс. Розгром Великобританії, міркував Гітлер, скоріше буде на руку США та Японії, які розтягнуть імперію Альбіону по шматках, поки Німеччина воюватиме в Європі. Своїми роздумами Гітлер якось поділився з Муссоліні:. «Ми в становищі людини, у якої в гвинтівці один патрон».

Цей патрон він призначив Радянському Союзові.

1

Ранками оберштурмфюрер Вальтер Зейц настроював себе на такі думки і вчинки, що були притаманні лише службовій особі. Навіть пошуки нареченої він розглядав як чисто службову справу.

Робочий день його починався копітким переглядом пошти. Самому Зейцу мало хто писав: рідних не залишилося, берлінські приятелі не згадували про нього… Мішок листів та бандеролей приносив щоденно одноокий солдат із військової цензури. Здійснюючи негласний нагляд за душами службовців Мессершмітта, Зейц був у курсі багатьох глибоко інтимних справ мешканців Лехфельда. Ранками він підшукував собі наречену. Перегляд кореспонденції лехфельдських дівчат помітно звузив коло претенденток. Дедалі частіше його увага затримувалася на листах Еріки Зандлер.

Дочка професора вела тільки ділове листування: обмінювалася досвідом із активістками Об'єднання німецьких жінок. Серед її кореспонденток була сама фрау Шольц-Клінк, перша жінка Нової Німеччини. З листів виходило, що фрейлен Еріка готує себе в зразкові подруги справжнього лицаря третього рейху.

Особисті спостереження ще більше привернули Зейца до Еріки. Майбутня наречена була пишна, сувора, витримана в кращих еталонах арійської краси.

Зейц уже зробив ряд Кроків до зближення з прекрасною Ерікою. Він буквально примусив професора запросити його до себе в дім, знаючи, що Зандлер відчував перед гестапівцями непереборну боязкість. Зейц не пам'ятав випадку, щоб його вчений колега хоч раз осмілився глянути йому в очі. Він знову й знову повертався до професорського досьє. Ні, в Зандлера не було ніяких причин тривожитися за своє минуле. В нього були навіть заслуги перед фюрером: він був одним з перших конструкторів Мессершмітта, які вступили до нацистської партії. Його партійний формуляр відрізнявся винятковою акуратністю, свідчив про бездоганне виконання всіх партійних розпоряджень.

«Поведінка на службі й поза службою — коректний, бездоганний.

Грошові справи — боргів не має.

Особисті якості — мало активний, витриманий, цілеспрямований.

Душевна бадьорість — виражена слабо. Світогляд — здоровий». І таке інше.

Нікого, крім співробітників, професор не приймав, ні з ким не листувався… Що це? Страх? Антипатія? Глибоке підпілля? Ні, для підпільника він боязливий. В усякому разі, Зейц був упевнений, що досить як слід натиснути на професора, і він розповзеться холодцем…

На жаль, Зандлер і вдома лишався такою ж безхребетною істотою. Батьківська влада не відзначалася деспотизмом. Голові сім'ї дозволялося обожнювати свою Еріку. Не більше. Дочка з п'ятнадцяти років росла без матері і якщо кому звірялася, то лише секретарці Ютті, дівчині, на погляд Зейца, малоцікавій, до того ж надто гострій на язик. Примхлива Еріка поставила Ютту в сан домашньої подруги й повірниці. Ця «лялькова демократія» особливо сердила Зейца, коли перед відвідинами будинку Зандлера він купляв у кондитерській не одну, а дві коробки цукерок. Але що робити! Претендент на руку прекрасної Еріки повинен скорити відразу два серця.

Механічно сортируючи конверти, Зейц думав про те, що варто б сьогодні ввечері натякнути Ютті на солідну винагороду на випадок вдалого сватання. Непогано б і! налякати дівчисько. До речі, при вмілій обробці можна було б використати її і для стеження за будинком Зандлера. Чи мало що… Надто вже лякливий цей професор. З його бюро давненько не надходило заявок на забезпечення таємності випробувань. Що вони тільки там роблять?

Які дурниці пишуть люди одне одному! Знаходять час на всілякі нісенітниці. Натреноване око Зейца, котре байдуже прочитувало листа за листом, раптом зачепилося за потрібну адресу. Фрейлен Ютті Хайдте пишуть із Берліна. Цікаво!

Ну звичайно, тітка! Хто ж іще? Чого б то бідній дівчині не мати в Берліні такої ж бідної тітки? Тітка Хайдте занепокоєна здоров'ям своєї крихітки й просить її не забути день пам'яті бідного дядечка Клауса, котрий дуже її любив і завжди читав їй казки про Рюбецаля, гордого й справедливого духа. Маленька Ютта, виявляється, гірко плакала, слухаючи цю сентиментальну мазню! Рюбецаль! Сьогодні уже з фрейлен Ютти сльози не вичавиш. Хіба що йому самому взятися до цієї справи? Рюбецаль, Рюбецаль!.. Треба буде зайнятися племінницею. Рюбецаль! Лізуть же в голову всілякі дурниці!..

Задзвонив телефон. Говорив секретар Мессершмітта. Шеф запрошував до себе. Зейц підтягнувся. Такі запрошення траплялися не часто. За півтора року служби Зейц так і не з'ясував собі справжнього ставлення до нього шефа. Мессершмітт завжди приймав і вислуховував його з винятково серйозним, діловим виглядом. Ані натяку усмішки. Оця серйозність щодо досить дрібних справ, про які доводилось доповідати Зейцу, і змушувала підозрювати, що шеф просто знущається з нього, по-своєму мстить за те, що не може ані звільнити його, ані замінити, ані тим більше ліквідувати його посаду. Тим часом за півтора року Зейцу так і не трапилось нагоди довести свою старанність. У ретельно налагодженому механізмі фірми він здавався непотрібним колесом. Усіх недругів, як відвертих, так і прихованих, Мессершмітт вигнав задовго до появи Зейца в Лехфельді. Випадків саботажу й диверсій не було. За політичним настроєм службовців стежив, знову ж окрім Зейца, спеціальний контингент таємних донощиків. Узяти контроль над ними Зейцу не пощастило, і він почав поволі плести свою мережу донощиків. З Берліна штандартенфюрер Клейн регулярно висилав виплатну відомість на агентуру. І хоч Зейц давно звик вважати особливий фонд своєю додатковою рентою, список завербованих на випадок ревізії має бути напоготові. Щоразу, перед тим як іти до шефа, Зейц на всякий випадок перебігав список очима. Кадри треба знати.

В кабінеті Мессершмітта Зейц несподівано побачив давніх знайомих — Пауля Піхта й Альберта Вайдемана.

Мессершмітт усім корпусом повернувся назустріч Зейцу. Як видно, він щойно закінчив демонстрацію своєї переможної панорами.

— Пане Зейц, наскільки я розумію, мені немає потреби знайомити вас із нашим новим службовцем капітаном Вайдеманом. Я думаю, ви знайомі і з лейтенантом Піхтом, який, на жаль, ніяк не погоджується відмовитися від берлінської суєти заради наших мирних сільських красот. Я попрошу вас, оберштурмфюрере, взяти на себе неофіційно, звичайно, опіку над своїми друзями. Панові капітану не терпиться подивитися на наш майданчик у Лехфельді. Пан лейтенант також висловлює бажання здійснити позаміську прогулянку. Їдьте з ними. До речі, представте пана Вайдемана панові Зандлеру. Капітана прикріплено в ролі ведучого льотчика-випробувача до конструкторського бюро Зандлера.

— Даруйте. Хіба пан Зандлер робить літаки? Щось я не бачив його продукції.

— Побачите, Зейц. Побачите. За півтора року ви могли б помітити, що мої заводи виробляють літаки і лише літаки. І всі мої службовці зайняті тільки цією високопатріотичною справою. Пане Вайдеман, пане Піхт, буду щасливий бачити вас у себе…

2

В машині було душно. Вайдеман опустив скло, підставив голову під прохолодний струмінь вітру. З шарудінням злітало торішнє листя.

«Розквітає, розквітає, і сильніше сонце гріє, та не знає, та не знає, що весна повсюди віє…» — цей пустотливий дитячий віршик раптом розвеселив Вайдемана.

— Але ж гарно, друзі! — вигукнув він.

— Чудово! — підтримав Зейц.

— Сентиментальне марення, — обізвався Піхт.

Вайдеман ображено замовк. Мимо пропливали горбисті далі, темні букові й дубові ліси. Мелькали невеличкі села — в палісадниках дрімали будиночки, причавлені черепичними покрівлями; сонні корови брели асфальтованими вуличками, так само сонно били в дзвони кірхи, і селяни ліниво прибирали гній…

Посеред сіл на майдані стояли обвиті стрічками стовпи — «Травневе дерево». «За дідівським завітом, стрічками я повитий, в честь наших дружин і дівчат, в знак дружби стою До кінця, щоб жили в сім'ї одній, вірні Баварії своїй…»

— Тут є цікавий звичай випробовувати силу й спритність, — сказав Зейц. — Хто видряпається по такому стовпу, той здобуде нагороду — кавник чи каструлю, а якщо сміливець досягне самої верхівки, заробить чоботи.

По околицях містечок і сіл до капличок тулилися кладовища — над рядами хрестів височіли монументальні пам'ятники воїнам, які загинули на полях битв, «померлим для того, щоб жила Німеччина…»

«Все складається якнайкраще. Головне — обжитися. — Вайдеман скоса глянув на Піхта. — Навіщо він дратує Зейца?»

— … А тобі треба б подумати про це, Вальтере, — долинуло до нього. — Тут, у добрих старих пивницях сіл народжувався наш рух… Частіше згадуй про це…

«Які пивниці? А-а, ось він про що…»

Машина йшла повз старовинний високий будинок з червоної цегли, обвитий по даху плющем та виноградником. Над аркою висіла декоративна пляшка вина з вивіскою: «Поспішай на вогник».

— Зупинимося? — запропонував Піхт.

— Треба поспішати, — сказав Вайдеман.

— Ну, дідько з вами, — махнув рукою Піхт і знову присікався до Зейца. — І взагалі, Вальтере, за давньою дружбою скажу, що справи в тебе тут не блискучі. Ти політичний керівник, а Мессершмітт бавиться тобою, як кіт мишкою… Ні, ні, не заперечуй! Не з нього, а з тебе спитають, як виконуються накази фюрера.

— Я краще за тебе тямлю у своїх справах!

— Заспокоюй себе, Вальтере, заспокоюй… Та коли раптом Мессершмітт посковзнеться, він звалить усю провину на тебе й оком не моргне.

— Я не хочу говорити про це! — не витримав Зейц і так крутонув кермо, що «мерседес», рвонувши вбік, зі скреготом промчав узбіччям.

— Ти ні чорта не знаєш, що коїться в тебе під носом, Над чим працює зараз Мессершмітт?

— Він робить літаки.

— Він намагається модифікувати свою єдино вдалу, але безнадійно застарілу модель, як літня модниця свою останню сукню. А між іншим капітан Вайдеман, який сидить поруч мене, буде займатися зовсім іншим.

— Чим же? — зацікавився Вайдеман.

— А хіба Зейц тобі нічого не пояснив? — лукаво спитав Піхт, подивившись на червону потилицю коротко підстриженого Зейца.

— Звідки мені знати, чим займається цей старий бобер Зандлер, — буркнув оберштурмфюрер.

— От про це я тобі й кажу, Вальтере… Ти, Альберте, матимеш справу з новими реактивними літаками. Діло це марне, але ризиковане. Хейнкель уже обпікся на ньому.

— Поясни до пуття, Паулю! Ні Мессершмітт, ані Зейц нічого про це не казали.

— Тобі, очевидно, розповість той, хто безпосередньо працює над цими літаками, — Зандлер… Я ж небагато знаю. Відомо лише, що вони диявольськи швидкохідні. В них нема гвинта. Замість гвинта розвивають тягу і несуть літак уперед реактивні двигуни… Коли гармата стріляє, ствол відкочується назад…

— Третій закон механіки…

— От-от. Машина з реактивним двигуном може досягти навіть звукової швидкості! Хейнкель першим зробив таку штуку, але його випробувач. Варзіц наклав у штани, коли літачок мимоволі втягло в піке й затрясло, як пневматичний молоток.

— Що з ним сталося?

— Він потрапив у флатер… Ну, та ти з цим флатером ще зустрінешся.

— А Варзіц загинув?

— Поки що ні. Того разу він викрутився. Йому пощастило випірнути з парашутом. Так от, після Хейнкеля до цих самих реактивних штучок узявся Мессершмітт… — Піхт знову подивився на червону шию Зейца й додав голосніше — Але в Мессершмітта є такий бевзь, як Зейц, і йому все сходить з рук.

Зейц засовався на сидінні.

— Ти не нападай на Вальтера, — сказав Вайдеман примирливо. — Ну, що вдіє Вальтер у своєму становищі? Мессершмітт вхожий до самого фюрера, а Удет йому перший друг.

— Помиляєшся, Альберте, — скреготнув зубами Зейц. — Я можу заподіяти таке, що й Піхту не сниться.

«Мерседес» вилетів на розвилку. На лівій стрілці дороговказу було написано: «Дахау», на правій — «Лехфельд». Зейц повернув праворуч. Дорога пірнула в буковий ліс. Промайнув позеленілий від моху замок із укритим ряскою болотцем, через який було перекинуто напівкруглий кам'яний місток. Мигнула вивіска: «Добрий затишок».

— Колись у підвалах таких руїн майстри кували обладунки для рицарів, — мовив Піхт.

— Один Лоренц Хельмшмідт чого вартий! — додав Зейц, намагаючись примиритися з Піхтом.

— Хто цей хлопець? — запитав Вайдеман.

— Він кував чудові лати, — сказав Зейц. — Екстра-клас! Вони не могли зрівнятися ні з нюрнберзькими, ні з віденськими, ні з італійськими.

— А Лоренц Розенбаум?!

— Це був геній! Яка прекрасна його «Юдіф»! Дуже тонка робота. — Зейц на мить повернувся до Вайдемана. — Він її викарбував на медалі краще за цього маляра-італійчика Кастельфранко, Альберте. Так, на аугсбурзькій землі завжди були вмільці. Раніше кували лати, тепер літаки…

Із лісових сутінків машина вибігла на рівнину. Попереду гострими зубцями дахів червонів Лехфельд. Але перше, що впало в очі Вайдеманові, було кладовище. Величезне кладовище, неначе виставлене напоказ. Поряд з білими кам'яними хрестами стояли літакові гвинти, що свідчили про належність померлих до авіації. Вайдеман з острахом скосив очі на ці могили, що не пройшло повз увагу Піхта. Пауль поплескав його по плечу:

— Це невдахи, Альберте… А нам поки що щастить.

Зейц звернув до авіамістечка, забудованого однотипними будиночками. Лише кілька особняків порушували одноманітність. Сам аеродром було огороджено з фасаду цегляним муром. Солдат біля прохідної пропустив машину Зейца. «Мерседес» підкотив до бетонної одноповерхової будівлі з маленькими, неначе бійниці, вікнами. Біля входу стояв вартовий. Побачивши офіцерів, він хвацько підкинув гвинтівку «на караул».

Вайдеман, випрямившись, пішов слідом за Зейцем. «Ну, тепер тримайся, раб божий!»

Усі троє пройшли темним коридором у самий кінець і відчинили важкі, оббиті шкірою двері. Перше, що відчув Вайдеман, важкий дух прокуреного кабінету.

— Ви поквапилися, панове. Похвально, — сказав Зандлер.

Вайдеман відчув, як суха Зандлерова рука стиснула його руку, а вицвілі світлі очі вп'ялися в його обличчя, «Ось кому я довірю свою долю».

— Вам, капітане, спершу доведеться повчитися. Ви повинні вивчити досконало нові галузі аеродинаміки та будови літака, на якому будете літати. Час у вас поки що є.

— Не зовсім розумію вас, професоре.

— Потім зрозумієте. — Зандлер поклав руку на м'язисте плече Вайдемана. — Вам кортить подивитися на літак? Ходімо.

Професор повів гостей до ангара, який охороняли двоє солдатів.

— Зачекайте мене тут.

Вайдеман, Піхт і Зейц зупинилися біля входу. Зандлер наказав скинути чохли, тоді підійшов до розподільного щитка й увімкнув рубильник. Яскраве світло залило ангар.

У Вайдемана перехопило дух — у центрі ангара на високо піднятих шасі стояв сріблястий літак.

— Ось він, «Штурмфогель», — урочисто оголосив Зандлер, і металева луна прокотилася ангаром.

Крила «Штурмфогеля» відходили назад. Акулоподібний ніс неначе розтинав повітря. Ліхтар плавно закруглявся, тож льотчик добре міг бачити й передню й задню напівсфери.

Зандлер замилувано провів рукою по гладенькому, із заточеними заклепками крилу літака.

— Як бачите, «Штурмфогель» створено для великої швидкості. Стабілізатор піднято, щоб не потрапляв під гарячі потоки повітря. Кіль, як і крила, скошено назад для зменшення лобового опору повітря. Корпус машини — планер готовий витримати швидкості, близькі до звукових, а також перевантаження, котрі можуть виникнути при флатері чи при виході машини з піке.

Вайдеман піднявся драбиною, відчинив ліхтар і опустився на прохолодне, тверде сидіння. Яскраві зелені стрілки мерехтіли на чорних циферблатах приладів. Висотомір, компас, радіокомпас, покажчик швидкості, лічильник боєзапасу… Все на місці. Але де покажчики роботи двигунів? Ага, ось вони… Тільки зовсім не схожі на ті, що він звик бачити на гвинтомоторних машинах. Замість складної системи секторів з руків'ями кроку гвинта, газу і якості пальної суміші, тут був лише один важіль подачі пального, що легко пересувався. А робота двигунів контролювалася покажчиками температури газів за турбінами, маметром[11] і гасометром.

Ногою Вайдеман натиснув педаль — вона слухняно подалась. Похитав ручку керування — на кінцях крил гойднулись елерони…

— Гарний «Штурмфогель»! Час подивитися його в повітрі. Що ж затримує, професоре?

Зандлер поплескав рукою по обтічнику двигуна. Лунко, як бочка, відгукнулася порожнеча.

— Нема моторів, капітане. Вони нас затримують…

3

Так, двигуни дуже гальмували роботу Зандлера над «Штурмфогелем». Це була ахіллесова п'ята нової реактивної авіації. Десятки експериментальних моторів, закуплених у різних фірмах, розліталися вщент на випробуваннях. Інженери шукали надійний метал і пальне. Шукали й гинули, як загинув Макс Вальє, випробуючи ракетні автомобілі й дрезини, як підірвався разом із лабораторією й лаборантами університетський друг Зандлера Тіллінг під час дослідів з пальним.

Двигуна Охайна, розрахованого на тягу 1120 кілограмів, як і передбачав Зандлер, Мессершмітту дістати не пощастило. Хейнкель простісінько відмовився його продати. Хтось у Берліні, найімовірніше в управлінні озброєнь Удета, вставляв палиці в колеса.

Між іншим, ця обставина насторожувала Зандлера. Професор помічав, що, коли в Хейнкеля позначався успіх, хтось навмисне гальмував його роботу; коли налагоджувалося в Мессершмітта, шкодили Мессершмітту. Можливо, винні в цьому були самі конструктори, які вели між собою давню конкурентну боротьбу. Можливо, хтось інший був зацікавлений у затримці робіт над новими типами літаків та двигунів, ігноруючи інтереси рейху.

Але Зандлер мав лише здогади. В нього не було доказів, і тому він мовчав.

На фірмі «Юнкере» проектував двигун доктор Франц. Він розраховував двигун на тягу 600 кілограмів при швидкості польоту 900 кілометрів на годину і на пальне — дешеве дизельне паливо.

Поки Франц будував свій двигун 109–004, Мессершмітт наказав поставити на «Штурмфогель» двигуни фірми БМВ. Вони робилися в Шпандау. Їх привезли в Лехфельд, на стендах заміряли тягу. Вийшло 260 кілограмів.

Зандлер повідомив про це шефа телефоном.

— Так це ж примус, чорти б його побрали! — вилаявся Мессершмітт.

— Я не можу ризикувати планером, установлюючи на нього двигуни БМВ, — сказав Зандлер.

Мессершмітт задумався. Видно, якась обставина його сильно підганяла.

— Ні, професоре, ви повинні поставити їх на «Штурмфогель».

— «Штурмфогель» не злетить!

— Повинен злетіти! Нова авіація вперто стукає в двері, Йоганне, і нам треба поспішати, хоч би яких турбот це коштувало.

— Я не можу ризикувати, — вперто промовив Зандлер.

— Слухайте мене уважно, професоре. (Зандлер почув у голосі шефа залізні нотки.) Робіть три моделі планера. Дві ми розвалимо на цих двигунцях, третю збережемо для двигунів Франца — повинен же він коли-небудь побудувати їх!..

Зандлерові нічого не лишалося, як підкоритися. Випробувачем «Штурмфогеля» з двигунами БМВ він призначив нового льотчика — капітана Вайдемана.

4

Було ще темно й холодно, коли Вайдеман у супроводі техніка й дублера виїхав до літака. «Штурмфогель» стояв у самому кінці злітної смуги. Біля нього поралися інженери й механіки з викрутками, ключами, вимірювальними приладами.

— Як заправка, Карле?

— Повністю, пане капітане, — відповів Гехорсман, вилазячи з-під мотора.

Вайдеман не кваплячись надів парашут, підігнав ремені й заліз у кабіну. За час, проведений у Лехфельді, він вивчив кожну кнопку, перемикач, гвинтик і міг відшукати їх із заплющеними очима. Днями просиджуючи в кабіні, він уявляв собі політ, майже до автоматизму відпрацьовував свої дії в будь-якій складній ситуації. Але зараз, коли, зручно вмостившись у кабіні, він взявся за ручку керування машиною, то відчув неприємне тремтіння в пальцях. Тоді Вайдеман опустив руки й кілька разів глибоко зітхнув — це завжди допомагало заспокоїтися.

«Не клей дурня, уяви, — що ти на звичному Ме-109. Уявив? Чудово».

Він увімкнув рацію і в навушниках почув близьке дихання Зандлера.

— Я «Штурмфогель», до польоту готовий, — сказав Вайдеман.

— Добре, Альберте. Отже, завдання у вас одне — злетіти й сісти. Не подумайте робити ще що-небудь.

— Розумію.

— Й уважно стежте за приладами. Запам'ятовуйте найменші відхилення.

— Розуміється.

— До запуску!

Вайдеман увімкнув кнопку подачі палива в спалю-вальні камери двигунів. За кілька секунд загорілися лампочки-сигналізатори. Зарокотів бензиновий моторчик — ридель, що розкручував турбіни. Глухо заверещали лопатки компресорів.

Альберт увімкнув запалення. «Штурмфогель» здригнувся. Оглушило пронизливе, свистюче ревіння. Машина, втримуючись на гальмах, присіла, як бігун перед пострілом стартера. На дошці приладів ожили стрілки.

Вайдеман простягнув руку до тумблерів, клацнув перемикачами, перевіряючи прилади, ще раз окинув поглядом свою тісну кабіну… «Крім усього, що ти знаєш, потрібна ще удача», — подумав він і натиснув кнопку передавача.

— Я «Штурмфогель», прошу зліт.

— Зліт дозволяється. Вітер західний, три метри на секунду, тиск сімсот шістдесят…

Звичне повідомлення Зандлера заспокоїло пілота. Вайдеман відпустив гальма, посунув ручку подачі пального вперед. Двигуни завили ще дужче, але тяги не збільшили. Ручка вже вперлася в передній обмежувач, завивання перейшло у вереск.

Нарешті винищувач повільно рушив з місця. Компресори на повних обертах, температура газів за турбінами максимальна… Але літак неохоче набирає швидкість. Вайдеманові бракує ревіння гвинта, що пружно врізається в повітря, трясіння мотора, в якому відчуваєш могутність. На поршневому винищувачі Вайдеман давно був би в повітрі, а цей «Штурмфогель» уже пробіг більше як половину злітної смуги, розгойдуючись, здригаючись і не виявляючи ніякого бажання злетіти.

Вайдеман квапливо потягнув ручку на себе. Ніс літака трохи піднявся, але зустрічний потік не мав сили підхопити важку машину з її короткими, гострими крилами. Вже близько кінець смуги, видно обрідний чагарник, за ним — горіховий ліс.

І тут Вайдеман збагнув, що машина вже не злетить. Механічно він прибрав тягу. Завищали гальма. В одному двигуні щось булькнуло й шалено застукало. Літак рвонувся вбік. Вайдеман спробував утримати його на смузі, рухаючи педалями. Єдине, що йому треба було зробити зараз, — це врятувати від руйнування дорогий літак, стишити швидкість.

«Штурмфогель» промчав до чагарника, рвонув крилами деревця, шасі загрузли в болотистій землі. Раптом стало нестерпно тихо. Лівий двигун задимів чорною кіптявою. За кілька секунд долинуло завивання санітарної та пожежної машин.

«Не треба виказувати страху…» — Вайдеман провів долонею по обличчю, розстібнув прив'язні ремені.

— Що трапилось, Альберте? — Зандлер вискочив із відкритої легкової машини.

— Про це вас треба спитати, — відповів Вайдеман, сідаючи на суху купину: його трясла лихоманка.

— Двигуни не розвинули тяги?

— Звичайно. Вони гуркотіли так, неначе збиралися вистрілити, але швидкість не підвищилася за сто, і я почав гальмувати в кінці смуги, щоб не врізати дуба.

— Ви правильно вчинили, Альберте. Їдьмо до мене!

Вайдеман сів поруч із Зандлером. Машина вибралась на бетонку й промчала до приміщення конструкторського бюро.

— Значить, двигуни не витримали злітного режиму, — неначе сам до себе промовив Зандлер, закурюючи сигарету. — Зараз же складіть донесення й докладно опишіть весь цей невдалий зліт. А тоді сідайте за аеродинаміку й посібники по «Штурмфогелю». На жаль, часу у вас знову буде багато…

5

Через тиждень «Штурмфогель» було відремонтовано. На ньому встановили нові двигуни, які знову прислала фірма БМВ на заміну тих, що вибули з ладу. В носову гондолу, призначену для гармат, поставили звичайний поршневий мотор «Юмо-211» — він повинен був допомогти «Штурмфогелю» відірватись од землі.

Мессершмітт разом із Зандлером оглянув літак і кинув незадоволено:

— Не курка й не літак.

— Зате на ньому випробувач не зазнає невдачі, — сказав Зандлер.

Він добре знав, що від конструктора залежить життя пілота. Це жило в його серці, в його мозкові, коли він обдумував, розраховував, будував, обладнував літак. А Мессершмітт більше дбав про вдачу чи невдачу власного імені, хоч байдужість до долі випробувача не вадила йому кидати прекрасні ідеї.

Шеф пройшов на злітну смугу й широкими кроками виміряв її довжину:

— Малий майданчик, професоре. Його треба подовжити принаймні на п'ятсот метрів.

Він зупинився біля того місця в чагарнику, де загруз Вайдеман, і круто обернувся до Зандлера:

— А чи не вбачаєте ви, професоре, помилки в тому, що в «Штурмфогеля» центровку розраховано на заднє колесо?

— Ви хочете сказати, що це дуже збільшує кут атаки крила на зльоті?

— Саме так!

Зандлер укотре здивувався проникливості конструкторської думки в цього сухорлявого, різкого чоловіка з тесаним видовженим обличчям, високим лисіючим лобом.

Мессершмітт зупинив погляд на Зандлерові:

— Вам бракує, професоре, широти, розмаху, сміливості, чи що. А в нас сміливість — перший крок до успіху.

«Але ви на випадок невдачі втрачаєте дише небагато грошей, а з мене здерете шкіру», — подумав Зандлер.

— Добре, я розрахую і спробую трохи перемістити центр ваги, — промовив він уголос.

— Розраховуйте, — дозволив Мессершмітт. — Тільки скоріше.

… А ще через два тижні, 4 квітня 1941 року, капітан Вайдеман підняв «Штурмфогель» у повітря. Пофарбований у сріблястий колір літак, тиркаючи мотором і виючи двома турбореактивними двигунами, підстрибнув угору, низько пройшов над аеродромними бараками, розвернувся й сів. Чи набере він колись більшу висоту й чи зможе виконати фігури вищого пілотажу — цього ще ніхто не знав. Але першу перемогу було здобуто.

Про політ Вайдемана можна було б сказати словами паризьких газет, які колись писали про те, що Блеріо перелетів Ла-Манш, «не торкаючись жодною частиною аероплана поверхні моря».

Альберт вискочив із машини й радісно стиснув механіка Карла, який саме нагодився:

— Полетів, полетів «Штурмфогель»! Бачив, Гехорсман?!

— Чого ж йому не полетіти, — пробуркотів Карл.

— Вічно ти невдоволений, рудий дияволе! — засміявся Вайдеман, жартівливо ляснувши по голих рудих грудях механіка.

Зандлер, розчулившись, потиснув руку Вайдеманові:

— Хоч курка, але полетіла…

— З вас належить, професоре, — піймав Зандлерана слові Вайдеман.

— Що робити… — розвів руками конструктор. — Прошу сьогодні ввечері до мене.

— Певна річ, з друзями?

— Звичайно.

Після огляду техніки виявили, що сопло лівої турбіни наполовину розплавилося.

6

Про що може думати миловидна й енергійна двадцятитрьохрічна дівчина, змахуючи пухнастою заячою лапкою непомітний для ока пил з полірованих меблів у чужій квартирі? Про те, що свою квартиру вона не захаращувала б таким мотлохом? Але своя квартира, на жаль, недосяжна навіть у мріях. Може, якби частіше всміхатися панові…

Та ні, хоч і неважко прочитати всі ці думки на затуманеному дівочому обличчі, довше підглядати незручно.

Сторонній спостерігач, котрий узявся б розгадати нехитрий плин думок у гарненькій голівці фрейлен Ютти, яка вже третій рік працює секретаркою в професора Зандлера, був би здивований і обурений, коли б йому пощастило справді взнати, про що ж роздумує фрейлен Ютта під час щоденного прибирання. Можливо, він навіть облишив би всі свої справи й розшукав серед мешканців Лехфельда якогось пана Зейца. Того самого Зейца, котрий носить на чорному мундирі срібні нашивки оберштурмфюрера. Втім, Зейц не єдиний гестапівець у місті… Так чи інакше, але ні сторонньому спостерігачеві, ні панові Зейцу, ні навіть фрейлен Еріці, господині й найкращій подрузі Ютти, не дано знати, про що розмірковує вона о цій полуденній порі.

І все тому, що фрейлен Ютта не забиває своєї голови порожніми думками про меблі та женихів. Змахуючи пухнастою лапкою пил, вона старанно тренується з перекладу газетного тексту на цифровий код п'ятиричної системи. Таке заняття вимагає від дівчини виняткової уваги, і, природно, вона може й не почути відразу, як стукає в двері нетерпляча господиня, що повернулася додому з міських курсів домоведення.

— О Ютто, ти, мабуть, валялася в постелі! Прибрала? У нас буде купа гостей. Дзвонив тато. Він привезе якихось нових льотчиків і пана Зейца.

— Як! Наш добрий чорний тато Зейц?! Еріко, бути тобі оберштурмфюрершею. Будеш носити чорну пілотку й широкий ремінь.

— Коли я бачу чорний мундир, моя душа тремтить, — у тон Ютті сказала Еріка. — Але Зейц… Він непоганий, чи не правда?.. Є в ньому якась чоловіча грубість…

— Невихованість…

— Ні, сила, яка… вища од виховання. Ти прискіпуєшся до нього, Ютто. Він може зацікавити жінку. Але вийти заміж за гестапівця з нашого міста? Ні!

— Кажуть, у пана Зейца впливові друзі в Берліні.

— Сидів би він тут!

— Подейкують про невдалий роман. Замішана жінка якогось крупного чина. Чи то наш півень її кохав, чи вона його кохала…

— Ютто, як ти можеш? Допоможи мені переодягтися. До речі! Тобі лист од тітки. Я зустріла листоношу. Ютта недбало засунула конверт у кишеню фартуха.

— Ти не цікава, Ютто. Лист із столиці!

— Ну, що може написати цікавого ця стара миша тітка Марта! «Бережи себе, дівчинко, кутай свою ніжну шийку в той голубий шарф, що я сплела тобі до дня першого причастя». А від того шарфика й нитки не лишилося… Ну, так і є. Я повинна себе берегти і до того ж пам'ятати, коли гигнув дядечко Клаус!

— Ютто, ти неможлива!

— Прожила б ти з таким скнарою хоч рік! Уявляєш, Еріко, мені вже стукнуло сімнадцять, а цей порохнявий садист щовечора читав мені вголос казки. Про біляву фею, обдурену русалку й про цього нещасного духа, як же його?

— Рюбецаля?

— Еге ж. Рюбецаля. Ім'я неначе єврейське.

— Ютто!

— А я нікого не ображаю. Ще невідомо, хто цього Рюбецаля вигадав.

Ютта підійшла до високого дзеркала в залі, висолопила язика своєму відображенню, скорчила плаксиву міну.

— Еріко! Слухай, Еріко! А в тебе нема цієї книжки? Про Рюбецаля? Дай мені її подивитися. Згадаю дитинство.

— От і розумниця, Ютто. Я знаю, що всі твої грубощі — тільки прикидання. Я пошукаю книжку.

— Я завжди реву, коли пригадую цього жалюгідного духа. Як він бігав сам по скелях, і нікому до нього не було діла, і всім він остогид і набрид. Неначе я. Тільки він був шляхетний дух, а я проста секретарка, навіть служниця.

— Ютто, як тобі не соромно. Після всього… Годі! Зрештою, не забувай: в тобі тече чиста арійська кров! Ану усміхнися! Зараз пошукаємо твого Рюбецаля.

Залишившись на самоті, Ютта дістала з фартуха зім'ятого тітчиного листа, перечитала його і притиснула до серця. В листі йшлося про дядечка Клауса.

«Отже, сьогодні я побачу Марта», — сказала вона собі.

7

Чого справді не вмів робити Йоганн Зандлер, то це розважатися. За банкетним столом він почував себе незатишно, як професор консерваторії на репетиції сільського хору. Все дратувало й пригнічувало його. Але роздратування доводилося ховати за церемонною посмішкою. Посмішка була кисла, як старе рейнське, котрим він частував льотчиків.

Відтоді, як дванадцять років тому фрау Зандлер завела звичай скликати під свою покрівлю «героїв повітря», професор звикав до вина, до цієї безглуздої атмосфери провінційних гульбищ. Звикав і не міг звикнути.

Коли в 1936 році екзальтоване серце фрау Зандлер не витримало повідомлення про загибель майора Нотша (майор розбився в Альпах), професор поклав собі покінчити з гостинністю. Але свавільна Еріка порівняно швидко змусила «дорогого татка» запрягтися в звичну упряжку.

І візок покотився. Дочка захопилася фотографією. На перилах антресолей, що оточували залу, висіли грубо підмазані невмілою ретушшю фотографії прославлених німецьких асів: Ріхтгофена, Іммельмана, Удета, Клостермана, Фізелера, Бельке, Галланда, Мельдерса, Франке, Вюрстера… Багато з них сиділи за столом, багато добродушно ляскали по спині «похмурого Йоганна», але нікого з них Зандлер не міг би назвати своїм другом. Так само як і цих самовдоволених хлопців, котрі безцеремонно заволоділи сьогодні його будинком.

З усіх гостей Зандлера найбільше цікавив Вайдеман. Йому першому довелося довірити своє дитя, свого «Штурмфогеля». Що він за тип? Самовпевнений, як усі. Безжалісний, як усі. Витріщає очі на Еріку, як усі. Мабуть, мовчазніший од інших. Чи стриманіший. Хоч цей дженджик із міністерства нікому не дає рота роззявити. Столичний фрукт. Таких особливо принаджувала фрау Зандлер. Про що він теревенить? Про чвари Удета з Мільхом?

Зандлер не міг упіймати нитки розмови. Але він майже фізично відчував, як раптом насторожився Зейц. Завжди, коли Зейц був за столом, Зандлер не випускав його з поля зору. Він навчився по ледь помітному повороту голови гестапівця вловлювати ступінь благонадійності зачепленої теми. Сьогодні Зейц був напружений, як ніколи. Цього не помічали інші, але він, Зандлер, добре бачив, як Зейц, енергійно орудуючи ножем та виделкою, то байдужів до розмови, то напружував слух. Ось він перестав жувати й нахилив голову. Піхт розповідав про перші бої «Битви над Англією».

— Англійська преса вже почепила шановному шефу ярлик дітовбивці.

— А за що? Скорше того ярлика належало повісити Юнкерсові. Адже бомбардувальники його, — вступився за хазяїна хитруватий капітан Вендель, другий льотчик-випробувач.

— Ну, в товстуна Юнкерса репутація добродушного індика. Гуманіст та й годі. А бульдожача хватка Віллі відома кожному.

— Атож, наш шеф не терпить сентиментів, — зауважив Вендель.

Піхт повернувся до Вайдемана.

— Я тобі не розповідав, Альберте, про випадок у Рене? Ви, мабуть, чули, пане професоре. Це було в двадцять першому році. Мессершмітт побудував тоді свій перший планер і прибув з ним до Рене на щорічні змагання. Сам він і тоді вже не любив літати. І полетів на цьому планері його найкращий друг. Прізвища не пам'ятаю, та справа не в цьому. Важливо, що найкращий, найближчий друг. І ось у першому ж польоті планер Мессершмітта на очах усього аеродрому втрачає керування і врізається в землю. Удет — він і розповідав мені всю цю історію — підбігає до Мессершмітта, вони вже тоді дружили, хоче втішити його, а той повертає до нього отаке собі байдуже обличчя й зауважує холодно: «Ні ви, Ернсте, ні хто інший не має права заявити, що це моя помилка. Я тут ні до чого. Він один винний в усьому». Зрозумів, Альберте? Отож-бо. Я думаю, це був не останній випробувач, якого він угробив. Чи не так, пане професоре?

Все обірвалось у хирлявому організмі професора. Судорожно збираючи думки, він не спускав очей із Зейца, який сидів збоку від нього.

— Я не прислухався, пане лейтенанте. Ви щось розповідали про випробування планерів. Я не фахівець з планерів.

Еріка поспішила на допомогу батькові:

— Паулю! Можна вас попрохати про одну особисту послугу?

— Обіцяю безумовне виконання.

— Не обіцяйте, не почувши. — Еріка стиснула губи. — Якщо генерал-директорові трапиться відвідати Лехфельд, умовте його заїхати до нас. Я хочу сама його сфотографувати, його старий портрет уже вицвів.

— Генерал-директор без сумніву буде дуже втішений пропозицією. Він високо цінує юних громадян Німеччини, яким не байдужа слава третього рейху.

— То я можу сподіватися?

Піхт устав із-за столу, підійшов до Еріки, шанобливо, двома руками, взяв м'яку долоню дівчини, торкнувся губами зап'ястя.

— Ви вмієте стріляти, фрейлен?

— Ні, що ви!

— Треба вчитись. У вас тверда рука!

Позеленілий від ревнощів Зейц повернувся до Зандлера:

— Де ж ваша незрівнянна Ютта? Чи сьогодні, заради почесних гостей, ви зрадили своєму правилу садовити служницю за стіл?

— Ютта не служниця… — сторопівши, почав професор.

— Я чую, пан Зейц цікавиться нашою Юттою? — вигукнула Еріка. — Оце сюрприз! Та сьогодні вона не зможе розважати вас. У неї болить голова, і вона не спуститься до нас.

— А якщо я її попрошу?

— Ну, якщо ви вмієте й просити, а не лише наказувати, випробуйте себе. Але, цур, ніякого примусу. Адже ви не знаєте своєї сили…

Еріка пустотливо торкнула чорний рукав Зейца. Зейц устав, розправив ремені й попрямував до дерев'яних сходів на антресолі. Зарипіли східці.

Ютта квапливо зачинила двері, внутрішньо зібралася. З її кімнатки, якщо лишити двері прочиненими, було добре чути все, про що говорилося в залі. За бажанням вона могла непомітно й розглядати тих, хто сидів за столом. Ані Зейц, ані Вендель, ані інший випробувач з Аугсбурга — Франке — не цікавили її. Вони вже не раз були в цьому домі. Всю увагу Ютти привернули двоє приїжджих. Один з них може виявитися тим самим Мартом, про прибуття якого повідомляв присланий з Берліна лист. Адже саме сьогодні він повинен зв'язатися з нею.

А до півночі лишилося всього півтори години. Поява цих двох не може бути випадкова. Але хто ж із них? Звичайно, коли вона спуститься, він знайде спосіб привернути до себе її увагу. Та перш, ніж показатися внизу, вона хотіла б сама впізнати його. Він повинен нагадати їй про дядечка Клауса. Хто ж він? Хто? Високий веснянкуватий обер-лейтенант чи дебелий, кремезний капітан?

«Краще б лейтенант! Ох, Ютто, Ютто! Гарний хлопець. Тільки надто вже самовпевнений. І хизується перед Ерікою. «Ми з генералом», «Я впевнений…» Хлюст. Еріка вже розм'якла. А він просто бавиться нею. Звичайно, бавиться. Мабуть, у нього в Берліні таких Ерік… Як він на неї дивиться! А очі, далебі, холодні. Байдужі очі. Порожні. Хіба в Марта можуть бути такі скляні, порожні очі? А капітан? Цей ніби простіший. Стриманіший. І чого він весь час крутить шиєю? Комір тисне? Чи шукає когось? Мене? І на годинник дивиться. Про що це він шепочеться з Франке? А тепер із Зейцем? А лейтенант розв'язний. Руки цілує Еріці. Розхвастався зв'язками. А Зейц аж зайшовся від злості. Встав. Іде сюди. Саме його мені й бракувало. Ну що ж, навіть краще. Все одно треба зійти вниз».

Ютта швидко причинила двері, вмостилася з ногами в м'яке шкіряне крісло.

Зейц постукав й одразу, не чекаючи відповіді, розчинив двері. Скільки в ньому благодушності!

— Даруйте, фрейлен, за пізнє вторгнення. Повірте, воно викликано моєю глибокою прихильністю до мешканців цього милого будинку. Як ваша бідна голівка?

— Ваше почуття до пані Еріки для мене не таємниця, пане Зейц.

— Тим краще.

Погляд Зейца уважно обмацував кімнату.

— Сподіваюсь, ви схвалюєте мій вибір?

— Еріка — дівчина, яка заслуговує безумовного захоплення. Але я не думаю, щоб вона була готова до шлюбного союзу. Їй ще нема двадцяти.

— Фюрер чекає від молодих сил нації негайного виконання свого обов'язку. Німеччина потребує швидкого омолодження. Я впевнений, що фрейлен Еріка, у всіх відношеннях зразкова дівчина, добре розуміє свій патріотичний обов'язок.

— У неї лишається право вибору…

Дурниці. Вона занадто юна, щоб самостійно обирати гідного арійця. Їй треба допомогти зробити правильний вибір. Подібна допомога буде високопатріотичним вчинком, фрейлен Ютто.

— Ви переоцінюєте мій вплив, пане Зейц.

Зейц сів на бильце Юттиного крісла, нахилив до неї обличчя. Очі його звузилися.

— Це ви, фрейлен, недооцінюєте мене. — Він засміявся — Досить казок, Ютто, досить казок.

Вона похолола. Мимовільно здригнулися вії.

— Які казки ви маєте на увазі?

Вона глянула прямо у вузькі очі Зейца. Він усе ще сміявся.

— Хіба ви не любите казок, Ютто? Хіба вам не читали їх у дитинстві! Бабуся? Ха-ха-ха. Або дядечко?.. У вас же є тітка?

— Так, у Берліні… Але я щось не розумію вас. Ви… Не може бути!

Зейц, здавалося, не помічав її збентеження.

— Бачите. Тіточка далеко, вона не може допомогти своїй коханій племінниці. Прекрасній фрейлен Ютті., Але ж їй дуже потрібна допомога. Самотнім дівчатам важко жити на світі. Їх кожен може скривдити…

Зейц поклав обидві руки на мерзлякуваті плечі Ютти. Вона тремтіла. Все в ній протестувало проти змісту слів, які він промовляв. То це він Март? Неможливо! Але як же тоді він дізнався? Отже, провал. Їх викрили. Треба закричати, попередити його. Март сидить там, унизу, не знаючи, що таке Зейц, не здогадуючись. Чи там нікого нема? Його схопили вже. І тепер мучать її. Там унизу чужі. Кричати даремно. Чи… Це все-таки він, наш? І все це лише маскування, гра… Та хіба можна так грати?

Вона не могла вимовити ні слова.

— Хто захистить самотню дівчину? Добрий принц? Гордий дух? Рюбецаль? Ви вірите в Рюбецаля, Ютто?

Він перевіряє її. Ну, звичайно.

— Так.

— Я буду вашим Рюбецалем, фрейлен, — серйозно промовив Зейц. — Як вам подобається такий дух? Трохи міцний, чи не правда?

Ні, це неможливо. Тут якийсь страшний збіг. Треба заспокоїтися. Треба чекати. Він не сказав заповітних слів про дядечка Клауса.

— Звідки ви знаєте, що я любила казки? — промовила Ютта голосно.

— Зейц знає все. Запам'ятайте це. Я ж дух. Можу бути добрим. Можу бути злим. Але ж ви добра дівчина, Ютто?

— Ви знаєте, в мене перестала боліти голова. Я хочу зійти вниз. Тільки дозвольте мені трохи причепуритися.

Зейц вийшов, а Ютта ще довго сиділа в кріслі, не ворушачись, слухаючи, як угамовується серце, намагаючись зрозуміти, що ж відбулося.

Коли вона спускалася сходами, ловлячи й оцінюючи прикуті до неї погляди тих, що сиділи за столом, у вхідні двері постукали.

— Відчини, Ютто, — сказала Еріка, мабуть, не дуже задоволена її появою.

В дверях стояв, усміхаючись, літній худорлявий офіцер. Навскоси від правого ока тягнувся під козирок тонкий рубець. Офіцер погасив усмішку:

— Передайте професорові, що його просить вибачити за пізній візит капітан Коссовські.

Вона пішла доповідати, а назустріч їй із залу насувався, розкинувши руки, кремезний капітан.

— Зігфрід, самітник? Чи це ти?

Розділ п'ятий

СВІТ — ТВОЯ ОБРУЧКА

Затвердивши план нападу на Радянський Союз — план «Барбаросса», — Гітлер задумався над економічними ресурсами для майбутньої великої війни. Хліб, м'ясо, фрукти можуть дати вермахту Греція та Югославія. 28 жовтня 1940 року Муссоліні напав на Грецію. Але «тосканські вовки», «феррарські геркулеси», «п'ємонтські дияволи» зазнавали поразки за поразкою.

Гітлер написав дуче листа і найгіршими словами вилаяв союзника, який так оскандалився. В квітні 1941 року він рушив свої війська на Балкани. На беззахисний Белград налетіли сотні бомбардувальників. Танкові колони швидко змели погано озброєну югославську королівську армію. 17 квітня Югославія капітулювала. Невдовзі здалася Греція. Шістдесятитисячний експедиційний корпус англійців почав вантажитися на кораблі. У нього в тилу залишалися острів Кріт та численний середземноморський флот.

Оскільки захопити острів з моря не було можливості, фашисти атакували його з повітря.

Знаменитий восьмий корпус асів генерала Ліхтгофена завдав страшного бомбового удару по укріпленнях на Кріті й кораблях англійців. Пікіруючі бомбардувальники потопили чотири крейсери, шість ескадрених міноносців, пошкодили один авіаносець, три лінкори, три крейсери й десятки невеликих суден. Фактично вони вивели з ладу основне ядро британського середземноморського флоту.

Повітрянодесантний корпус генерала Штудента викинув на Кріт парашутистів. Протягом десяти днів вони повністю захопили один з найбільших у світі островів.

Останнього британця, який чинив опір, було вбито 2 червня 1941 року. Вбито за двадцять днів до найжорстокішої і останньої для гітлерівців війни.

1

Офіційне замовлення на продовження робіт над реактивним літаком міг би доставити інший офіцер відділу озброєнь люфтвафе, але Піхт попросив Удета, щоб той послав до Аугсбурга саме його. Він хотів відвідати Вайдемана. Наступного дня після вечері в будинку Зан-длера Піхт був уже в Аугсбургу.

— Вітаю вас, пане конструкторе, — сказав він, передаючи папери Мессершміттові, — здається, «Штурмфогель» розгортає крила.

— Я ані хвилини не. мав сумніву щодо цього, — «промовив Мессершмітт, потішений похвалою. — Коньяк, вино?

— Мабуть, коньяк. Мессершмітт відчинив буфет.

— Тільки Хейнкель наступає вам на п'яти. — Піхт трохи підняв кришталеву чарку, милуючись золотавим кольором коньяку.

— Я поки що не одержував ніяких відомостей, — постарався якомога байдужіше сказати Мессершмітт.

— І не одержите. Герман Герінг наказав тримати в таємниці роботи фірм.

— Н-ну, Герінг і Удет завжди були прихильні до мене… Якщо не самі вони, то їхні найближчі помічники. — Мессершмітт багатозначно подивився на Піхта, не спідлоба, як звичайно, а відверто, прямо.

Піхт промовчав.

— До речі! Я давно збирався зробити вам одну досить цікаву пропозицію…

— На другий же день після польоту вашого «Штурмфогеля», — ніби не чуючи останніх слів, почав Піхт, — старий Ернст підняв свій «Хейнкель-178». Той літак, над яким він бився з тридцять восьмого року. Обпікшись на ракетному «сто сімдесят шостому», в цю машину він поставив турбореактивний двигун, що працює на бензині.

— Не пам'ятаєте марки двигуна?

— ХеС-ЗБ з тягою п'ятсот кілограмів.

— Мені саме бракує такого двигуна! — сердито вигукнув Мессершмітт.

— До речі, це перший турбореактивний мотор, який підняв літак у повітря.

— Ум-гу, — протягнув Мессершмітт, розуміючи, що такого, мабуть, уже відпрацьованого, технічно довершеного двигуна ніхто не зможе видерти в Хейнкеля.

— Цього ж дня, п'ятого квітня, він випробував інший літак — Хе-280Б-1.

— Цю каракатицю з двома хвостами?

— Із двома двигунами, по шістсот кілограмів тяги кожний. У горизонтальному польоті літак досяг швидкості вісімсот кілометрів за годину.

— Я розумію інтереси рейху, — зморщуючись від болю під ложечкою і погладжуючи свого чорного, що починав рідшати, чуба, заговорив Мессершмітт. — Відділ озброєнь чекає на такий літак, але, повірте, Хейнкель знову зарветься.

— Невже ви гадаєте, що ми зможемо закрити роботи Хейнкеля над цим літаком?

— Я не казав про це, — промимрив Мессершмітт.

— Словом, час покаже, що вийде в Хейнкеля, — прийшов на виручку Піхт.

— Так, звичайно, час, час… — Мессершмітт оцінив одержані відомості й гарячково думав, як би віддячити за них Удетовому ад'ютантові.

2

Якби Мессершмітт знав, про що кілька годин тому розмовляв спритний ад'ютант Удета з його льотчиком-випробувачем Вайдеманом, він навряд чи запропонував би йому вигідну справу.

Але розмова точилася віч-на-віч, до того ж у машині Піхта.

— Як у тебе справи, Альберте? — запитав Піхт, тільки-но машина рушила з місця.

— Здається, я непогано влаштувався, але нудьга…

— Ти можеш розважитися хоч би в Аугсбургу.

— Я не синок Круппа і не родич президента Рейхсбанку!

— Гроші можна робити скрізь, де мають про них уявлення.

— Мені платять за голову, яка поки що ціла.

— В кращому випадку, — промовив Піхт, дивлячись на дорогу.

— Що ти цим хочеш сказати, Паулю?

— Гірше, якщо ти лишишся інвалідом і тебе пошлють до притулку для бідних, де збираються невдахи та старі відьми…

Піхт знав, чим дошкулити Вайдеманові. Альберт завжди жив значно ширше за свої можливості й частенько опинявся без грошей.

— Зрештою кожен намагається десь щось ухопити, — говорив далі Піхт. — Різниця лише у вимірах, у нулях, словом.

— Як же ти, наприклад, схоплюєш? — Вайдеман заглянув в обличчя Піхта.

— Дуже просто, — охоче відповів Піхт. — Я працюю на Мессершмітта.

— Я теж працюю на Мессершмітта, але щось він не платить мені більше як тисячу марок.

— Ще тисячу ти можеш одержувати від Хейнкеля.

— Яким же чином?

— Покладись на мене. Це я влаштую тобі за давньою дружбою.

— Як я буду відробляти ці гроші?

— Ти будеш передавати йому всі відомості про «Штурмфогель».

— Ох ти шельма, Паулю! Я ж порушу в такому випадку один вельми істотний пункт контракту…

— Пусте. Він не вартий тисячі марок. Адже й ти і я працюємо для рейху. А якщо шефи гризуться, то це не наше діло. Хай гризуться, аби лиш скоріше хтось із них зробив гарний літак.

Вайдеман зсунув кашкета на потилицю і почухав лоба.

«А що, коли Піхт підкладе мені свиню? Таж мене Мессершмітт живцем із'їсть. Добре — Мессершмітт, а Зейц, а гестапо? Але ж Піхт давній товариш. До того ж він сам ляпнув про свою дружбу з Мессершміттом, і, якби про це дізнався Удет, Піхт наклав би головою за розголошення військової таємниці. І знову ж тисяча марок… Це дуже непогані гроші за якісь фіглі-міглі «Штурмфогеля», який ще невідомо коли обросте пір'ям…»

— Добре, Паулю. Я працюватиму на цього дідуся Хейнкеля, якщо він і справді збирається платити мені по тисячі марок. Тільки кому і як я повинен передавати ці відомості?

— Мабуть, поки що мені, а я — йому. — Піхт дістав блокнот і авторучку. — Пиши розписку й одержуй аванс.

«Оппель» загальмував. Дорога була безлюдна. За виораним полем виднілося лише маленьке село.

— Може, без розписки… — промовив, занепавши духом, Вайдеман.

— Розписку я потім знищу. Але ж мені треба дати звіт! Аванс солідний — тисяча п'ятсот марок. — Піхт дістав запечатану пачку й поклав на коліна Вайдеманові.

3

Напередодні першого травня на заводах Мессершмітта зчинився переполох. До Аугсбурга зі всіх аеродромів та допоміжних цехів, розкиданих по Баварії, з'їжджалися робітники, інженери, службовці. На мітингу мав виступати другий фюрер рейху Рудольф Гесс.

Механік «Штурмфогеля» Карл Гехорсман замалим не спізнився на службовий автобус через бутерброди, які наготувала йому в дорогу дружина. Тепер він сидів, обхопивши великими, в рудих веснянках руками численні пакунки і не знав, як розтикати їх по кишенях. Крізь папір протікав жир і капав на нові сукняні штани. З кожною краплею в серці Карла накипала злість. «Нема нікого дурнішого від моєї жінки! — лаявся він подумки. — На якого біса мені ці бутерброди, коли в мене є п'ять марок на пиво й сосиски!»

Викинути бутерброди Карл не міг — він добре знав ціну хлібу й маслу. В Карла було семеро дітей. Останній на відміну од старших близнюків з'явився на світ у зворушливій самотності. Карл отримував від рейху додаткову допомогу як великосімейний робітник. Але її, певна річ, не вистачало.

Тепер діти вже розбрелися по світу. Старші працювали в Гессені на металургійному заводі, будували автостраду та завод авіадвигунів. Двох останніх, найулюбленіших, після трудового фронту забрав вермахт, і в Лехфельді він жив з дружиною, яка за життя так нічого й не навчилася.

Коли автобус під'їхав до Аугсбурга, штани були вже безнадійно вимащені. Карл поклав пакунки на коліна й заходився знищувати бутерброди, хоч їсти не хотів. Він аж пінився від люті.

Перед головним складальним цехом у дворі було споруджено поміст, оббитий червоним сатином. Обабіч висіли прапори з нацистською свастикою, а в центрі, там, де повинен виступати оратор, стояв мікрофон у павутині дротяних тримачів. По правий бік трибуни сяяв начищеними трубами оркестр. По лівий — стояли провідні інженери й службовці фірми — всі в циліндрах і чорних фраках з червоними трояндами в петлицях.

Дивлячись на їхні випещені, самовдоволені фізіономії, Карл подумав: «Ач, буржуї теж почервоніли. А свято ж наше, робітниче…»

Карл Гехорсман ніколи не втручався в політику, але на робітничі демонстрації ходив і, траплялося, кулаками трощив зуби штурмовикам. А потім пішли діти, Карл «одомашнився», і вчасно — інакше давно запроторили б його до концтабору. Добре, що ще попав до Іспанії.

Сонце піднялося досить високо над скляними дахами корпусів. Стало гаряче. Починала мучити спрага. «Треба б пива», — сумно подумав Карл і став потрохи розстібати важкий двобортний піджак та жилет.

Раптом гримнув оркестр. Мов за командою, циліндри лівої сторони трибуни злетіли з голів і лягли на зігнуті в ліктях руки. Натовп витягнувся. Від купки найбільших начальників, серед яких Карл упізнав лише здоров'ягу Мессершмітта, відокремився вузькогрудий молодик із зачесаним назад чубом і темними проваллями очей, прикритих клоччастими бровами. Оркестр гримнув ще оглушливіше, а останню ноту гімну гаркнув на межі всіх можливостей.

— Я вітаю робітничий клас Німеччини! — викрикнув Гесс. Його тонкі губи стиснулися ще щільніше.

— Зіг хайль! — відгукнувся натовп.

— Я вітаю його солідарність з ідеалами й життям народного вождя Адольфа Гітлера!

— Зіг хайль!

Від крику в Карла заломило у вухах І запекло в шлунку.

— Я вітаю справжніх громадян нашого рейху!

Знову гримнув оркестр і замовк.

— Німеччина здійснює тепер велику історичну місію. Роки ганьби й принижень, нав'язаних нам ззовні, минули. Ми, націонал-соціалісти, усвідомили тепер свою справедливу роль в історії світу. Наші вороги нав'язали нам договір під дулом пістолета, який приставили до скроні німецького народу. Цей документ вони проголосили святим, розтоптавши нашу гордість. Тепер ми оголосили їм святу німецьку війну…

Гехорсман мимоволі гикнув. На нього сердито скосили очі сусіди. Карл ковтнув слину, але рот пересох. Він спробував стримати прокляту гикавку, але знову гикнув, цього разу гучніше.

— … Фюрер, чиє життя протікає в безупинній роботі й віддане німецькому народові, чекає від вас натхненної, впертої, цілеспрямованої, творчої, дисциплінованої праці. Війна на землі невідривна від війни в небі. Літаки, зроблені на ваших заводах, вашими руками, ведуть смертельний бій з ворогом. Вони перемагають скрізь. Вони поклали на лопатки Францію, Голландію й Бельгію. Вони воювали на Кріті і в Греції. Вони бомбардують Англію. Ви — ковалі перемоги. І перший коваль серед присутніх тут — наш однодумець Віллі Мессершмітт! — Гесс легко змахнув рукою й зупинив її на широких грудях конструктора, який стояв поруч. — На таких господарях і патріотах тримається могутність нашої держави. Їхня енергія, їхній розум, ділова кмітливість, талант усувають усі перешкоди, що постають на нашому шляху. Вони доводять колосальну расову перевагу арійців над іншими народами своїм кипучим життям і відданістю фюрерові!

— Зіг хайль! — заревів натовп.

Гесс ще щось говорив, але Карл уже гикав так гучно, що майже не чув слів. Під шушукання й поштовхи він вибрався з натовпу й побачив Вайдемана, який притулився спиною до цегляної стіни цеху. Поруч стояли Піхт і Коссовські. Коссовські подивився на Гехорсмана її усміхнувся.

«Гик, гик, гик…» — гикавка посилювалась, вивертаючи нутрощі.

Зігнувшись, як побитий дворняга, Карл прошмигнув мимо. Він хотів знайти вбиральню, де сподівався напитися з крана.

4

Безтурботно розмахуючи господарською сумкою, Ютта йшла в ресторанчик «Хазе», де купувала обіди. Вона думала про те, що того вечора, коли мала відбутися зустріч, до неї ніхто інший, крім Зейца, так і не підійшов з паролем «Рюбецаль». Невже довгожданий Март — це Зейц? От уже ніколи б не подумала.

Але Зейц не наважився тоді розкритися до кінця. Може, він розсудливо хотів утриматися, побоюючись нового пілота Вайдемана, чи цього столичного шилохвоста Піхта, чи того, хто прийшов найостаннішої миті. Здається, він відрекомендувався капітаном Коссовські.

Ютта пригадала обличчя гостя. Воно, було серйозне, розумне. Очі — лагідно-проникливі. Кілька разів Коссовські дивився на Ютту, щось збирався сказати, але так і не сказав. Ютта навіть відчула якесь довір'я до цього літнього чоловіка, який, очевидно, звик бувати в світі, триматися просто і водночас з гідністю, усміхався, але легко переходив на серйозний тон. Мабуть, такі люди, обравши в житті ідеал, ніколи від нього не відступають…

Думаючи про це, Ютта раптом наштовхнулася на сивого фельдфебеля. В його руках був невеликий саквояж і палиця.

— Вибачте, — промовив військовий, — я дуже давно чекаю вас, бо не міг зайти в будинок Зандлера. — Він уважно подивився на Ютту, потім тихо спитав: — Ютта?

— Звідки ви знаєте моє ім'я? — здивувалася дівчина.

— Я впізнав вас по цій фотографії. — Військовий показав знімок.

Справді, це була вона, лише на три роки молодша. Такою бачив її Перро.

— Не розумію, як опинився у вас цей знімок?

— Я ж дядечко Клаус, — засміявся військовий. — Ти ж пам'ятаєш, я розказував тобі казки. А особливо ти любила слухати про…

— … Рюбецаля, — закінчила Ютта і, стишивши голос, запитала: — Ви Март?

— Всього лише зв'язковий Марта. — Помовчавши, військовий сказав: — Зви мене Еріхом. Я твій старший брат. Твій Еріх Хайдте, про долю якого ти давно нічого не знала.

— Значить, я ношу ваше прізвище?

— Так. Але це не має значення. Документи в мене справжні.

— А де Март? У листі Перро повідомляв про Марта…

— Про нього знати тобі не слід. Усю роботу провадитимеш через мене. — Еріх обійняв дівчину: — Тепер скажи що-небудь і назви мене на «ти».

— Дуже важко так відразу, — сором'язливо усміхнулась Ютта.

— Чи тобі говорити про це, давній товаришу?.. Ну, ну, сміливіше, сестричко!

— Еріх… Треба ж так зустрітися! — тільки й змогла вимовити Ютта.

— Я їхав до тебе, — промовив Еріх, підтримуючи гру.

— Ти поранений?

— Дурниці! Якийсь божевільний обстріляв наш «дороньє». Зате тепер на фронт не візьмуть. Списаний дочиста. Назавжди.

— То ходімо ж до мене!

— Треба спочатку сходити на вокзал. Там я залишив речі.

Дорогою Еріх розповів, що в Лехфельді доведеться йому залишитися надовго. Він займеться яким-небудь ділом і мешкатиме з нею.

— Зрозуміло, — сказала Ютта. — Я зроблю все для тебе.

Дома вона познайомила Еріха з дочкою професора. Еріка щиро взяла до серця долю Юттиного «брата».

— Може, я скажу татові, й він порекомендує Еріха на аеродром? Адже Еріх — авіатор. У нього, певна річ, надійні документи?

— По правді, фрейлен, мені досить набридли літаки, та й боюся я з такою ногою…

— Але у вас нема іншого фаху.

— Буде. Адже я трохи фотограф.

— Чудової — вигукнула Еріка. — У нас із вами одне й те ж захоплення!

— Де ти збираєшся мешкати? — запитала Ютта.

— Допоможи мені зняти квартиру.

— Здається, в особняку фрау Мінцель, де живе Зейц, порожній перший поверх? — запитала Еріка, дивлячись на Ютту.

— Мене це влаштувало б. На першому поверсі зручніше спорудити ательє.

— Я поговорю із Зейцем, — пообіцяла Ютта.

5

Вальтер Зейц розгублено пройшов по кабінету і знову, вагаючись, зупинився перед радіоприймачем. Секунду тому він почув повідомлення англійського агентства Рейтер про те, що Рудольф Гесс — перший заступник фюрера по партії, друга за становищем особа в державі –10 травня приземлився на шотландському узбережжі.

Повідомлення було туманне. Мабуть, ті, хто складав його, самі були ошелешені нечуваним, безпрецедентним у дипломатичній історії вчинком Гесса. Другий фюрер Німеччини — і раптом перелетів до країни ворогів. Сам! На Ме-109!

Зейц згадав, що Рудольф Гесс провів у Мессершмітта кілька днів. На аеродромі він тренувався з польотів, вивчав навігацію та зведення погоди, цікавився людьми, які жили в Англії й могли б стати корисними Німеччині.

Та з Британією давно вже тривала війна, а з Греції англійці поспішно евакуювали свої війська в Африку й Гібралтар!

Зейц спочатку запідозрив «другого коричневого фюрера» в зраді, а тоді подумав, що є якийсь таємничий задум у цій темній справі. Він, правда, мало вірив у те, що Гітлер особисто міг дозволити такий політ, однак, знаючи Гесса як фанатичного вождя німецького націонал-соціалізму, зупинився на тому, що вчинок Гесса, мабуть, було продиктовано особливими інтересами рейху.

Ствердившись у цій думці, Зейц міркував далі. Самі англійці не раз натякали, що британські інтереси в Східній та Південно-Східній Європі номінальні, а вирішення колоніального питання не становитиме серйозних утруднень, якщо німецькі вимоги обмежаться колишніми німецькими колоніями. «Отже, Гітлер поклав собі домовитися про мир з Британією і воювати на єдиному фронті — на російському, — подумав Зейц. — Після Польщі, Норвегії, Бельгії, Голландії, Франції, Данії, Югославії, Греції настала черга Росії».

Зейц стиснув кулаки й ударив по масивному робочому столі:

— Ось чого й прилетів Гесс до Англії!

В цей час у передпокої він почув боязкий дзвінок. У дверях стояла Ютта, скромно опустивши лукаві очі.

— Вибачте, не чекав! — сказав Зейц, сором'язливо застібаючи сорочку. — Прошу…

Ютта сіла в старе шкіряне крісло й пильно подивилася в очі Зейцу.

— Чим можу служити, Ютто?

— Чи бачите, коли мій дядечко Клаус…

— А-а, Рюбецаль… Бідний гірський дух?

— Та що ви знаєте про Рюбецаля? — мимоволі вирвалося в Ютти, але тут же дівчина замовкла, лайнувши себе за нестриманість. — Так от, коли дядечко Клаус помер, — говорила вона далі, — в тіточки залишилась я і мій старший брат Еріх Хайдте. Ми змушені були самі собі шукати заняття. Еріх закінчив технічну школу й став бортмеханіком. Він воював ще в Іспанії, тоді в Польщі здобув медаль за варшавську кампанію, але був поранений у небі над Англією. Зараз він приїхав до мене й хоче зостатися в Лехфельді, зайнятися тут ділом.

— Яким, коли не таємниця?

— Хоче відкрити фотоательє. Але йому треба найняти приміщення. Нижній поверх у вас порожній. Чи не могли б ви порекомендувати тітоньці Міндель мого брата?

— Для вас, Ютто, я зроблю все, — промовив Зейц, обнявши дівчину за плечі. — Адже ви навіть гадки не маєте, які ми друзі. Ну, чого ви так дивитесь на мене? Ми будемо допомагати одне одному. Гаразд? Хай Еріх прийде до мене. Я повинен з ним познайомитися ближче.

— Він буде сьогодні ж.

Розділ шостий

МАРТ ВИХОДИТЬ НА ЗВ'ЯЗОК

Отже, після захоплення Кріту до початку війни з Радянським Союзом лишалося двадцять довгих червневих днів. Уже стягувалися до східних кордонів війська, гуркотіли ешелони по залізницях, на аеродроми Румунії, Угорщини, Чехословаччини й Польщі приземлялися літаки, підходили танкові армії й роззосереджувалися в прикордонних військах, а фашисти, сп'янілі від приголомшливих успіхів у Європі, задумали здійснити ще один план — напасти на Росію з боку Іраку й Турції.

Саме в цей час в Іраку спалахнув заколот. Прогітлерівськи настроєний прем'єр-міністр Рашід Алі Гайлані виступив проти режиму британського протекторату й закликав на допомогу німецькі війська. Певна річ, заколотники обіцяли передати всі аеродроми в розпорядження люфтвафе й зобов'язалися постачати літаки пальним. Спеціально перефарбовані в оранжевий колір пустелі бомбардувальники ескадри «Генерал Вевер» та важкі винищувачі загонів «Летючих акул» рушили в Ірак.

Але англійці, які дозволили проковтнути фашистській Німеччині одну за одною балканські країни, раптом проявили несподівану впертість. Коли постало питання про долю однієї з перлин британської корони — Іраку з його багатющими нафтовими родовищами — тут у Сіті не могло бути двох думок. В Ірак було стягнуто необхідні сили. Спалахнули бої. А час минав. Наближалося фатальне 22 червня. Оранжевим літакам довелося перебиратися до Румунії. Вже вступав у дію план «Барбаросса».

На світанку недільного червневого дня сто дев'яносто дивізій — п'ять мільйонів солдатів та офіцерів, три тисячі танків, близько п'яти тисяч літаків — кинулись на радянську землю.

— Я знищу Ради за три-шість тижнів, — заявив Гітлер фельдмаршалові Боку.

Ну, а потім?

Гаулейтер для особливих доручень фон Корсвант розробив план, згідно з яким до Німеччини повинні були відійти величезні території в Африці, Азії, на Арабському Сході. Звичайно, всі європейські країни, Англія з Канадою, а також традиційно нейтральні держави Швеція й Швейцарія.

Для захоплення Сполучених Штатів існував особливий план — проект «Урзель». Він передбачав окупацію Азорських островів, бомбардування міст Америки з повітря й торпедування з підводних човнів. Останні постачалися ракетами Вернера фон Брауна[12], головного конструктора в Пеєнемюнде. Ернст Хейнкель навіть побудував важкий бомбардувальник Хе-116, який здійснив безпосадочний політ дальністю десять тисяч кілометрів. А фірма «Юнкере»«випустила літак Ю-390, що долав без посадки віддаль од Берліна до Токіо.

Певна річ, усі ці плани могли б стати реальністю після виконання першочергового завдання — знищення Росії.

1

«Наші доблесні війська оволоділи вчора містами Вітебськ, Молодечно, Фастів. Червона Армія безладно відступає… Наша авіація безроздільно панує в повітрі…» Металевий голос Геббельса, здавалося, заволодів усім Тіргартеном. Він рвався з репродукторів, установлених н?» кожному перехресті парків.

З того місця, де стояв Март, добре видно було всю алею. П'яту ліворуч. У цей надвечірній час вона була безлюдна. Зайнята була лише одна лава. Але чоловік, котрий сидів на ній, не міг бути тим, на якого він чекав. Це був Евальд Регенбах, начальник відділу в контррозвідці люфтвафе — «Форшунгсамт». Його поява тут була неймовірна, протиприродна.

«Пастка? Очевидно, пастка. Значить, Перро, хто б він не був, уже схопили. І він усе сказав. Так? Ні, не так».

Це друге припущення було ще неймовірніше.

«Можна припускати, якби Перро зрадив, то прийшов би сюди сам. Так надійніше. Їм же нема рації брати мене відразу. Отже?.. В усякому разі, якщо це пастка, то за мною вже стежать. І те, що я не підійду до нього, буде підозріле само по собі. Наше знайомство ні для кого не таємниця.

А головне — і це справді головне — Перро не міг зрадити. Якщо робити такі припущення, вся моя робота втрачає сенс, усі ці роки — нікому непотрібний кошмар. Не можна не вірити в себе, не вірити в тих, хто поруч, Я зобов'язаний вірити. І зобов'язаний робити припущення.

Якщо перестрахуватися зараз, можна врятувати себе, піти від них, але навіщо тоді все? Покинути свій пост, свій окіп. Відступити?»

Йому відступати нікуди.

«Я пройду повз цю лаву й озвусь до нього. Або почекаю, поки він обізветься сам! Ні, він поринув у читання, нічого не бачить, не чує. Треба сісти поруч, як домовлено, витягти газету «Франкфуртер цайтунг», розслабитись. А що як він наш? Чому це здається мені неймовірним? Навпаки., Саме так усе й має бути. А хіба йому буде легше повірити мені?»

Він обізвався до Регенбаха, перш ніж сів на лаву, і встиг піймати блискавичний вираз неприязні в дружелюбно здивованих очах.

Регенбах непомітно зіжмакав програму бігів, сунув її в портфель.

— Ви, мабуть, чекаєте тут даму? Не хотів би вам заважати, — сказав Регенбах.

— Майже вгадали, але в мене ще тьма-тьмуща часу.

— А мій уже закінчується. Я повинен іти. — Регенбах устяв.

— Постривайте хвилину. Мені здалося, я бачив у вас програму недільних бігів. Ви знавець?

Кожною нервовою клітиною свого тренованого організму Март відчував неймовірне напруження, що пойняло співрозмовника. Але в цю хвилину ніяк не міг йому допомогти. Хіба що абсолютним, незворушним спокоєм.

— Колись захоплювався. Зараз рідко заходжу.

— Покажіть мені програму.

Регенбах не вірив. Не міг, не хотів вірити. Але щось примусило його знову сісти, відкрити портфель, дістати й простягнути Мартові програму. Він був зовсім спокійний, незворушний, як завжди.

— Так, четвертий заїзд. Ви ставите на Арлекіна? — запитав Март.

— Хочу ризикнути, — відповів Регенбах.

— А я думаю поставити на Перро. Принаймні, мій давній знайомий дядечко Клаус чинив тільки так. — Март розгорнув «Франкфуртер цайтунг».

— Я дуже радий, Марте, — тихо сказав Регенбах. — Здрастуйте.

Вони помовчали, заново звикаючи один до одного.

— Я дістав для вас листа, а також інструкцію щодо вашої роботи в майбутньому. Діяти ви будете, як і раніше, самостійно. Зв'язуватися з Директором — також самі. В Лехфельд направлено до вас Еріха Хайдте під виглядом Юттиного брата. Він і Ютта — радисти. З Лехфельда зручніше вести передачі. Рація там же. При першій нагоді спробуйте з'їздити туди. На мене розраховуйте лише в крайніх випадках чи за дублювання особливо важливої інформації. — Регенбах вийняв із портфеля пачку сигарет: — Візьміть. Тут код, хвилі, частоти, час сеансів.

— Усе?

— Директор просив повідомити, що вам надано чергове військове звання.

Март мовчки нахилив голову.

— Даруйте, ви росіянин? — Регенбах стиснув його лікоть.

— Так, росіянин. Москвич.

— Я знаю, вам важко. Тримайтесь, москвичу. Я дуже вірю в Москву. В Москву фашизм не пройде.

… Ввечері Март прочитав Директорового листа.

«Від Директора Мартові. Встановлюю зв'язок. Пропоную посилити роботу. Цікавлять: стратегічні плани головного верховного командування, насамперед напрямки ударів трьох груп військ — фон Лееба, фон Бока, фон Рунштедта, оперативні плани люфтвафе, включаючи напрямки основних ударів бомбардувальної авіації, розташування складів бензину та дизельного мастила, місце перебування Гітлера й основних штабів, переміщення дивізій, нова техніка, втрати живої сили й техніки, настрій цивільного населення. «Поштові скриньки» ті, що й раніше. На випадок зміни попереджу додатково. Директор».

І ні рядка більше…

2

Ми солдати! Ми солдати!

Ми красивії хлоп'ята!

Всі дівки обов'язково

Вішаються на військових.

Еріх Хайдте з тріском зачинив вікно і, поки бруківкою протупав батальйон, стояв, притулившись спиною до прохолодної стіни.

«Отже, почалося… Сидіти й чекати, що вийде з цієї бійки, — не можу. Бійка буде страшна й довга».

Еріх вийшов з ательє й, опустивши монету в автомат, подзвонив Ютті. Вона була йому потрібна. Потім він повернувся додому, прийшов у фотолабораторію, освітлену тьмяним червоним ліхтарем. Стіни Еріх завбачливо обклеїв фотографіями красунь, перезнятих із трофейних французьких журналів. На полицях стояли банки з хімікатами, лежали пачки з фотопапером.

Під промивною ванною був невеликий отвір. Туди він засунув пакет з негативами знімків літаків і зацементував тайник так, що жоден поліцейський не здогадався б про нього.

Інші дані, роздобуті Еріхом, треба б передати по радіо. Але в нього поки що не було рації. По неї треба їхати до Аугсбурга.

Тричі подзвонив дзвінок. Другий сигнал прозвучав трохи довше, як перший і третій. Умовний знак Ютти. Еріх відчинив двері й вивісив табличку про те, що ательє зачинено на обід.

Ютта теж була занепокоєна повідомленням про початок війни з Роеією, переможними зведеннями перших годин російської кампанії. Радіорепортери вже встигли побувати в танкових і повітряних арміях, у частинах, Які вели бої з прикордонними військами, і тепер гучно повідомляли про недалеку поразку Червоної Армії.

— Все це — безглуздя, — сказав Еріх. — Росіян їм не перемогти. — Еріх зупинився навпроти Ютти. — Зрозуміло?

Ютта кивнула головою. З-під опущених він вона стежила за Еріхом, який ходив з кутка в куток. Еріх морщив лоба і куйовдив сивий чуб, як завжди, коли сердився. Вона сиділа перед ним зніяковіла, як школярка. І, як школярка, жмакала поділ широкої картатої спідниці.

Коли батька повезли штурмовики, Ютта спочатку жила в тітки в Берліні. А потім перейшла на нелегальне становище. Але невдовзі її вистежили й посадили в концтабір. Звідси пощастило втекти. Друзі дістали їй нові документи. Фашисти тільки починали запроваджувати картотеки на громадян рейху, тож, скориставшись з безладдя першого року «нового порядку», пощастило справжнє діло активної функціонерки молодіжної комуністичної організації Ютти Раус замінити не менш справжнім ділом активістки нацистської партії Ютти Хайдте.

В Аугсбургу вона закінчила школу радистів першого, вищого класу й стала працювати на метеорологічній станції в Альпах. Але це заняття скоро надокучило їй. В одну з відпусток друзі звели її з чоловіком, який назвався Перро. Він улаштував Ютту в рекламне бюро. Тут вона позувала, знімалася з військовими, допомагала хазяїнові у фотолабораторії.

Часто до бюро заходила Еріка Зандлер. Вона любила клацати, а проявляти, закріплювати, друкувати — терпіння бракувало. Та й рук фрейлен Зандлер шкодувала. Спочатку Ютта приходила до неї допомагати друкувати фотографії, а потім Еріка вмовила батька взяти Ютту в дім секретаркою, скорше покоївкою. На неї лягли всі турботи по дому. Ютта не заперечувала. Кухарка була б зайва. Інколи професор просив її подрукувати на машинці, інколи диктував.

— Місце в тебе поки що надійне, — сказав Еріх. — 1 ти добре тримаєшся, Ютто. Але коли все складається надто вдало, чекай удару. Ти сидиш дуже близько від пекла, щоб тобою не зацікавилися чорти. Оце й погано. Припустімо, Зейц рано чи пізно захоче упевнитися в твоєму минулому. Ти хоч свою біографію добре знаєш?

— Я не дівчинка, — образилась Ютта.

— Постривай. Не червоній. А тітка Марта? Дядько Клаус? Хто вони?

— Тітка Марта справді живе в Берліні. Тільки я не пишу їй. А дядько Клаус справді помер минулого літа.

— З тіткою треба побачитися якомога скоріше й почати справжнє листування, ясно?

— Так.

— З тобою я зустрічатимуся тепер у Зандлера. Тут треба бачитися якомога рідше. Постараюся зробити так, щоб мої візити мали природний вигляд. Будинок Зандлера нам потрібен ще й тому, що сам професор поза всякими підозрами. Переперевірений тричі по три рази. Та й взагалі весь як на долоні. Рацію в Зандлера шукати не будуть.

— Рацію?

— Так, Ютто, тепер нам потрібна рація. Без неї ми нічого не варті. Навіть ту інформацію, котру маємо, не можемо передати. Рація в мене є, але в Аугсбургу. Як її привезти сюди?

— Привезти нескладно…

— Як?

— Я умовлю Еріку поїхати розважитися, її машину перевіряти ніхто не стане.

— Це ідея. Але коли?

— Хоч сьогодні ввечері, — засміялась Ютта. — Еріка обожнює розваги.

… Але рація, яку привезли з Аугсбурга, не працювала. Надто чутливий і ніжний був її механізм, аби витримати безупинні мандри з місця на місце, перебування у вологих підвалах, у землі, в привокзальних камерах схову. Деякі лампи вийшли з ладу, й дістати їх у Німеччині було неможливо.

Багато днів і ночей прочаклувала Ютта з Еріхом над рацією, намагаючись повернути їй життя, але даремно.

— Це дорівнює дезертирству! — обурювався Еріх. — Ми вибуваємо з боротьби в ту мить, коли нас особливо потребують товариші! Потребує Март, якому я зобов'язаний надавати допомогу в першу чергу!

— Але що робити, як рації цієї системи такі ненадійні, — намагалася заспокоїти його Ютта.

— Все одно нам нема виправдань! Товариші ризикують життям, але працюють! На, читай! — Еріх вихопив з-під купки пачок з фотопапером листівку.

«22 червня Гітлер своїм підлим і підступним нападом на Радянський Союз здійснив щодо німецького народу найтяжчий злочин, який призведе Німеччину до найбільшої катастрофи… — почала читати Ютта й мимоволі опустила очі на підпис: «Комуністична партія Німеччини». — Єдиний порятунок для німецького народу — це покласти край війні. Але для того, щоб покінчити з війною, треба скинути Гітлера. Поки Гітлер та його банда будуть при владі, війна не припиниться. І горе нашому народові, якщо він до кінця зв'яже свою долю з Гітлером, якщо ми, німці, самі не дамо ладу в своїй країні, а полишимо іншим народам очищати Європу від фашистської чуми».

Ютта повільно опустила листівку на коліна й задумалась. Еріх стояв, відвернувшись до вікна. Ютта звернула увагу, що по-старечому біла голова Еріха погано гармонувала з його міцною, засмаглою шиєю. «Хто ти такий, мій названий брате? — подумала вона. — Мабуть, немало пережив ти, коли завчасно посивів…»

Раптом Еріх повернувся до дівчини:

— Скажи, чи ти знаєш людей, на яких можна покластися?

Ютта похитала головою, задумалась, перебираючи в пам'яті обличчя знайомих. Згадала одного добродушного механіка з аеродрому. Він якось допомагав їй нести білизну з пральні, багато розповідав про себе, про дітей, тужив, що сини на фронті. Ось коли б він допоміг! Адже він працює на аеродромі, а роздобути рацію можна тільки там. Але вона майже не знає цієї людини.

— Мені здається, рацію можна добути на аеродромі Зандлера, — не зовсім впевнено промовила Ютта.

— Хто допоможе? Чи не Зейц? — усміхнувся Еріх і додав серйозно — Якщо в тебе є план, скажи про нього. Тільки нічого не організовуй сама. Такий наказ Перро.

— Поки-що в мене нема ніякого плану, — відповіла Ютта. — Але я подумала про одну людину, яка там працює. Це Карл Гехорсман, механік на аеродромі Зандлера. Втім, це небезпечно, хто знає, що в нього на думці. От би ти з ним познайомився, він частенько заходить до пивної «Феліна».

— Добре, я придивлюсь до нього, — подумавши, скапав Еріх. — Рація нам до зарізу потрібна. Март об'явився й передав листа, а ми німі як риба…

Еріх не знав Марта. Перро лише сказав, що той об'явиться, коли в цьому виникне необхідність. Для зв'язку з Мартом Еріх підшукав надійну «поштову скриньку», і вона вже запрацювала.

3

В барі відгонило тушкованою капустою, кислим пивом, тютюновим димом і дешевими парфумами. Верещала радіола. Танцювали солдати з батальйону обслуговування й охорони. Їхні подружки в куцих спідницях кльош енергійно працювали ліктями.

Карл Гехорсман попивав пиво.

— Чому ці хлопці залишилися в тилу, а мої відразу потрапили на Східний фронт? — несподівано запитав він Еріха.

— Ці теж там будуть, — відповів Еріх. — Гітлерові треба багато солдатів.

— Ти думаєш, із Росією надовго?

Еріх знизав плечима:

— Росія — це не Європа. Надто великий шматок.

— Що правда, то правда… На кожного німця двоє росіян… Я працював там у двадцять п'ятому за угодою з Добролітом. На їхніх лініях літали наші пасажирські «юнкерси», я їх обслуговував… З гарними хлопцями працював… — Гехорсман замовк.

Еріхові здалося, що він навіть побачив, як у великій рудій голові Карла заворушився мозок.

За кілька зустрічей Еріх близько зійшовся з механіком. Тепер він розмовляв з ним по-дружньому, не дуже криючись. Гехорсман — простий робітник. Він не з тих, хто виказує. І все ж заводити з ним розмову про рацію поки що ризиковано.

— А тепер ті російські хлопці воюють з нашими, — говорив далі Карл. — Якось негарно виходить.

— Ми ж самі захотіли вирвати в них шматок хліба.

— Хто «ми»? Я? Ти? — обурився Гехорсман.

Еріх витримав довгу паузу, тоді повільно мовив:

— Такого шматка вони не проковтнуть…

— І нічого було лізти на Росію й гнати моїх хлопців. — Гехорсман дістав із спідньої кишені френча фотографії синів і розклав їх віялом. — Ти добре збільшив фото, Еріху. Хлопчаки вийшли мов живі.

— А ти не боїшся утратити їх?

— Утратити?.. Як утратити? — Очі в Карла округлилися. — Хіба я не ліз у самісіньке пекло, не шастав по світу за зайвим пфенігом, щоб тільки прогодувати їх? Замалим не заліз у зашморг, коли в нас була криза… Смішне ти кажеш — утратити…

— Але тепер вони належать фюрерові. А фюрер каже: «Я з легким серцем і твердою душею посилаю молодь на смерть, коли цього вимагає Німеччина!»

Гехорсман з серцем ляснув долонею по столу:

— В першу чергу вони належать мені! З фюрером ми не знайомі… Колись і в них будуть сім'ї й діти… І їм не доведеться гнути горба, як гнув їхній батько.

— Дай боже, щоб хлорці уціліли, — промовив Еріх, — вип'ємо за це!

Гехорсман гарячково схопив кухоль і одним духом випив.

— Я бачив, до вас сів транспортник… Прилетів хтось? — байдуже запитав Еріх.

— На ремонт прилетів. Хлопці загнали машину до самого лісу й розібрали по кісточках…

4

Зейцу пощастило погасити пожежу, яка могла б спалахнути через пропажу радіостанції з транспортного літака «Юнкерс-52», що ремонтувався в майстернях Лехфельда. Звістка про це неодмінно дійшла б до Берліна, й тоді оберштурмфюрер наклав би головою. В усякому разі, його становище дуже похитнулось би. На щастя, справу зам'яли. Це було вигідно й інженерові постачання, й самому Зандлерові. Вони навіть вірити не хотіли п існування якоїсь «червоної» організації. Але Зейц зрозумів — не в іграшки ж хтось збирався грати з допомогою радіостанції. Може, вона знадобилась агентові англійців, а може, й росіян?

Тримоторний транспортний літак Ю-52 стояв у дальньому кутку аеродрому, недалеко від невеликого горішника. Вночі ця ділянка ретельно освітлювалась, і двоє ікіртових не могли не помітити викрадача. Радіостанція І частина приладів лежали під лівою площиною літака на листах дюралю й були напнуті брезентом. Коли механіки встановили переборки відсіку бортрадиста, вони підняли брезент і побачили, що радіостанції нема.

Зейц став опитувати всіх, хто так чи інакше мав стосунок до ремонту Ю-52 або хто перебував на аеродромі в робочий час. Він зацікавився Гехорсманом. Він запам'ятав його ще по Аугсбургу, на мітингу Гесса.

Гехорсман злорадно зареготав, витріщивши сині очі з білими віями:

— Ви думаєте, що Карл Гехорсман здатний на крадіжку? Ви дуже помиляєтесь! Карл Гехорсман усе життя працював, щоб прогодувати сім'ю. І, слава богу, поставив своїх дітей на ноги. Вони тепер солдати фюрера, пане оберштурмфюрере, добрі солдати.

Потроху розплутуючи, здавалось би, безнадійну справу, Зейц дійшов висновку, що рацію було вкрадено опівдні, коли механіки ходили на обід, а пости вартових на день узагалі знімалися. Викрадач, видно, добре знав ці порядки. Він дістався до аеродрому через ліс, проліз у густій траві до «юнкерса» й виніс радіостанцію. «Це був хтось сторонній, — вирішив Зейц. — Хто ж? Дорого б я заплатив тому, хто попрацював так чисто. Він, мабуть, не потрібен сам собі так, як потрібен мені…»

5

В будинку тихо й безлюдно. Професор залишився в Аугсбургу. Еріка поїхала в Мюнхен. Ютта обережно пройшла до себе в кімнату. Поставила валізу й буквально впала на диван. Від ваги боліли руки, ломило спину. Повільно, метр за метром, вона обстежила свою кімнату. Ну що ж, усе ясно. Передавач найзручніше помістити в ніші за комодом. Антену треба протягнути під шпалерами і через димохід каміна вивести на дах. Усе зробить Еріх.

У валізі деталі передавача й приймача було обгорнуто папером. Еріх попрацював.

… О третій годині ночі Ютта наділа навушники й увімкнула передавач. Тихо зажевріли червонясті вогники лампочок. Худенька, прозора рука лягла на телеграфний ключ і відстукала адресу. Це були просто кодові числа й літери. Але той, хто в цю мить чергував біля приймача, настроєного на єдину, відому лише двом радистам хвилю, зрозумів, що ці звичайні числа й літери звернуто до нього. Він швидко відстукав відповідь — готовий перейти на прийом.

«Кру-стх. 81735. 31148. 79863. 10154…» — стрімкі крапки-тире. полетіли в ефір, долаючи простір, розчищаючи собі шлях через хаос звуків і хвиль.

«Від Марта Директорові. Виходжу на зв'язок. Мессершмітт посилено працює над створенням реактивних літаків. Основні бомбардувальники люфтвафе: «Хейнкель-111» та «Юнкерс-88». Дані — два мотори по 1400 к. с, злітна вага 14 тонн, екіпаж –4 чоловіки, швидкість — 400–450 км/год, бомбовий вантаж — 2–3 тонни, дальність польоту — 3–4 тисячі кілометрів. Про інші типи літаків повідомлю додатково. Після нальоту дальніх бомбардувальників на Берлін уводиться світлове маскування. Обманні вогні споруджуються за 30 кілометрів північно-східніше. Чекаю вказівок. Март».

6

Евальд фон Регенбах довго стояв, посвистуючи, біля карти Європи, втиканої прапорцями згорнутих і розгорнутих фронтів. Прапорці підступали до правого краю карти. Він дістав зведення, переколов кілька шпильок. Одна ввіткнулася в чорний кружечок, названий Смоленськом. Ниточкою Еві зміряв відстань до Москви. Засвистів голосніше. Цього разу марш із «Загибелі богів».

Постукавши, ввійшов Коссовські.

В Коссовські гарячково палали очі, на лобі виступив піт. Коли капітан витирав лоба тильною стороною долоні, червоний рубець на скроні напружувався, як стріла на арбалеті.

— Ви хворі, Зігфріде, й перевантажуєте себе роботою. Так не можна. Посидьте дома, полікуйтеся, — сказав Регенбах.

— У такий час? Ми на порозі величезних подій.

— У вас лихоманка, Зігфріде. Ви на порозі госпіталю. Повірте, фельдмаршал фон Бок візьме Москву й без вас.

— Я прошу залишити мене на службі.

Коссовські визивно стояв по стойці «струнко». Регенбах підійшов до нього, підвів до крісла, посадив:

— Як хочете. Тоді в мене є для вас невеликий дарунок. Маленька, дуже маленька підпільна радіостанція в Аугсбургу. Адже Аугсбург з вашої галузі? Коньяк у Мессершмітта п'єте? Відпрацьовуйте.

Регенбах дістав із сейфа пляшку, налив дві чарки, підсунув одну Коссовські. Той випив одним духом. Регенбах лише пригубив.

— Я тільки-но від Герінга. Він збирав нас із приводу «Роте капели»[13]. Гітлер розлючений. Вимагає найекстреніших заходів. Від функабверу[14] доповідав генерал Тіле. В серпні вони засікли ще півтора десятка передавачів. У тому числі в Аугсбургу. Але основні центри передач Берлін і Брюссель. Тому на периферію моніторів не дадуть. Шукати доведеться наосліп. Гестапо віддало розпорядження шукати по своїх каналах. Але вам доведеться підключитись. Принаймні, рапорт з нашими міркуваннями треба подати негайно. Є запитання?

— Виявлено характер повідомлень?

— Ніякого біса вони не виявили. Всю технічну документацію дістанете в капітана Фліке з функабверу. Ще що?

— Більше запитань не маю.

— А в мене є одне. Цей Зейц, есесівець, — адже ви, здається, з ним працювали?

— Так, в Іспанії.

— От-от. То що він там робив?

— Це було не дуже чисте завдання. Не хочеться згадувати. Повірте, я мав до цього непряме відношення.

— Не чистоплюйствуйте.

— Зейцу було доручено організувати контрабандне вивезення валюти.

— Так, гарненьке дільце. І він досяг успіхів?

— Попервах у нього не клеїлося. Мало був не вскочив у халепу. Але виплутався, йому пощастило переправити до Німеччини досить крупну суму.

— Через вас?

— Через мене.

— Вам не здається підозрілим, що цей Вайдеман знову працює із Зейцем?

— Вайдеман — безумовно дуже порядний хлопець.

— Рідкісна характеристика у ваших вустах… Ну, все.

Коссовські попрямував до дверей, але, ступивши два кроки, обернувся й повільно, неначе переборюючи біль, запитав:

— Я чув, вас викликав Удет. Це таємниця?

— Не від вас, Зігфріде. Він попрощався. Виїжджає днями в Бухлерхох[15]. Хоче підлікувати нирки. Але я думаю, генерал-директор сюди вже ніколи не повернеться. Мільх його з'їв і обгриз. Звалив на нього всю невдачу в повітряній війні з Англією.

— А рейхсмаршал? — запитав Коссовські.

— Найдужче Удет ображений на Герінга. Вважає, що «залізний Герман» повинен був за нього заступитись. А натомість — санаторій. Почесна відставка. Закуріть. — Регенбах підсунув ящик з сигарами.

— Дякую, утримаюсь.

— Герінг сам шукає, на кого б звалити всю вину за невдачі.

— Ну, він застрахувався, все шукає компромісів, — погодився Коссовські.

— Кажуть, що рейхсмаршал попереджав фюрера про те, що люфтвафе не має сили виграти дві кампанії відразу, — говорив далі Регенбах. — Фюрер обіцяв через шість тижнів повернути весь повітряний флот на Ла-Манш.

— І Герінг повірив? — усміхнувся Коссовські.

— Що ви питаєте, Зігфріде?

— Виходить, Удет — кінчена людина?

— Побачимо.

Коссовські потер двома пальцями рубець, зморщився:

— Ви знаєте, пане майоре, що другий заступник Герінга фельдмаршал Мільх — єврей?

— Я знаю, що він примусив свою матір заприсягтися на розп'ятті, що вона зраджувала чоловікові й що він позашлюбний син чистокровного арійця.

— Хто в це повірить!

Евальд почекав, чи не скаже Коссовські ще чого, але той мовчав.

— Ви вважаєте, що Удетові слід ще поборотися? — Тепер Регенбах зробив тривку паузу.

— А чому б і ні?

— Він на це не піде. Тим більше, що діяти доведеться, обійшовши Герінга. Ні, Удет не погодиться.

— Але цю операцію зміг би провести Піхт через свої канали, — промовив Коссовські.

— Піхт?! — здивовано вигукнув Регенбах. — Ви все-таки переконані, що він зв'язаний з гестапо? Схоже. Але навіщо йому? І потім, Зігфріде, я не розумію, ви, здається, дуже хочете повалити Мільха? Чи під силу вам така операція? І хто за нею стоїть?

Коссовські зблід:

— Німеччині потрібна інша людина на його місці. Мільх — гарний виконавець. Не більше. Він сліпий. Він не бачить завтрашнього дня. Він не знає, куди вести виробництво. Він ніколи не знайде контакту з промисловістю.

— З промисловцями, Зігфріде, — поправив Регенбах. — Ви маєте на увазі Мессершмітта?

— Не його одного. Мільх гальмує розвиток німецької авіації. І ми ще за це поплатимось.

— Ви знову марите, Зігфріде. Що за дивні перепади? Щойно ви били в барабан, тепер співаєте відхідну. Вашому патріотизму бракує системи, Зігфріде.

— А вашому, майоре, віри.

— Ба! Я вірю в Німеччину!

— В яку Німеччину, пане майоре?

Розділ сьомий

НЕБО СТАЛЕВОГО КОЛЬОРУ

Імперський прес-шеф доктор Отто Дітріх на початку листопада 1941 року виступив по радіо. Всі радіостанції Німеччини працювали на берлінській хвилі. Якщо відкинути переможний галас і хвалебні захоплення генієм фюрера та мужністю німецьких солдатів, то Дітріх досить докладно змалював картину на російському фронті.

Наступ на Москву командувача групи армій «Центр» фон Бока розвивався таким чином: друга танкова армія Гудеріана завдала навального удару по Орлу. Танкова група Гота прорвалася північніше до Вязьми і з'єдналася з групою Геппнера. «Танкові кліщі» й цього разу спрацювали безвідмовно. Радянські частини в районі Вязьми й Брянська опинилися в оточенні. Дорогу на Москву було відкрито. Росіяни оголосили столицю в стані облоги..

За директивою Гітлера фон Бок віддав наказ про зруйнування міста авіацією та артилерійським вогнем з наступним виходом піхоти до Московської окружної дороги.

З частин СС було сформовано особливі загони для захоплення Кремля, наркоматів, радіостанцій і телеграфу.

Гітлерівське командування навіть «подбало» про московського диктора Юрія Левітана, якому належало оголосити по берлінському радіо про падіння радянської столиці.

Передові загони вермахту підійшли до Крюкова й Істри, а танкетка розвідгрупи 62-го саперного батальйону вдерлася на річковий вокзал Хімки. Така відчутна можливість закінчення російської кампанії надала сили навіть останньому німецькому солдатові, що втомився од виснажливих кривавих боїв.

1

У приймальні Удета темно й незатишно, під настрій генерал-директора. Удет важко переніс повідомлення про запеклі бої під Москвою. Нависав запій.

Піхт, сидячи за конторкою, подумав, що скоро його ад'ютантські обов'язки остаточно зведуться до відкорковування пляшок.

Закличний дзвінок перебив його роздуми.

— Ви кликали мене, пане генерале? — Запитав Піхт, зупинившись на порозі.

Бра в кабінеті генерала було вимкнуто. Світло падало від верхньої люстри й дуже старило Удета, підкреслюючи сині, набряклі мішки під очима.

— Завтра, Паулю, я відбуваю в Бухлерхох, полікуюсь. — Удет зморщився. — А зараз ми з тобою з'їздимо на аеродром у Фюрстенвальде.

— Але погода…

— Лишилось мало часу, лейтенанте. Хочу подивитись на трофейні російські машини.

Пауль допоміг надіти плащ на похилі, важкі плечі Удета. Генерал і Піхт спустилися широкими мармуровими сходами до вестибюля повз застиглих вартових із срібними аксельбантами.

«Мерседес» близько години плутав тьмяними, сіро-зеленими вулицями.

Вони вже втратили мирний вигляд. Йшли люди, йшли солдати, поранені. З казенно-урочистого центру машина потрапила до цегляного заводського району, потім пірнула в бурувату зелень, у передмістя — край кладовищ. Біля кладовищ промайнули свої околиці — статечні майстерні по виготовленню пам'ятників. Вони виставляли напоказ гранітні, бронзові й мармурові зразки. Вони не боялися конкуренції — Німеччина воює і буде, ясна річ, гідно ховати своїх героїчних синів. За кладовищами побігли верби, липи, нудні містечка. Потім «мерседес» вирвався на автостраду Берлін — Франкфурт. Уздовж автостради тяглися камуфльовані танки, кінні візки, артилерійські тягачі.

— І все це на схід, — сердито промовив Удет. — У тебе нема такого відчуття, Паулю, що ми так і просидимо всю війну в тилу?

— Признатися, побоююсь, — відповів Піхт. — Скоро Росія стане на коліна. Хоч я чув, у росіян дуже погані дороги…

Удет нічого не відповів. Він натягнув глибше кашкета й відвернувся до бічного скла, за яким темніли колони солдатів.

За п'ять кілометрів од Фюрстенвальде автомагістраль роздвоювалась. Одну з доріг було перекрито, і в'їзд дозволявся лише за спеціальними перепустками. Не вистачало аеродромів, і пряма, широка магістраль стала чудовою злітною смугою.

Вздовж дороги на узбіччях стояли ясно-зелені винищувачі з великими червоними зірками на крилах і фюзеляжі.

Назустріч «мерседесу» вийшов офіцер з петлицями флаг-майора. Він приклав руку до козирка й почав рапортувати, але Удет махнув рукою і, ні слова не кажучи, попрямував до російських літаків. Він за звичкою штовхнув шасі носаком:

— На цих катафалках росіяни збиралися воювати з «месершмітами»?

— Це зразки старих марок, пане генерале, — відповів флаг-майор, — біплан 1–153, бомбардувальники СБ.

— А де нові?

— На жаль, нам не вдалося поки що добути жодного зразка.

— Але чи є вони в росіян? — підвищив голос Удет.

Флаг-майор насупився і, подумавши секунду, відкарбував:

— Так, є. Це винищувачі МІГ, ЯК, ЛАГ, пікіруючий бомбардувальник НЕ-2, штурмовик 1Л-2. Цих машин у росіян поки що мало. Але в Сибіру, мабуть, вони розгортають тепер виробництво їх.

— У Сибіру?! — нервово зареготав Удет. — А коли вони прибудуть на фронт?

Флаг-майор перевів погляд на Піхта.

— Я вас запитую, майоре!

— Скоро…

Удет згадав, як за розпорядженням Герінга показував літаки люфтвафе російській авіаційній делегації на аеродромі Йоганністаль біля Берліна. Це було всього два роки тому. На лінійці стояли бомбардувальники, винищувачі, літаки-розвідники, пікірувальники — все, що випускала Німеччина. Перед кожною машиною виструнчилися екіпажі — льотчики й механіки. Для початку Удет запропонував провезти над аеродромом голову делегації з дивним прізвищем Тевосян. Той сів разом з Удетом у літачок «шторх». Удет прямо із стоянки злетів угору, покружляв над аеродромом і з блиском пришпилив «шторх» на місце. Цьому дуже здивувалися росіяни. Вони справили на Удета гарне враження. Спогади про той сонячний і приємний день трохи заспокоїли його. Він підійшов до тупорилого винищувача І–16, тихо поплескав його по фанерному боці:

— Цей літачок був одним із кращих винищувачів світу. Його випробував російський ас Чкалов. Правда, давно. В тридцять третьому році…

— Але від нього здорово дісталось нашим «хейнкелям» в Іспанії, — сказав Піхт.

— Правильно! І–16 умів літати й стріляти, але тепер він безнадійно застарів.

— Не кажіть, — заперечив флаг-майор.

— Заправте його. Я сам подивлюся, на що він здатний.

— Хмарність низька, пане генерале. Я дуже прошу вас не ризикувати, — виступив уперед Піхт.

— Не турбуйся, Паулю! Удет також умів літати й стріляти.

— Може, ви подивитесь на полонених російських льотчиків? — запропонував флаг-майор.

— Добре. — Удет поправив краватку й попрямував до барака неподалік, заснованого колючим дротом.

— Устати! — закричав вартовий, скидаючи автомат.

На нарах заворушилися люди в синіх і захисних, кольору хакі, гімнастерках. Вони неквапом зіскочили на холодну цементну підлогу. Обличчя росіян були бліді й давно не голені. На голубих петлицях більшості льотчиків червоніли по два чи по три сержантських трикутники. В деяких полонених зовсім не було чобіт, і вони, переступаючи з ноги на ногу, стояли у воді, що протікала крізь дірявий дах.

— Ну й вигляд! — насупився Удет, оглянувши весь ряд.

Він зупинився перед молоденьким сержантом з довгою шиєю й плечима підлітка.

— Запитайте, на якому літакові літав цей здихляк?

Флаг-майор переклав запитання.

— На «Чайці», — відповів полонений.

— Ти бився з нашими «месершмітами»?

— Не встиг. Я повертався з відпустки.

Удет підійшов до літнього льотчика з капітанською шпалою.

Той підвів очі й презирливо посміхнувся, показавши закривавлені ясна.

— Капітан ще не промовив ані слова, — сказав флаг-майор. — Людина з нелюдським терпінням.

— Що ви збираєтеся з ними робити? — запитав Удет.

— Вони проходять спеціальну обробку, — відповів флаг-майор. — Багато з них знають те, про що ми ще й гадки не маємо. Але вони мовчать. Нам би хотілося завербувати їх після перемоги над Росією для війни проти Англії.

— А якщо ви нічого не доб'єтесь?

— Тоді їх доведеться розстріляти.

— Розстріляти… — задумливо повторив Удет. — Яке легке слово «розстріляти»… — Раптом його очі пожвавились. Він повернувся до Офіцера, який його супроводжував: — Майоре, приготуйте «месершміт». Заправте бензином і зарядіть кулемети російського винищувача. Я зустрінусь у повітрі з цим пілотом. — Удет кивнув на полоненого капітана з закривавленими яснами.

— Не можу, пане генерале.

— Можете, майоре! З якого це часу мені перечать молодші за чином?!

— Цей росіянин готовий на все.

— Виконуйте наказ! — шаленіючи, закричав Удет.

Флаг-майор вийшов розпорядитися щодо заправки російського винищувача.

— Дозвольте мені супроводжувати вас, — сказав Піхт.

— Не бійся, Паулю! Я дуже скоро розправлюся з росіянином, — самовдоволено промовив Удет.

Повернувшись, флаг-майор підійшов до полоненого капітана:

— З вами хоче зустрітися в бою генерал Удет — кращий ас Німеччини. Ви згодні?

Капітан кивнув головою.

— Ви збожеволіли, флаг-майоре! — вигукнув Піхт, коли Удет і російський капітан у супроводі автоматника вийшли на аеродром.

— Не турбуйтесь, — усміхнувся флаг-майор. — Як тільки росіянин злетить, у нього закінчиться пальне.

«Значить, вони вгроблять капітана», — подумав Піхт, відвертаючись.

Маленький, куцокрилий винищувач рвонув по злітній смузі. За ним піднявся «месершміт» Удета. Піхт, проводжаючи поглядом «ястребок» з червоними зірками, подумав про те, що полонений капітан уже побачив прилади й здогадався, що в нього в баках мало пального і нікуди він не зможе полетіти.

Винищувач Удета швидко обігнав «ястребок» і, перевернувшись через крило, вийшов у початкову позицію для атаки. Росіянин не мав переваги ні в швидкості, ні в висоті. «Месершміт» відрізав його і від хмар, де б росіянин міг сховатися і несподівано напасти на «месершміта». Тоді «ястребок» помчав до землі. Удет кинувся за ним, піймав червонозоряний винищувач у приціл і дав чергу. Але капітан зманеврував, круто кинувши машину вгору. «Месершміт» проскочив мимо. У цю мить «ястребок», зробивши петлю, повис у нього на хвості.

Піхт почув стрілянину кулеметів. Флаг-майор смикнув Пауля за рукав:

— Огляньтесь. Росіяни цікавляться двобоєм.

За заснованими колючим дротом вікнами Піхт розгледів виснажених росіян, які з напруженою увагою стежили за повітряним боєм.

«Нічого ви не побачите», — подумав він і запалив сигарету.

До його слуху долинуло туге виття «месершміта». «Ястребок» нахолосту крутив гвинтом — у нього вийшло пальне. Удет міг би стріляти, але він не відкривав вогню. Сильно розхитуючи машину з крила на крило, він намагався наблизитися до росіянина, хотів зрозуміти, що трапилось. Але «ястребок» уже ввійшов у піке й швидко мчав до землі На висоті не більше двохсот метрів росіянинові пощастило вирівняти літак. Із свистом «ястребок» промчав над дахом барака і врізався в ряди своїх же літаків. Вибух сильно штовхнув повітря. Чорна хмара шугнула в небо.

— Пожежа! — закричали техніки, кидаючись до шлангів і вогнегасників.

Удет вимкнув мотор, відкинув ліхтар і втомлено спустився на землю. Він був похмурий і злий.

— Як вас звуть? — запитав Удет флаг-майора, коли той підбіг.

— Шмідт.

— Ви мені зробили погану послугу, Шмідт. Здається, останню…

— Я не хотів неприємностей, — промимрив флаг-майор.

— Віднині ви будете фельдфебелем, Шмідт… Лише фельдфебелем! — Удет відвернувся й пішов до свого «мерседеса».

На зворотному шляху він мовчав. Лише коли машина в'їхала в Берлін і покотила набережною Руммельсбурга, Удет запитав:

— Куди ж ти без мене подінешся, Паулю?

— Не розумію вас…

— Ну, мало що може статися із старим Удетом… Та й не весь час бойовий льотчик сидітиме на ад'ютантській посаді.

— Якщо я вам набрид….

— Кинь, Паулю, — перебив Удет. — Кажи прямо, куди ти хочеш потрапити?

— Не знаю. Мабуть, на фронт.

— Скільки людей у Росії?

— Близько ста сімдесяти мільйонів.

— І вони всі такі… фанатики?

— Я не був у Росії, але боюсь — більшість.

— Який дурень навіяв фюрерові думку почати війну з Росією, не розправившись з Англією?! Це фатальна помилка! І всі вони, — Удет тицьнув пальцем угору, — всі вони жорстоко заплатять за це божевілля!.. Генерал-директор замовк.

Піхт обережно подивився на його попелясто-сіре обличчя. Невиразна тривога пойняла його, як завжди в передчутті великого лиха.

2

«Від Марта Директорові. Мессершмітт модифікує свій основний винищувач. Нове позначення Ме-109Ф. Збільшено потужність двигуна, швидкість, панцерний захист. Найближчим часом різко збільшиться випуск поршневого винищувача «Фокке-Вульф-190» з двигуном повітряного охолодження. В перших серіях для таємності передбачено міну, що знищує літак при аварійній ситуації. Для Ме-262 надійшли турбореактивні двигуни БМВ 109–003 і Юнкерс-Юмо-109–004, що розвивають тягу до тисячі кілометрів. Випробування призначено на кінець листопада. Март».

Ютта відхилилась у кріслі. Все тихо. Вона сховала рацію, підійшла до туалетного столика, показала язик своєму зляканому відображенню. «Чого боїшся, худячок? Усе гаразд, виграно ще один бій».

3

24 листопада 1941 року, як завжди на початку сьомої, капітан Альберт Байдеман під'їхав на своєму «опелі» до невеликого, схованого за високим залізним частоколом, особняка на Максіміліанштрасе. Як завжди переборовши хлопчаче бажання перестрибнути перила під'їзду, він статечно піднявся сходами і постукав пузатим молоточком у лункі двері. Він виразно уявив собі, як зараз постане перед ним лукаве личко Ютти, як вона візьме в нього кашкета й скаже при цьому: «Капітане, я бачу у вас ще сім сивих волосинок». А він відповість: «Виходить, усього сто вісімдесят п'ять. Я не збився? Ще якихось три дні — і я дістану обіцяний поцілунок!» Ця гра, що випадково почалася півроку тому, очевидно, розважала обох. Капітан «сивів» дедалі швидшими темпами.

Він постукав ще раз. Але за дверима було тихо. «Ютти нема, — подумав він розчаровано, — подалася куди-небудь з Ерікою. А професор? Адже він чекає мене».

Двічі на тиждень професор Зандлер знайомив свого головного випробувача з основами аеродинаміки реактивного польоту.

«Професор нагорі й не чує, — здогадався Вайдеман. — Треба стукати гучніше».

Він з усієї сили торохнув молотком по дубових дошках.

— Ну й сила! Вам би в кузню, пане капітане, — пролунав за його спиною глузливий голос Ютти. Вона стояла біля під'їзду, шукала в сумочці ключа. — Ви вже даруйте мені, капітане. Бігала в аптеку. Фрейлен Еріка захворіла. Другий день плаче.

— Що ж так схвилювало бідненьку? Вирівнювання фронту під Москвою? Чи смерть генерала Удета? Його вже поховали.

— Невже ви такі недогадливі? Адже разом з Удетом розбився Піхт! А Еріка закохалась у нього з першого погляду.

— О, це велике нещастя, — насмішкувато похитав головою Вайдеман, — але звідки у вас такі дані? В офіційному бюлетені про смерть Піхта нема ні слова.

— Він же зобов'язаний супроводжувати генерала…

— Йому зараз не до кохання, повірте. Можете заспокоїти фрейлен Еріку. Я думаю, що Піхт живий.

— Він не розбився разом з генералом?

— Ніхто взагалі не розбивався. Удет заподіяв собі смерть. Пустив собі кулю в лоба в своїй спальні.

— Ой! Піду порадую Еріку!

— Самогубство національного героя — сумнівний привід для радості, фрейлен Ютто. Я буду змушений звернути на вас увагу пана оберштурмфюрера Зейца.

— А він уже звернув на мене увагу, пане капітане! Отак-то! — Ютта зробила кніксен і побігла нагору.

Вайдеман оглянувся. Прямо в нього втупився з повитого чорним муаром портрета колишній генерал-директор люфтвафе Ернст Удет.

«Адже цей знімок Еріка зробила всього півроку тому», — згадав він.

— Альберте, ви прийшли? Підіймайтеся сюди! — крикнув Зандлер.

На сходах Вайдеман зіткнувся з Ерікою.

— Альберте, це правда?

«Щасливчик Піхт, — щиро позаздрив він. — Дівчисько втрачає розум».

— Усю правду знає один бог. — Вайдеман почекав. — І звичайно, сам пан лейтенант.

— Його не поранено? — В інтонації, з якою Еріка промовила цю фразу, прозвучала готовність негайно віддати останню краплину крові заради порятунку помираючого героя.

— Я не мав честі бачити пана лейтенанта останнього місяця. Усе, що я бачив, — то це його «фольксваген». Годину тому він стояв біля під'їзду особняка Мессершмітта.

«Скільки ж у мені зловтіхи! — подумав Вайдеман. — Бач, як її корчить! А чого я від неї хочу?»

— Я думаю, що згорьований Пауль приїхав до нашого шановного шефа, щоб попроситися в нього на фронт.

— Як ви страшно жартуєте, Альберте. Адже ви його друг.

— Більше ніж друг. Я завдячую йому життям. Вайдеман клацнув каблуками. Але Еріка вчепилася в нього:

— О, правда? Розкажіть, як це було?

— Мене чекає професор.

— Тато зачекає. Ходімо до мене. Коли це було й де?

— Це було в Іспанії…

Кімната свідчила про неусталені смаки її господині: вишивки, зроблені за малюнками хирлявих дівок епохи Семирічної війни, сусідили з елегантними моделями літаків. Поряд з дорогою копією Крістофа Амбергера висіла мішень. Десять дірок скупчилися трохи ліворуч від десятки.

— Це моя краща серія, — сказала з гордістю Еріка. — Я тренуюсь тричі на тиждень у тиру Зібентішгартена.

Вона зайшла за блакитну шовкову ширму. Горбаті лелеки суворо дивилися на Вайдемана, неначе волаючи до його добропорядності. Він одвернувся й побачив у дзеркалі, як лелеки доброзичливо закивали худими шиями. Блакитний шовк хвилювався.

— Я слухаю, Альберте. Ви сказали, що Пауль урятував вас в Іспанії. Він міг загинути?

— Всі ми там могли загинути, — знехотя буркнув Вайдеман. — А врятував він мене, виконуючи свій воїнський обов'язок. Республіканці нас затиснули в лабети, один їхній літак учепився в мого хвоста. Але Пауль одігнав його і вирятував мене з біди.

— Бачите, він справжній герой! Ви подружилися з ним в Іспанії?

— Ні, раніше, в Швеції.

— Як цікаво! А що ви робили там?

— Про це вам краще розповість пап лейтенант. Він дуже любить розповідати дамам про свої шведські походеньки. Ось, легкий на згадку. Здається, я чую внизу його голос.

— О Альберте, йдіть же до нього! Постривайте!/ Скажіть, я зараз вийду.

Піхт, як півгодини тому Вайдеман, стояв, задерши голову перед портретом Удета, витримуючи його мертвий погляд.

— У вас у домі ще залишився чорний креп? — обернувся він до Ютти.

— Так.

— Вчора, Альберте, в Бреслау розбився Вернер Мельдерс. Він летів з фронту на похорон. Його збили свої ж зенітники.

Обидва льотчики і Ютта перевели погляд на портрет Мельдерса. Широкоплечий, широковидий полковник Мельдерс усміхався до Еріки, яка його знімала.

— Мельдерс командував усіма винищувачами легіону «Кондор» в Іспанії, Ютто. Ми з Паулем виросли під його крилом.

— Я принесу креп, — сказала Ютта.

Залишившись удвох, вони допитливо оглянули один одного.

— Ну й гусак, — сказав Піхт. — Прижився?

— Ти з похорону? — запитав Вайдеман. — Який це мало вигляд?

— Пишний і бридкий. Найпроникливішу промову виголосив Герінг. Його записували на радіо. Гітлер не виступав.

— Ну, а що гомонять?

— Кессельрінг досить гучно назвав Удета дезертиром. Генерал Штумпф стверджує, що він давно помічав симптоми божевілля. Але багато хто пригнічений. Йошоннек, начальник штабу люфтвафе, сказав мені: «Тепер я його зрозумів».

— Його вбила Москва?

— Москва його доконала. Росіяни почали ламати нашим авіаторам хребет, і Удет не міг вирвати літаків для Західного фронту… Тому він багато пив. І не міг впливати на події. Збоку все виглядає набагато похмуріше. Він не бачив просвітку в майбутньому й звинувачував себе за минуле. Зрештою, смерть ця для багатьох виявилася вигідною. Винуватець покарав себе власною рукою. Він обілив інших перед фюрером.

— Що стане з тобою? Ти був у Герінга?

— Так, я передав йому Удетові папери, останнього листа. Він налився кров'ю, коли читав. Але до мене поставився прихильно. Мовив: «Здається, ви казали, і не раз, що на грунті алкоголю в генерала спостерігається потьмарення розуму?» Я ствердив. Він звелів мені подати ґрунтовну доповідь експертам. Учора він підкликав мене, сказав, що розуміє мою скорботу, привітав з капітанськими кубиками на погонах і дозволив узяти місячну відпустку поправити здоров'я. До речі, Герінг розпорядився, щоб ніхто, крім трунаря, не бачив обличчя Удета…

— І ти відразу кинувся до Мессершмітта?

— Звідки ти взяв?

— Ти заїжджав сьогодні до Віллі?

Піхт зареготав:.

— Альберте! Контррозвідка за тобою плаче. Я завіз його секретарці посилку з Берліна. А якщо вже казати серйозно, я попросився до нього в загін повітряного забезпечення.

У цей час двері кабінету відчинились і вийшов професор Зандлер.

— Добрий вечір, професоре. У вас квітучий вигляд, — промовив Піхт.

— Добрий вечір, пане Піхт. Співчуваю вашому горю. Це втрата для всіх нас. Я дуже цінував генерал-директора…

— Мені здавалося, професоре, що генерал-директор не дуже схвалював обраний вами напрямок робіт. Чи не так?

— Його оцінка змінювалась. Пан головний конструктор казав мені, що генерал Удет дуже уважно прислухався до його доказів на захист реактивної тяги. Та й тут, у цьому домі, генерал виявив велику зацікавленість у моїх дослідженнях. Я не маю сумніву…

— Звичайно, вам, пане професоре, краще за мене відомо точку зору покійного генерала. Але хіба для вас таємниця, що після того як Удет відвідав Аугсбург і Лехфельд, міністерство ще раз зажадало категоричного виконання наказу Гітлера про вісімиадцятимісячну гарантію початку серійного виробництва?

— Сьогодні ми можемо дати таку гарантію.

— Як! Ваш «Штурмфогель» уже літає?

— Він злетить завтра, — сухо сказав Зандлер. — Даруйте, пане Піхт, мені дуже потрібен пан капітан. Альберте, я вас чекаю.

«Старий цап почав хвицати, — подумав Піхт. — Невже справа йде на лад?»

Він гукнув Вайдемана:

— Альберте! Ти справді зібрався завтра піднятися на зандлерівській мітлі?

— Атож!

— Б'юсь об заклад, завтра тобі не пощастить одірватися від землі.

— Ящик коньяку!

— І ти назавжди відмовишся од усієї цієї витівки? Повір, вона тхне могилою.

— Ні, не відмовлюсь. Відповім теж коньяком. Отож завтра за будь-якої нагоди переп'ємося. З вашого дозволу, фрейлен, — сказав Вайдеман, даючи дорогу Еріці.

— Ви живий, лейтенанте? — запитала Еріка сяючи.

— Даруйте, вже капітан, — виправив її Піхт. — Я не міг померти, залишаючи після себе вдову. Суворий німецький бог не простив би мені такої легковажності у виконанні надзвичайно важливого національного завдання. Здрастуйте, Еріко! Я привіз вам «Шанель».

4

Вранці трохи підморозило. Вчорашній вітер нагнав на злітну смугу опалого листя. Механіки розчохлили літак задовго до світанку й розпочали передполітний огляд двигунів.

Щулячись, Карл Гехорсман регулював клапани подачі пального й думав про Еріха Хайдте, Юттиного брата. «Що примушує хлопця ризикувати? Сидів би в своєму ательє й призбирував марки, коли вже ногу покалічив. Можливо, Гітлер і справді переможе, тоді німці здобудуть у Росії великі наділи й заживуть краще. Майже кожний вірить у це… Можливо, і я заведу собі господарство. Ха-ха. «Зразкове господарство Карла Гехорсмана із синами…»

Гехорсман похитав головою, уявивши себе в незвичайній ролі.

Працюючи в 1925 році в Росії і обслуговуючи літаки Юнкерса, що літали за угодою з Добролітом на пасажирських лініях, Карл нічого не мав проти росіян і тепер відчував, що росіяни зуміють постояти за себе.

«Тільки хлопчиків шкода. Написати б їм, щоб вони забиралися з Росії, поки цілі».

Наливши відро бензину, Гехорсман вимив руки і відступив назад, милуючись сріблястим «Штурмфогелем». Винищувач кожною своєю лінією був спрямований уперед.

«Адже коли такий літак піде в серію, він накоїть лиха», — раптом подумав Карл.

Нова думка вразила його. Гехорсман витер руки клоччям і підійшов до Вайдемана. Той сидів на ящику від запасних частин і курив, чекаючи вильоту.

— Ну, здається, все готове, пане капітане, — сказав Гехорсман.

Підійшла машина Зандлера, зупинилась біля «Штурмфогеля». Професор, нервово потираючи руки, зажадав знову відкрити капоти, щоб особисто впевнитися в готовності двигунів. Під площинами, як і раніше, стояли БМВ 109–003, а в носі — поршневий тисячосильний «Юмо-211». Після огляду Зандлер підійшов до Вайдемана:

— Альберте, як і минулого разу, спробуйте лише злетіти. Рекорди ані мені, ані тим більше вам не потрібні, якщо вони закінчуються катастрофою.

— По-моєму, я ризикую більшим, — промовив, посміхнувшись, Вайдеман…

. — Усі ризикуємо… Винищувач почав розбіг. Альберт трохи потягнув ручку на себе, але машина не виявила бажання злетіти. Кінець злітної смуги стрімко летів назустріч. Через дві-три секунди злітати буде пізно… Вайдеман ще раз рвонув ручку на себе. «Штурмфогель» опустив хвіст і на швидкості сто шістдесят кілометрів за годину відірвався від бетонки.

«Норовисте ж, бісеня», — майнула думка.

Під крилами помчали ліхтарі аеродромної огорожі, чагарник, невелике селянське поле, горішник. Раптом на висоті сорока метрів обрізало правий двигун. Літак, як вутлий човник, шарахнувся вбік. Вайдеман інтуїтивно вимкнув лівий двигун. Тепер гув лише поршневий «Юмо».

— Знову щось скоїлося з двигунами, — передав Вайдеман, витираючи лоба рукавичкою.

— Спробуйте набрати висоту, розвернутися й сісти, — порадив Зандлер.

— Гаразд.

«Юмо» тягнув щосили, але для нього все ж був заважкий суцільнометалевий корпус «Штурмфогеля».

Над замком Блоків Вайдеман розвернувся й пішов на посадку.

Розділ восьмий

АБВЕР ЗЧИНЯЄ ТРИВОГУ

«Ми знаємо, що радянський народ переможе. Він буде боротися на своїх літаках, у своїх горах, уздовж своїх річок і озер, над своїми морями до того часу, поки всеруйнуюча навала фашистських сил не згине в тьмі історії».

Начальник штабу четвертої польової армії, що наступала на Москву, генерал Гюнтер Блюментрітт прочитав перехоплену телеграму й скосив очі на підпис. Її автором був якийсь Карліс Ламонт, голова американської Ради з питань відносин з СРСР. Уперше йому спало на думку, що російська кампанія може закінчитися такою ж катастрофою, якої зазнав Наполеон.

Сподівання вивести Росію з війни в 1941 році провалилися 6 грудня, коли Жуков кинув війська в могутній контрнаступ. Спершу росіяни завдали удару північніше од Москви, форсувавши канал Москва-Волга і розгромивши лівий фланг танкової групи генерала Рейнгардта. Одночасно вони атакували четверту групу.

В наступні дні росіяни розбили другу танкову армію Гудеріана.

Вся гігантська машина, що сталевою лавиною йшла на Москву, забуксувала в снігах. Після відчайдушних боїв вона покотилася назад.

Другий повітряний флот, кинутий на російську столицю, тільки за двадцять днів, з 1& листопада по 5 грудня, втратив близько півтори тисячі літаків.

За пам'яті Блюментрітта це була перша жорстока поразка в усіх кампаніях, які провадила Німеччина за час другої світової війни.

Над гітлерівськими командирами, які так осоромилися, вибухнула катастрофа. 19 грудня 1941 року Гітлер зняв з поста головнокомандувача сухопутних військ Вальтера фон Браухіча. Гудеріанові було наказано забиратися в тил, у резерв. Командувача третьої танкової групи генерал-полковника Геппера було розжалувано й позбавлено всіх чинів та відзнак. Така ж доля спіткала командирів дрібніших.

1

Капітан функабверу Вернер Фліке задоволено хмикнув. Нарешті-бо! Операція, заради якої він уже третій місяць сидить у Брюсселі, наближається до кінця. Майже весь цей час він провів біля розподільних щитків підстанції Еттербеєка, одного з пригородів бельгійської столиці. Терпіння в нього вистачило, і ось нагорода.

Коли, ще влітку, з'ясувалося, що наймогутніша підпільна радіостанція, яка передає зведення на схід, міститься в Брюсселі, сюди прибув цілий загін моніторів — радіопеленгаторів. Але вони засікли район лише приблизно: десь в Еттербеєку. І тоді Фліке засів на підстанції. Починалася передача, і він послідовно вимикав будинок за будинком, квартал за кварталом, вулицю за вулицею. І от сьогодні, 13 грудня, удача. Вимкнено черговий рубильник, і морзянка зникла. Невідома станція замовкла.

Втім, уже відома. Адреса точна: одна з трьох двоповерхових вілл на Рю де Аттребете.

Фліке ввімкнув рубильник. Зараз у кімнаті, де веде передачу таємничий радист, знову засвітилося світло, радист вилаявся і поклав руку на ключ. Так, у навушниках знову затріскотіла морзянка. Фліке подивився на годинник: 23.15.

О 23.20 два взводи СС вивантажились із машин. Солдати натягнули на чоботи шкарпетки, нечутно оточили три вілли.

О 23.30 добромисних мешканців вілл на Рю де Аттребете було розбуджено поодинокими пострілами.

О 23.32 їхній сон остаточно було порушено довгою автоматною чергою.

О 23.33 глухий вибух примусив їх вискочити з ліжок й обережно підійти до широких, до блиску вимитих вікон…

Але більше вже ніщо не порушувало приміської тиші. Полаявши неспокійних німців, потурбовані власники вілл вернулися до приємних сновидінь.

О 23.45 командир роти СС доповідав капітанові Фліке: «їх було троє: двоє чоловіків і дівчина. Живими взяти не пощастило. В кімнаті знайдено обгорілі сторінки трьох книжок французькою мовою».

«Трохи замало, — подумав Фліке. — Доведеться завтра продовжити обшук».

На другий день під час обшуку есесівці затримали літнього бельгійця, який постукав у двері вілли. Він виявився скупником кролячих шкурок, і його довелося відпустити після допиту.

Пізно ввечері, 14 грудня, Перро прийняв радіограму Центру:

«Від Директора Перро. За повідомленням Кента, вчора розгромлено брюссельську радіостанцію. Можливо, захоплено шифр. Переходьте на третю запасну систему. Частіше міняйте місце передач і час сеансів. Директор».

Таку саму радіограму того ж дня одержала в Лехфельді Ютта Хайдте.

2

Щоразу, переступаючи поріг «лисячої нори», полковник Лахузен, начальник другого відділу абверу, подумки перебирав англійські прислів'я. Старий лис — адмірал Канаріс уважав себе знавцем англійської народної мови і любив, коли підлеглі надавали йому можливість проявити свої знання.

Адмірал стояв біля вікна, вертів у руках знамениту бронзову статуеточку трьох мавпочок. Одна тримала лапу біля очей, ніби дивлячись удалину, друга приклала долоню до вуха, третя застережливо піднесла палець до губ.

— Я завжди вважав цю річ символом абверу — все бачити, все чути й мовчати. Чи не так? — запитав адмірал. Він поставив статуетку на стіл. — Сідайте, полковнику. Ви чули, щоб мавпи перебігали в чужі зграї? Не чули?

Лахузен подивився через голову адмірала. На стіні висіла японська гравюра — біснуватий диявол. Поряд дві фотографії: генерал Франко (у верхньому кутку розмашистий дарчий напис) і злючий собачка — адміралів улюбленець такса Зеппль.

— Полковнику, ви, звичайно, чули, що дешифрувальний відділ зумів розкодувати значну кількість радіограм, посланих агентами більшовиків з початку війни до тринадцятого грудня. На жаль, вони потім змінили код, і поки що жодної нової станції не захоплено. Судячи з радіограм, проти нас діє не одна, а десятки підпільних організацій або, що менш імовірно, одна організація з численними філіалами. Аналіз переданої інформації показує, що радянська розвідка має доступ до найжиттєвіших центрів імперії. Її надбанням стають дані й рішення, відомі дуже вузькому колу осіб. Загальну відповідальність за ліквідацію цієї загрози покладено фюрером на Гейдріха. Але… — адмірал потер руки. — Але й ми не можемо залишатись осторонь. Тим більше, що тут зачеплено честь мундира. В списку людей, які неодноразово мали доступ до переданої інформації, є двоє співробітників відділу контррозвідки люфтвафе.

— Хто ж?

— Майор фон Регенбах і капітан Коссовські.

— Це неможливо.

— Ви хочете за них поручитися?

Полковника пересмикнуло.

— Я сказав, що не вірю своїм вухам. Евальд фон Регенбах…

— У нас нема стопроцентної впевненості в зраді когось із них, але факти… Факти вельми викривальні. Принаймні, нам належить розібратись у цій справі раніше, ніж схаменуться Гейдріхові молодчики.

— Ви доручаєте мені установити стеження за обома…

— Стеження не завадить. Але одного стеження мало… Втім, чи маємо ми право втручатися в справи, які в компетенції контррозвідки люфтвафе?.. Хай вони самі розхльобують цю кашу.

— Як! Ви хочете…

— Саме так, полковнику. Ви дуже здогадливі останнім часом. Мабуть, я зможу рекомендувати вас на роль мого наступника.

— О, пане адмірале… Лахузен підвівся із стільця.

— Сидіть. Повернімось до наших мавпочок. Я вас слухаю.

— Ви пропонуєте, щоб вони cook their own goose? — Лахузен пригадав англійське прислів'я.

— Цілком правильно, полковнику. Хай вони самі засмажать свою гуску. Поговоріть з ними на дозвіллі. Очевидно, саме серед них нам належить шукати російського агента, який підписує свої донесення іменем Перро. Ви знаєте, хто такий Перро?

— Французький автор казок. Червона Шапочка і Сірий вовк.

— Саме так. Казку вам доведеться переробити. Сірий вовк з'їдає Червону Шапочку, і ніякі мисливці їй не допоможуть.

У Канаріса здригнулися куточки рота, й Лахузен дозволив собі засміятися.

— Ще один момент. Козловські…

— Коссовські, пане адмірале.

— Так, Коссовські… В сферу його діяльності входить загальний нагляд за забезпеченням таємності робіт фірми «Мессершмітт АГ». Так ось, як свідчать ці радіограми, — ви прочитаєте їх, полковнику, — в Аугсбургу діє дуже енергійна група російських розвідників на чолі з якимось Мартом. Він буквально засипав Москву технічною документацією. А ви ж знаєте, над чим тепер працює Мессершмітт.

— Так точно. Таємною зброєю.

— На жаль, давно не таємною…

— Значить, Коссовські…

— Коссовські, як і ви, п'ять хвилин тому нічого не знав про існування Марта. По службі, звичайно, по службі. По службі він дізнається про це завтра. Від вас, полковнику. Ясно?

— Слухаюсь.

— Я думаю, він сам здогадається направити до Аугсбурга підрозділ функабверу. Марта треба вгамувати.

Канаріс нахилив голову, даючи зрозуміти, що інструктаж Закінчено. Лахузен вийшов. Услід йому з стіни корчив міни чорний японський диявол.

3

У середині січня 1942 року на центральному іподромі Коссовські несподівано зустрів Піхта. Той стояв біля паддока з групою офіцерів, оглядав коней.

— Крупно граєте, капітане?

Піхт обернувся, оголив у посмішці сяючі зуби.

— Зігфріде! Не знав, що ти любиш грати на перегонах.

— Я тут нечастий гість. До азарту, ти знаєш, не схильний.

— Ідеш по сліду? Крупне полювання? Міжнародна сенсація: шпигун — жокей. Тобі, Зігфріде, треба ставити на темних!

Піхт розгонисто зареготав. Кілька офіцерів зацікавлено обернулись. Коссовські взяв Піхта за лікоть, відвів убік:

— А ти волієш ставити на гнідих? Чи не так, Паулю?

— Таємниця ставок, таємниця ставок. Тобі, Зігфріде, ця масть не подобається?

— Я обожнюю гнідих. Але щось не пригадаю випадку, аби вони забирали всі призи. А до того ж які жокеї! Хлопчаки. Шмаркачі. Хіба це міжнародний клас?

— Ти щось похмурий сьогодні, Зігфріде. Вже встиг програтися?

— Людина, яка лише зрідка відвідує іподром, не може дозволити собі програвати. Я виграю, як завжди, Паулю!

Вдарив гонг. Публіка, відхлинувши від паддоків, зайняла сходи трибун. Оглушливо, наперебій, закричали букмекери.

— Подивимось, як прийдуть. Твоя сьома? — запитав Коссовські.

— Перша. Точний постріл. Твоя?

— Одинадцята. Червона квітка. Фаворит. Ходімо!

«Біг повів Голштинець. За ним Фуріозо. Зробив збій. Точний постріл», — пояснили по радіо.

— Можеш викинути квиток, Паулю, — промовив Коссовські.

Піхт не відповів. Прикипівши до окулярів бінокля, він стежив за боротьбою на дистанції. Коссовські дістав програму, підкликав букмекера.

«З поля на перше місце висувається Червона квітка, яка йде в упертій боротьбі з Голштинцем. Зробив збій Фуріозо…»

Піхт опустив бінокль, лукаво подивився на Коссовські:

— Ти щось сказав, Зігфріде?

— Поставимо разом, Паулю?

— Що ти запропонуєш?

— Є гарний дупль. Зв'яжемо двох фаворитів.

— Це безглуздо, Зігфріде. Хтось із них напевне не прийде. Я не люблю дупль. Волію грати одинаком проти фаворитів.

— Як у тебе справи після смерті Удета?

— Завтра остаточно переїжджаю до Мессершмітта: и мене, ти знаєш, там наречена. Дивись! — Пауль подав бінокль.

Кавалькада, розтягнувшись, наближалась до лівого повороту.

«Біг упевнено веде Червона квітка. На друге місце, обійшовши Голштинця, переклався Точний постріл. Третю чверть пройдено за тридцять вісім секунд…»

— Усі ми починаємо життя темними кониками — і Зейц, і ти, і я, — задумливо промовив Піхт. — А хто як закінчить? Фаворити визначаються на фініші.

До Коссовські підійшов офіцер. Сказав, що на його ім'я надійшов пакет із грифом «Дуже терміново. Цілком таємно».

— Змушений піти. Сподіваюсь у скорому часі побачитися з тобою у нас чи у Лехфельді.

— Правду кажучи, не люблю я ваших наукових апартаментів. Дуже там тихо.

— Даремно. Щиро кажу, даремно. У нас гарні хлопці. Розумники, — сказав Коссовські, за звичкою торкаючи свій червоний рубець.

— Дай їм бог здоров'я. До побачення.

— До побачення. Бажаю виграти.

Вже йдучи з іподрому, Коссовські почув, як диктор оголосив: «Біг на першому місці закінчила Червона квітка, яка виступала під одинадцятим номером».

Коссовські загаявся, роздумуючи, чи не повернутися по виграш, але потім підкликав таксі й попросив відвезти його на Вільгельмштрасе.

Приїхавши, він одержав адресований йому пакет. Його надсилав дешифрувальний відділ функабверу. Капітан Фліке повідомив дату перехоплення радіограми — 14 січня, тобто вчора.

«Від Марта Директорові, — значилося в радіограмі. — Роботи над «Штурмфогелем» тривають успішно. Як і раніше, затримка за надійними двигунами. Над ними працюе фірма «Юмо». Роблю все можливе, щоб гальмувати роботу Мессершмітта над реактивним літаком. Март».

Цю телеграму було зашифровано новим кодом і прочитано.

Коссовські встав і нервово пройшов по кабінету. Після того, як він дізнався від Лахузена про існування Марта і його радіостанції в Аугсбургу, він негайно зв'язався з Вернером Фліке з функабверу й попросив того особисто розшукати підпільну станцію. Монітори ось уже півмісяця прасували аугсбурзькі вулиці й околиці. Але поки що Фліке не міг натрапити на слід. Март виходив на зв'язок рідко, в різний час доби, що важко піддавалося аналізові й розробці якоїсь визначеної системи.

Коссовські склав список осіб, які мають доступ до найтаємнішої інформації в фірмі Мессершмітта. Вийшов він досить значущий — сам Мессершмітт, Зандлер, Зейц, механік Гехорсман, котрий обслуговував «Штурмфогель», Вайдеман, другий випробувач Фріц Вендель, льотчики загону повітряного забезпечення, Регенбах і він сам — Коссовські.

Не мав сумніву Коссовські і в тому, що точно такий список міг скласти будь-який співробітник контррозвідки абверу, люфтвафе, гестапо. І певна річ, пильніше придивитися до Коссовські.

Навпроти прізвищ умовними значками Коссовські позначив, хто з них і яку інформацію міг дістати і передати в Москву.

Мессершмітт? Смішно й думати.

Зандлер? Боягузливий, малодосвідчений у таких справах, і взагалі йому нема ніякої рації працювати на росіян дуже сумнівним методом. Значно простіше передати їм усю документацію того ж «Штурмфогеля».

А його секретарка Ютта Хайдте? Розумна, кмітлива дівчина. Але вона не може знати багато з того, про що повідомляють телеграми.

Зейц? Коссовські раптом згадав Париж, ресторан «Карусель». Тоді вони сиділи разом — Коссовські, Зейц, Піхт і Вайдеман. У словах гарсона, який подав пляшку, було вжито слово «март»… Може, він звав Зейца? Зейц багато знає і не такий уже простий, яким намагається здаватися?

Коссовські багато прожив і набачився всякого. І все ж не думав, що Зейц може бути Мартом. У противному разі він виявився б суперрозвідником.

Механік Гехорсман? Коссовські розгорнув його справу. Ні, Гехорсман не може. Правда, Зейц намагався пов'язати його ім'я з пропажею радіостанції біля літака Ю-52. Але в Гехорсмана виявилося надійне алібі. Його бачили в «Феліні».

Вайдеман? З фотографії на послужному списку на Коссовські глянуло широке лобате обличчя Альберта. Відчайдушний хлопець, вірний товариш… Далеко ж у такому випадку пішов капітан Альберт Вайдеман.

Піхт? Коссовські недолюблював пестунів долі. Пронозливий, легковажно веселий, сміливий до безтями, але не дуже розумний. Піхт не може бути розвідником. Йому бракує терпіння й логіки, тієї логіки й послідовності, з якою працює Март, водячи за носа всю контррозвідку люфтвафе.

Регенбах? Найлюбіший салонний Еві… Останнім часом Коссовські навіть здружився з Евальдом — з ним можна було працювати, не боячись підступу. Кілька разів Регенбах навіть захищав Коссовські, даючи найпохвальніші характеристики своєму підлеглому. А це для начальника — рідкісна якість. Але звідки тоді в нього приголомшлива обізнаність про діяльність Мессершмітта в далекому Аугсбургу? Щось Коссовські не пригадує, аби Регенбах просив які-небудь матеріали, котрі стосуються роботи над реактивними літаками…

Коссовські зняв копії з особистих справ людей, які мають доступ до «Штурмфогеля», і почав записувати все, що могло стосуватися кожного з них.

У двері постукали. Коссовські механічно прикрив газетою папери на столі.

Ввійшов Регенбах:

— Що нового, Зігфріде, повідомляє преса?

— Дурниці, — махнув рукою Коссовські. — Відлуння, так би мовити, московської битви. Американці пишуть: «На почервонілих од крові снігових полях Росії зроблено рішучий крок до перемоги». Англійці ще більше лестять: «Могутність російських збройних сил колосальна і може зрівнятися лише з мужністю й мистецтвом їхніх командирів та солдатів. Російські війська виграли перший тур цієї титанічної боротьби, і весь свободолюбний світ є їхнім боржником».

— Я не люблю газет, — позіхнув Регенбах і поклав руку на плече Коссовські. — А вас не насторожило, Зігфріде, що. одну з телеграм, послану раніше з Брюсселя, було… теж підписано Мартом?

— Мені здається, що Март користувався кількома станціями — і в Брюсселі, і в Лехфельді. Мене не здивує, якщо ми невдовзі перехопимо його берлінську телеграму й теж розшифруємо.

— Так, ви маєте слушність, капітане. — Регенбах відійшов до вікна і довго стояв, дивлячись на низьке берлінське небо.

4

У Берліні Піхт завершував свої останні справи. Марудливо й важко спливли ті дні. Серед співробітників знайшлось чимало таких, хто із задоволенням погоджувався випити одну-дві чарки з колишнім ад'ютантом генерал-директора Удета. Піхт написав рапорт з проханням послати його на фронт. Начальник канцелярії рейхсмаршала генерал-майор люфтвафе Дімент, з яким Піхт не раз проводив час у товаристві з Удетом, заявив одверто:

— На фронті поки що вам нічого робити. Залишайтесь у штабі.

— Мені не хотілось би, пане генерал… Тут усі стіни нагадують про Удета.

Дімент подумав і сказав:

— Мабуть, правда за вами. Але погодьтеся, Паулю, війна з росіянами значно важча за іспанську війну. Значно!

— Я готовий воювати. — Піхт виструнчився.

Дімент розвів руками й подивився на Піхта, як люблячий батько на пустотливого хлопчака.

— Ви знаєте, з якою пошаною я ставився до генерал-директора, і заради його пам'яті я мушу поставитись до вас з належною увагою.

— Дякую вам, пане генерале.

— Тому… — Дімент насупився й постарався промовити якомога суворіше, — тому я раджу вам улаштуватися на якому-небудь великому заводі, скажімо, в Мессершмітта, Хейнкеля чи Юнкерса.

Піхт задумався. Дімепту здалося, що він збентежений, імовірніше, захоплений зненацька цією пропозицією.

— Що ж я буду там робити? — запитав тихо Піхт.

— У перспективі можете стати випробувачем, якщо у вас таке саме міцне серце й нерви, як і колись.

— В Мессершмітта працює мій друг… Ще з Іспанії… Але дозвольте подумати.

— Ясна річ.

Піхт вийшов з кабінету й закурив. Відразу ж зазумерив телефон. Ад'ютант Дімента сховався за дверима і, вийшовши за хвилину, весело підморгнув Піхту:

— Шеф дзвонить Мессершміттові про тебе.

«Значить, Дімент зацікавлений у зайвому оці на фірмі норовистого Віллі», — подумав Піхт.

Коли він увійшов назад до Дімента, генерал оголосив про призначення Піхта як про справу вирішену:

— Сподіваюсь, Паулю, що ви й надалі не будете поривати зв'язків з міністерством. У ваших же інтересах. Нам треба, щоб у Мессершмітта служила наша людина. Я вас рекомендував Віллі, і той радо погодився прийняти вас, у льотний загін.

Піхт засміявся:

— Ви мене одружили, а я навіть не бачив нареченої.

— Повірте мені, старому вовкові, що для вас це буде найлегша і найперспективніша служба. Так, найперспективніша. А ваш рапорт з проханням послати на фронт я поки що покладу до вашої ж особистої справи.

У Віллі Мессершмітта були свої сподівання на Піхта. Звісно, він не забув тих послуг, які робив Піхт у той час, як був ад'ютантом Удета. Але навіть коли б забув, то зараз він добре знав, що Піхт якоюсь мірою залишиться пов'язаним з колишніми співробітниками і може зробити чимало послуг фірмі. Крім того, Піхт у курсі справ інших конструкторів, передусім Хейнкеля, і, звичайно, він неодмінно поділиться про це з новим шефом, тобто з ним, Мессершміттом.

… Тільки-но Піхт приїхав з Берліна, секретарка, якій обер-лейтенант щоразу привозив столичні дарунки, негайно ж доповіла про нього Мессершміттові.

— Сідайте, Паулю, — запропонував Мессершмітт, але вже не встав назустріч. — Мені дзвонив Дімент, і я ладен дати вам будь-яку льотну посаду. Скажімо, випробувачем на завод, де будують мої «сто дев'яті». Чи… — Мессершмітт хитрувато подивився на Піхта, — чи в Лехфельд. Мені здається, ви великий прихильник нових літаків.

— Боюсь, ми безнадійно відстаємо від того ж Хейнкеля, — промовив Піхт заклопотано.

— Не розумію, — насторожився Мессершмітт.

— Доктор Хейнкель усе-таки не може відмовитись од своєї ідеї. Він-бо, на відміну од інших міністерських тугодумів, не вважає фантазією швидко побудувати реактивний літак. Більше скажу — бомбардувальник!

Мессершмітт засовався в кріслі, що не сховалось від уваги Піхта.

— Поясніть, Паулю.

— Свої двигуни він пристосував на «Хейнкелі-111», і ця каракатиця вже літала з надзвичайною швидкістю!

— Чорти б його побрали, а я не можу відшукати належних двигунів.

— Мені здається, що професор Запдлер…

— Обережний і старий! Але план він зробив чудовий, я не можу поступитися ним.

— Але ви можете прискорити випробування, щоб швидше одержати офіційне замовлення й запустити «Штурмфогель» у серію.

Мессершмітт відкинувся на спинку крісла й несподівано запитав Піхта:

— Вам не доводилось читати Леніна?

— Н-ні. Це ім'я для справжнього німця звучить надто блюзнірськи.

— Даремно. Фюрер, як завжди, перестарався, наказавши спалити книги своїх ворогів. Так от, у «Філософських зошитах» Ленін ототожнює здоровий глузд із забобонами свого часу. У тих, від кого залежить наша робота над реактивними літаками, нема зльоту фантазії, «Дозвольте, як може літати літак без гвинта?» — перекривив когось Мессершмітт. — А ми творимо, ми не можемо не думати про майбутнє. Словом, ми маємо слушність, але надто фантастичною здається наша робота сьогодні, І коли я, поквапившись, розіб'ю ще кілька літаків, реактивна авіація буде загнана в могилу, ще не народившись. Ви розумієте мою думку?

— Цілком. І тим паче, по-моєму, треба поспішати вам.

— Тепер «нам».

— Так, нам. Зі свого боку я ладен зробити все, що можу.

— Тоді їдьте у Лехфельд. Там у мене є вакансія. Поки що в загін повітряного забезпечення. Згодні?

— Слухаюсь. — Піхт потиснув руку Мессершміттові і попрямував до дверей.

На вулиці було морозяно. З Альп прийшов холод. Сніг весело порипував під ногами Піхта, приємно поколювало щоки.

У спортивній крамниці Піхт купив пістолет з інкрустованим руків'ям і наказав упакувати в коробку з-під дитячих іграшок. Для Еріки.

Потім зайшов на поштамт і послав такого собі листа давньому берлінському приятелеві. Що, мов, усе складаються добре. Дістав призначення і з радістю готовий служити на новій ниві діяльності заради того, щоб жила й міцніла Німеччина.

5

Двигуни доктора Франца, замовлені Мессершміттрм на моторобудівній фірмі «Юнкере», працювали на стендах майже безперервно, наповнюючи аеродром перекотами грому. Якщо в них виявляться гарні характеристики, то Мессершмітт замовить відразу велику партію. В такому випадку «Штурмфогель» міг би скоро з'явитися на фронті.

Професор Зандлер пішов до випробних стендів. Уже вечоріло. Сонце кидало довгі навскісні тіні від лісу та аеродромних споруд. Вітер мляво похитував флюгер. Зандлер ішов, удихаючи чисте березневе повітря, й думав: «Навіщо існують одержимі люди? Для них нема ні сонця, ні життя».

Він зупинився й довго розглядав самотній бук — його не зрубали жалісливі будівельники. Він ріс поряд з ремонтними майстернями та стендами, де тепер проводилися випробування. Дерево ледь помітно погойдувалося, з набухлих гілок спадали краплі. Одна крапля кольнула Завдлера в обличчя й скотилася до рота. Професор відчув гіркуватий смак смолянистої бруньки і прісний, в'язкий — гару від кіптяви двигунів. «Ось і ти, як цей бук», — подумав Зандлер і пішов далі.

Біля входу в майстерні його зупинив солдат з автоматом. Цей хлопець, звичайно, давно знав конструктора, та все одно прискіпливо оглянув перепустку й лише тоді дозволив пройти до стендів.

Зандлер ступнув до напівтемного цеху, що двигтів од дикого гулу. Від випарів гасу, мастила й диму в нього запаморочилась голова. Тьмяно горіли лампочки. Слизькими сходами Зандлер піднявся до пульту й побачив чергового інженера. Той спав, поклавши голову на схрещені руки.

Раптом Зандлер своїм нервовим, збудженим чуттям уловив присутність іще когось. Він глянув на двигуни й побачив, як промайнула між ними тінь. Зандлер сильно штовхнув інженера. Той спросоння глипнув на прилади пульту й одразу помітив, що один із двигунів працює на зльотному режимі. Механічно інженер зменшив подачу пального й втупився у стурбованого професора.

— Негайно тривогу! — крикнув Зандлер.

Але за гуркотом двигунів інженер його не почув.

Тоді Зандлер сам увімкнув сигнал, У різних кінцях аеродрому завили сирени. Всі, хто був на аеродромі, кинулись до майстерень, де над входом яскраво-червоним вогнем горіла лампа.

Солдат, розгубившись, не зміг стримати натовпу біля входу, і кілька чоловік прорвалися до стендів. Двигуни вимкнули.

— Оточити майстерні! Нікого не впускати й не випускати! — наказав Зандлер. — Де Зейц?

Через кілька хвилин прибіг Зейц.

— Пане оберштурмфюрере, тут щойно хтось був. Черговий інженер спав, але, коли я зайшов сюди, мені показалась тінь он там.

— Тут нікого не було, клянусь вам, — промимрив позеленілий від страху інженер.

— Мовчати! — обірвав його Зейц і махнув солдатам.

Ті кинулись нишпорити по майстерні. Зандлер оглянув схвильованих службовців. Погляд його зупинився на Піхті:

— Як потрапили сюди ви?

— Як усі, по тривозі.

— Але ж по тривозі вам належить бути біля своєї машини, а не в майстернях.

— Усі бігли сюди, ну й ми не втрималися! — вийшов з натовпу Вайдеман, витираючи замащений рукав френча.

— Ви були разом з Піхтом?

— Ні, я його не помітив… А втім, я і вас недавно розгледів.

— А ви, Піхт, бачили Вайдемана?

— Я?.. Ні.

— Який двигун працював на повну потужність? — запитав Зандлер чергового інженера.

— Третій ліворуч. «Юмо».

— Що треба зробити, аби примусити його працювати на повну потужність?

— Посунути оцей сектор на пульті. — Інженер потягнувся до важілька з оранжевою ручкою.

— Не чіпати! — крикнув Зейц.

— Біля двигуна є такий самий сектор. Керування тут спарене, — сказав інженер.

— Ми знайдемо злочинця по відбитках пальців, — промовив Зейц.

Оглянувши всі закапелки майстерні, есесівці нікого не виявили. Зейц викликав фахівця з відбитків пальців, переписав усіх, хто опинився в цю мить поряд. Залишивши посилену охорону, він провів Зандлера, вернувся до себе ії терміново викликав Берлін, щоб доповісти штандартенфюрерові Клейну про пригоду.

… Професор погано спав цієї ночі. Лише кілька чарок коньяку здолали його. Однак прокинувся він, як завжди, і з'явився в себе в кабінеті рівно о восьмій. Затягнувшись сигаретою, Зандлер подивився у вікно на самотній бук. «Може, в мене вчора була галюцинація? Просто від сильної перевтоми примарилися чортики?» — подумав він і наказав проводити далі випробування двигунів.

Знову аеродромом покотився гуркіт запущених «Юмо». На них найбільше сподівався Зандлер. Вони працювали добре.

«Звичайно, примарилося». Професор ступив до телефону, щоб сказати Зейцу про це, і раптом почув вибух. З тріском вилетіла шибка. Зандлер кинувся до вікна і побачив дим, що оповив майстерні.

— Вибухнув на зльотному режимі двигун, — доповів черговий інженер.

— Який?

— «Юмо», на стенді третій ліворуч.

«Усе ясно», — прошепотів Зандлер, полотніючи.

Поряд діяв агент. Подумки Зандлер перебрав усіх інженерів, техніків, льотчиків, яких знав: «Хтось із них, у робочій куртці чи мундирі люфтвафе — ворог…»

Двері до кабінету відчинились, і на порозі постав Зейц.

— Як я й сподівався, злочинець не залишив відбитків своїх пальців, — збуджено повідомив він, — але агент усе ж не встиг приховати слідів!

Зейц, стукаючи каблуками своїх чудових чобіт, підійшов до столу Зандлера й кинув рукавички:

— Мої люди знайшли їх у баці з пальним! Професор скосив очі на рукавички — звичайні армійські рукавички з темно-сірої штучної шкіри.

— Таких рукавичок, мабуть, у кожного по парі, — усміхнувся він.

— Ні й ні, пане професоре, — засміявся Зейц. — По-перше, ми знаємо розмір руки злочинця. По-друге, навряд чи хто з техніків одержував такі рукавички на складі, а якщо й одержував, ми легко встановимо. По-третє, бачите трохи тріснутий шов? Злочинець мав звичку стискувати кулаки. Це не все, але вже багато. А ви, пане професоре, не хвилюйтесь і продовжуйте роботу. Як поживає фрейлен Еріка?

— Дякую, добре.

— Передайте їй привіт од мене. — Зейц усміхнувся і, прощаючись, приклав руку до козирка.

Але Зандлерові не сподобався оптимізм оберштурмфюрера. Залишившись на самоті, він подумав про неприємності, які напевне спіткають його нещасний «Штурмфогель». Навіть незважаючи на очевидну диверсію, двигуни «Юмо» і БМВ не годились для льотних випробувань. Вони вимагали серйозної доводки.

Через кілька днів, не витримавши зльотного режиму, вибухнув мотор «брамо». Мессершмітт, зайнятий удосконаленням модифікованого гвинтомоторного винищувача Ме-109, усе ж знайшов час, щоб серйозно поговорити із Зандлером про майбутнє «Штурмфогеля». Головний конструктор був незадоволений моторобудівними фірмами.

— Ви бачите, що нам пишуть із фірми «Юнкере»? — Мессершмітт кинув Зандлерові телеграму.

У відповідь на прохання прискорити побудову нових двигунів фірма повідомила, що зможе це зробити не раніше, як через вісім місяців.

— А війна триває! — Мессершмітт кулаком ударив по столу, і срібляста модель його улюбленця Ме-109 впала на підлогу. — Війна триває! Вона вимагає нових і нових машин — надійних і міцних. Кращих, аніж у росіян!

Розділ дев'ятий

ГОЛОСИ ЛІТА

З весни 1942 року після затяжних дощів по всій Європі встановився стійкий антициклон. Трупи після зимових боїв устигли закопати місцеві люди, але солодавий дух мертвих лишився. Він і нудив двадцятитрьохрічних солдатів багатотисячної армії Паулюса, яка наступала на Волгу. Ці кадрові солдати пройшли по Європі, але вперше бачили такі моря полів, таке багатство землі, ще не начепленої вогнем війни.

5 квітня Гітлер підписав директиву, складену генштабом вермахту: «Всі наявні в розпорядженні сили повинні бути сконцентровані для проведення головної операції на південній ділянці з метою знищити ворога західніше Дону, щоб потім захопити нафтоносні райони на Кавказі й перейти через Кавказький хребет».

Для рейху потрібна була пшениця України, Кубані, Ставрополля, донецьке вугілля, бакинська нафта. В перспективі знову народжувалися привабливі плани: вступ у війну Турції на боці Німеччини, здобуття Москви, вторгнення в Іран і далі в Індію. Під командуванням генерала Фельми було сформовано спеціальний корпус «Ф», призначений для дій у країнах Ближнього Сходу. Він укомплектовувався солдатами й офіцерами, які знали східні мови.

Таранним ударом польова армія Паулюса й танкова Гота прорвала Південно-Західний фронт росіян і кинулась на схід.

1

На ранок 18 липня 1942 року Мессершмітт призначив нові випробування «Штурмфогеля», але його затримали справи в Берліні, і до Лехфельда він приїхав лише надвечір. Сам Зандлер без головного конструктора проводити випробування «Штурмфогеля» цього разу не наважився. Мессершмітт повернувся з Берліна в найвеселковішому настрої.

— Професоре, скоро я зможу надати вам відпустку, — оголосив він Зандлерові, — ви поїдете до Швейцарії чи на Середземне море.

Зандлер у подиві потер свого гулястого лоба:

— Я не розумію вас, пане конструкторе…

— Скоро зрозумієте. На Сході в нас ідуть справи чудово, з Росією до початку зими все ж ми покінчимо, а потім, дорогий професоре, черга за Індією, Америкою, навіть Південною…

— Тоді доведеться згорнути роботи над «Штурмфогелем»? — тужливо протягнув Зандлер.

— Навпаки! — Мессершмітт збуджено пройшовся по бетонній смузі. — «Штурмфогель» — це пращур тих літаків, які я бачу в майбутньому. А ті машини матимуть стрімку швидкість, можливо, понадзвукову, і величезне бомбове навантаження! Вони зітруть на порох усі хмарочоси янкі.

Зандлер подумав, що Мессершмітт, очевидно, в Берліні був на якомусь засіданні, де обговорювались нові перспективи, що відкриваються перед авіапромисловцями.

«Штурмфогель» стояв на краю аеродрому. Біля нього ранок і день порались інженери й механіки. Все було перевірено й переперевірено, але вони не могли піти від літака з тієї лише причини, що вклали в «Штурмфогель» надто багато своєї праці.

Мессершмітт і Зандлер повернули до літака.

— Дозвольте почати випробування? — запитав Зандлер.

— Певна річ, але перед цим я хочу поговорити з пілотами Вайдеманом і Піхтом.

Зандлер послав по них механіка.

Мессершмітт оглянув пілотів з відвертим задоволенням:

— Як вам подобається працювати в мене, панове?

— Дякуємо, пане конструкторе, — відповів Вайдеман.

— Я придумав таку штуку… Якщо «Штурмфогель» злетить, то збоку в повітрі за ним наглядатиме другий пілот. Ви, Паулю.

— Зрозуміло, — кивнув Піхт.

— А ви, Альберте, за розрахунками, очевидно, злетите отут. — Мессершмітт тупнув по бетонці. — За розрахунками… Але, на жаль, інколи буває, що й ми, конструктори, помиляємось.

Вайдеман криво посміхнувся. В душі він недолюблював і конструкторів, і інженерів. Йому здавалося, що вони надто багато часу проводять за паперами, а не біля свого літака. Але Мессершмітт у цей час дивився на аеродром, туди, де починався чагарник.

— Сподіваюсь, минула помилка не повториться. Юнкерсові хлопчики зробили, здається, непоганий мотор… Можете готуватися до польоту.

— «На жаль», «здається»… — пробурчав Піхт, коли вони з Вайдеманом одійшли. — Не заздрю тобі, Альберте. Коли-небудь ти вирядишся в кращий світ.

Вайдеман ішов задумавшись.

— І там передаси богові привіт од мене, грішника, — говорив далі Пауль.

— А бог є? — раптом серйозно запитав Вайдеман.

— Ні, бога нема, — відповів Піхт.

Увечері Вайдеман зайшов до ресторану «Хазе» і там зустрів Піхта. Кілька чарок він випив одну за одною й захмелів.

— Мабуть, годі, Альберте, — зупинив його Піхт, — адже тобі завтра летіти.

— Дурниці! «Штурмфогель» злетить у мене, як метелик.

— Ну, тоді вип'ємо за те, щоб ти завтра не зламав собі шиї.

— Признатися по совісті, я все-таки боюсь цієї машини, Паулю, — насупився Вайдеман й похнюпив голову. — Я не знаю, коли вона почне вибрикувати. Я робив на ній підльоти. Тріску багато, а сил нема.

Піхт підлив вина в чарки:

— Це я винен, що вплутав тебе в цю історію.

— Кинь… Це все-таки краще, ніж на фронті. Тут мій ворог — мій же літак… Я не знаю, в який момент він підставить ногу.

Вайдемана вже заносило, і він повторювався. Раптом Піхт помітив Гехорсмана, який рішуче продирався крізь юрбу танцюючих до їхнього столика. Діставшись нарешті, він шумно засопів:

— Панове, завтра польоти, а ви…

— Іди геть, рудий собако! — закричав Вайдеман.

— Як вас розморило. Ану, вставайте!

Величезними руками, як клешнями, Гехорсман обхопив Вайдемана й потяг до виходу. Піхт одчинив дверці свого «фольксвагена». Гехорсман приклав до лоба Вайдеманові хустку й вилив на голову рештки сельтерської. Тут Вайдеман п'яно схлипнув:

— Любий рудий собачко, ти завжди йшов зі мною поруч. Іспанія, Польща… Господи, я ніколи не міг поскаржитися на мою машину. Я знав її кожну кісточку. Ти справжній німецький майстер. Такі ось руки, — Вайдеман спробував схопити руку Гехорсмана, — завжди вміли тримати молот і гвинтівку… Дай я тебе поцілую, руденький мій собачко…

— Годі лизатися, — легенько відштовхуючи Вайдемана, пробуркотів Гехорсман. — Я тобі не дівчисько, а батько сімох дітей.

— А де вони?

— Солдати фюрера, б'ють росіян…

— Дай мені ще випити за твоїх солдатів, Карле.

— Е, ні. Я проморочуся з вами цілу ніч, але до ранку; вроблю тверезим, як скельце…

Тому що вчора перепив, Вайдеман і був у мінорі.

— «На жаль», «здається»… — повторив Піхт, явно смакуючи слова Мессершмітта.

— Чого ти завів одне й те саме? — роздратовано запитав Вайдеман.

— Коли-небудь мені доведеться розщедрюватися на квіти до домовини кращого друга…

— Припини! — обірвав Вайдеман, кривлячись від головного болю. — Щось я дедалі гірше тебе розумію.

Піхт і сам відчув, що сказав не те.

— Нерви, мабуть, здають. Гинуть люди — спочатку Удет, потім Мельдерс, потім…

— Прошу. Давай перед польотом не будемо говорити про смерть. Я її, кирпатої відьми, сам боюсь.

Вайдеман пішов до свого літака, Піхт — до свого.

— Ну, рудий дияволе, споряджай! — крикнув, намагаючись здаватися безтурботним, Вайдеман.

Карл Гехорсман допоміг йому надіти парашут і видертися на крило. Вайдеман з полегшенням опустився на сидіння й оглянув кабіну. Все гаразд. На звичних місцях завмерли знайомі стрілки. Вони оживуть, коли загуркочуть мотори. Попереду, крізь прямокутник панцерного скла, добре видно бетонну смугу.

Вайдеман скосив очі на вузькі, що відходили назад, крила. Далеко вперед з-під них витикалися круглі, сигароподібні двигуни. «Чорт знає, що можна чекати від вас?» — подумав Вайдеман і стомлено провів рукою по обличчю.

Сухо клацнув перемикач рації.

— Я «Штурмфогель», до польоту готовий, — пробубонів Вайдеман.

— Добре, Альберте. Ви пристібнули ремені?

Незвичайне піклування Мессершмітта в першу мить збентежило Вайдемана. «Покійникові завжди кажуть ласкаве». Він доторкнувся до плеча і, здивований, виявив, що забув застібнути прив'язні ремені. Вайдеман квапливо знайшов їх, стягнув кінці біля замка. Клацнувши, металеві кільця ввійшли в гнізда й зачепилися за зуби.

— Готовий, — ще раз промовив Вайдеман. Гехорсман спустив ліхтар і помахав пілотові.

Шум запущених двигунів здався Вайдеманові глухішим. Але тяга підвищувалася. «Штурмфогель» хитнувся на носове колесо. «Доведеться брати ручку більше на себе», — подумав Вайдеман.

— Прошу зліт! — крикнув він.

— Зліт, — донеслося з навушників.

Турбіни зірвалися на виття. Літак почав розбіг. Вайдеман одним оком покосився на покажчик швидкості. Стрілка вже перейшла за 150 кілометрів на годину. За розрахунками, літак мав одірватися від землі. Але з того, як важко він присідав і випрямлявся на швах бетонних плит, Вайдеман зрозумів, що «Штурмфогель» і цього разу не злетить. Він енергійно потягнув ручку на себе, намагаючись збільшити кут атаки крил. Машина трохи піднялась, неначе збиралася вистрелити в повітря. Пізно! Скоро кінець смуги. Вайдеман ривком прибрав тягу подачі пального й натиснув на гальмо. Тільки зараз він подякував Мессершмітту за нагадування про прив'язні ремені. Його жбурнуло на дошку приладів, ремені з хрустом уп'ялися в плечі…

До літака, як завжди, першим підбіг Гехорсман. Він звично висмикнув Вайдемана з кабіни й бережно опустив на землю.

— Ви вдарились? Вам недобре? — бурмотів він. — Не треба було пити вчора.

Вайдеман раптом підняв на нього налиті кров'ю очі і з несподіваною силою вдарив кованим черевиком по коліну Гехорсмана. Старий скривився від гострого болю. Його забруднена пілотка впала, хворобливо здригнулась руда з сивиною голова. Карл повільно випростувався. Удар здався йому таким несправедливим, що глибокими чорнили зморшками потекли сльози.

— За що? — прошепотів він побілілими губами.

Вайдеман одвернувся.

Під'їхала машина Мессершмітта. Конструктор зістрибнув з підніжки й щодуху побіг до випробувача:

— Що трапилося, капітане?

— Я не набрав належної швидкості. Машину весь час тягло на ніс. Вона не слухалась керма.

— Ясно. — Мессершмітт випростався й подивився на Зандлера, який уже встиг під'їхати на санітарній машині.

— Що скажете, професоре?

— Мабуть, для літака з носовим шасі замалий злітний майданчик.

— Правильно. Але мені потрібен солдатський літак — простий у керуванні й обслуговуванні, що вміє злітати з найменших фронтових аеродромів.

— Необхідно зробити деякі розрахунки.

— Робіть, професоре! Думайте, впрягайте своїх інженерів, тільки швидше, швидше!

Мессершмітт сів у свою машину й запросив Зандлера.

— І ще одна обставина, — промовив він, коли «мерседес» набрав ходу. — Подумайте про заміну Вайдемана. Психологічна травма… Ви знаєте, що це таке, Йоганне?

— Дуже відносно.

— Це найстрашніше для випробувача. Вайдеман двічі зазнавав аварії. Далі він боятиметься своєї машини, тому що злякався її ще до початку польоту.

2

Після невдалих випробувань «Штурмфогеля» Вайдеман не знаходив собі місця кілька днів. Піхт пропадав у Еріки або відсипався в гуртожитку, і його ніяк не щастило зустріти самого.

Дивні почуття пойняли Вайдемана. Майбутнє раптом затьмарилося, стало страшним і чорним. Теперішнє вперлось у важку дилему: проводити польоти далі чи відмовитися, поки не врізав дуба? Зандлер запропонував подумати. Вайдеман думав. Порад Піхта він став чомусь остерігатись і, проте, потребував їх. Особливо тепер. Літати його змушував обов'язок, якому він служив уже багато років. І водночас він не хотів ризикувати собою, бо мав певність, що може зробити щось значніше.

Якось увечері Вайдеман не витримав самотності. Він вийшов на вулицю і подзвонив у будинок Зандлера. Відповіла Ютта.

Вайдеман відчув, як від хвилювання спітніла в його руці трубка.

— Що ж ви, Альберте, не запросите мене на побачення? — засміялась Ютта.

— В мене було багато справ останніми днями, Ютто, — глухуватим голосом промовив Вайдеман. — Пауль у вас? Так? Попросіть його заїхати по мене в гуртожиток. Я його чекаю біля під'їзду.

— Добре. До побачення, Альберте.

В трубці загули короткі сигнали, але Вайдеман ще довго стояв, притиснувши її до вуха.

Старий парубок, він соромився сказати їй про своє кохання.

Піхт під'їхав на своєму ясно-сірому «фольксвагені» й відчинив дверцята.

— Я був надто різкий з тобою того дня, коли збирався летіти на «Штурмфогелі», — сказав Вайдеман, сідаючи.

— І я.

Відразу полегшало. Обидва подивились один одному в очі й зареготали.

— Ех, старі цапи! — Піхт крутонув кермо ліворуч, до лісу, де за арковим мостом височів червоно-цегляний будинок, повитий плющем, з вивіскою: «Добрий затишок».

Вайдеман замовив пива.

— Здається, ти відмовляєш мене літати на «Штурмфогелі»? — запитав він, коли бармен одійшов від столика.

— Ні, — прямо відповів Піхт. — Ти будеш літати на «Штурмфогелі». Але я боюся тебе втратити. Поки нема добрих двигунів, ця машина справді брикатиме, і невідомо, в яку мить зламає тобі шию.

— Зандлер запропонував мені перейти на іншу машину.

— Відмовся.

— Добре, але тоді мені доведеться летіти знову.

— На яке число призначено випробування?

— На одинадцяте серпня. В Рехліні.

Піхт довго тарабанив по столу пальцями.

— І все-таки у польоті одинадцятого серпня я брати участі не буду, — раптом рішуче мовив Вайдеман. — Скажімо, захворію. Чи в мене підніметься тиск. Га?

— Хто може замінити тебе? Вендель? — запитав Піхт.

— Ні, Фріц у цей час буде випробувати іншу модель «Штурмфогеля» на основному аеродромі в Аугсбургу.

— А-а, тоді полетить Франке. Ти бачив, він учора приїхав від Мессершмітта?

— Напевне, він. Принаймні його поставлять запасним.

3

В Еріха Хайдте вже давно зажила нога, але на людях він ходив, за порадою Перро, важко спираючись на палицю. Що глибше заводив його ліс, то швидше він ішов. У тому місці, де автострада описувала дугу, неподалік од пивної «Добрий затишок», на узліссі ріс старий дуб… Якщо старанно обстежити попелясто-сіру потріскану кору, то досвідчене око помітило б малесеньку головку іржавого цвяха. Досить потягнути її нігтем, і шматок кори відділиться од стовбура, відкривши дупло.

Ліс посвітлів. Скоро узлісся. Еріх оглянувся й пішов повільніше. По автостраді з шумом пролітали машини, але тут було тихо. Важкий, нагрітий сонцем ліс, очищений від листя й пригладжений, німував. Еріх засунув руку в дупло й вийняв маленьку пластмасову коробочку, обклеєну червоною стрічкою. Між кінцями стрічки лишався зазор. Еріх приклав сірника. Приміряв. Зазор сховався. Значить, ніхто сторонній коробки не брав. Він натягнув гумові рукавички, якими користувався, проявляючи знімки, й зняв кришку. Записка була гранично коротка. «Повідомте Перро для Центру: випробування 11.08. Для мене не пізніше десятого дістаньте теплову міну[16] або з годинниковим механізмом. Залиште тут же. Март».

«Доведеться їхати до Перро», — подумав Еріх.

З того часу, як Еріх прибув до Лехфельда, він зустрічався з Перро двічі. Першого разу передав плівку із сфотографованими бойовими літаками люфтвафе. Другого — великого зашифрованого листа й мікроплівку «Штурмфогеля» від самого Марта.

«Все-таки цікаво було б зустріти Марта. Хто він такий? Який має вигляд?» — подумав Еріх. І жагуча цікавість, поєднана з повагою й гордістю за однодумця по боротьбі, сповнила його.

4

О п'ятій годині ранку 11 серпня 1942 року інженери й техніки почали готувати до польоту нову модель «Штурмфогеля».

Цього разу «Штурмфогель» випробувався в Рехліні — на імперському аеродромі. Мессершміттові кортіло показати літак вищим чинам люфтвафе, щоб заручитися підтримкою й одержати кредит на ведення далі робіт над своїм реактивним чудом.

Генерали люфтвафе й Мессершмітт пройшли на трибуну. Керував польотом Зандлер.

О шостій повинні були приїхати Вайдеман та його дублер Франке. Але пілоти десь затрималися. Зандлер подзвонив до санітарної частини.

— Так, у нас, — відповів лікар. — У Вайдемана підвищений тиск…

— Мабуть, хлопець хвилюється, і, природно, в нього підвищився тиск, — промовив Зандлер якомога спокійніше: він хотів, щоб сьогодні випробував «Штурмфогель» Вайдеман, а не другий пілот, Франке.

Проте лікар затявся:

— Зараз ми проведемо додаткове обстеження, але Вайдемана я все одно не допущу до роботи.

— Тоді ми ризикуємо зірвати випробування в присутності таких високих спостерігачів.

— Чому ж? Пілот Франке здоровий і скоро буде у вас. Ви ж чудово знаєте порядки, затверджені рейхсмаршалом.

Зандлер кинув трубку. Техніки вивели літак з ангара на злітну смугу й стали заправляти баки пальним. Зандлер увімкнув радіо.

— Франке до мене!

За хвилину льотчик-випробувач Франке з'явився в диспетчерській.

— Що з Вайдеманом? Серйозно?

— Просто трохи підвищився тиск.

— Він бурхливо провів ніч?

— Ні. Відпочивав.

— Тоді полетите ви, Франке. Інструкцію й план випробувань засвоїли? Вам треба швидше дістатися на висоту… Від удачі сьогоднішнього випробування залежить уся наша робота.

— Розумію.

— А ця машина поки що єдина, придатна до польоту! — чомусь розізлився Зандлер. — Ідіть одягатися!

Франке, збентежений суворим тоном професора, вийшов.

О восьмій ранку Зандлерові доповіли, що літак і льотчик до випробувань готові.

Червоне світло маяка в кінці злітної смуги змінилося зеленим.

До Зандлера долинув м'який, вібруючий звук — запрацював компресор. За хвилину пролунав гучний вихлоп. Із турбін вирвалися хмара білого диму й струмені синьо-червоного полум'я.

— Створюю тиск, — передав Франке.

Інженери й техніки кинулись до автомашин, щоб супроводжувати літак під час розбігу й стежити за роботою турбін.

Винищувач з гуркотом пішов уперед. Ось машини відстали — літак помітно збільшив швидкість.

— Франке, дайте повну тягу! — закричав Зандлер у мікрофон.

— Тяга, повністю, — передав Франке.

— Як злетите, відразу прибирайте шасі!

«Штурмфогель» важко повис над землею, мляво хитнув крилами. І раптом сильний білий спалах різонув очі Зандлерові. За кілька секунд долетів гуркіт вибуху — шибки в диспетчерській із брязкотом розсипалися по підлозі.

Завили сирени. Пожежні машини рвонули до місця катастрофи. «Штурмфогель» горів, окутавшись чорно-жовтим полум'ям.

— Франке! Франке! — тряс мікрофон Зандлер, не усвідомлюючи, що льотчик уже загинув.

Коли він це збагнув, то тицьнувся в пульт керування й судорожно стиснув скроні.

В гурті генералів, які мовчки розходились до своїх машин, похмуро йшов Мессершмітт. Головний конструктор розумів, що тепер ані підтримки, ані тим паче кредитів він не дістане.

5

Коссовські одержав повідомлення про рехлінську катастрофу того ж дня ввечері. Він узяв із сейфа теку з матеріалами про випробування Ме-262. В першому зошиті було записано всі аварії та катастрофи, що сталися відтоді, як Мессершмітт почав займатися реактивною авіацією.

Двигуни не розвивали тяги. Аварія. Випробувач Вайдеман… «Штурмфогель» з додатковим поршневим мотором злетів. Прогоріло сопло лівої турбіни. Випробувач Вайдеман…

На висоті 40 метрів обрізало правий двигун. Випробувач Вайдеман… Вибух мотора «брамо» на випробному стенді. Причину не з'ясовано… «Штурмфогель» з триколісним шасі не розвинув злітної швидкості. В кінці смуги Вайдеман загальмував…

І ось 11 серпня вибухнув літак. Випробувач Франке загинув. У Вайдемана був підвищений тиск. Про день випробувань знали Зандлер, Вайдеман, Франке, Гехорсман та інший обслуговуючий персонал.

«А таємниче зникнення потужного передавача з транспортного Ю-52?» — подумав Коссовські.

У вечірні години його мозок працював із завидною чіткістю. Вайдеман, Вайдеман… У ту мить, коли сталась катастрофа, в нього раптом підвищився кров'яний тиск… надто прозоро. Втім, ні. Якщо так насторожує Вайдеман, значить, не він. Чуття досвідченого контррозвідника поставало проти Вайдемана. Хто ж рекомендував його у Лехфельд? Удет? Але Удет — це Піхт. Вайдеман — Піхт. Це Швеція, це Іспанія, Франція… І це Зейц. І ще Гехорсман… Гехорсман — Зейц — Вайдеман — Піхт… Тьху! Яке смішне поєднання.

Коссовські звернув увагу, що за будь-яких розкладок з'являється Піхт. Піхт — це Іспанія, Залізний хрест, Мельдерс, Удет, Герінг… «Цікаво, з ким останнім часом зустрічався Піхт? — подумав Коссовські — Зустрічатися він міг де завгодно. На іподромі, в театрі, кіно, ресторані, просто на вулиці, навіть на службі, поки працював в Удета. На службі? Це можна перевірити. Звичайно, це соломинка…»

Коссовські написав заявку в бюро перепусток. Там зберігалися корінці з прізвищами відвідувачів міністерства авіації і вказувалося, до кого йшла та чи інша людина.

Коссовські відчинив вікно. Велике чорне місто спало. Ані вогника, ані живої душі на вулицях. Берлін у затемненні. Нічною прохолодою віяло од Тіргартена, головного парку берлінського центру.

«Мабуть, треба йти додому. В сина простуда. Дивно, така спека в серпні — й простуда…»

Коссовські віддав ключі черговому офіцерові і пішов у насторожену, майже непроглядну ніч, лише зверху зрідка накриту зірками.

… Вранці, голячись, Коссовські уважно подивився на своє відображення в дзеркалі. Волосся над лобом рідшає. Рубець — данина хвацьким юнкерським часам — ховався вже за глибокими борознами зморщок. Кінчики вусиків повисли; доведеться їх підрівняти в перукарні пана Бішофа — в нього він підстригався все життя.

За чверть до восьмої Коссовські з'їв бутерброд з ковбасою, підсмажені скибочки білого хліба з ячмінною кавою.

За п'ять до восьмої спустився до зеленого армійського «опеля», що курсував між квартирами співробітників «Форшунгсамту» й міністерством авіації.

До свого кабінету він увійшов тієї миті, коли великий електричний годинник у коридорі з глухуватим передзвоном вибив вісім ударів.

Хвилиною пізніше штаб-фельдфебель з бюро перепусток приніс йому об'ємистий пакет з корінцями перепусток.

— Я можу запропонувати свої послуги, — сказав фельдфебель.

— Ні, дякую. — Коссовські нікого не хотів утаємничувати в план, що визрів у його голові.

Через дві години нескладного, але досить стомливого гортання корінців Коссовські наткнувся на прізвище Пфістермайстера, який відвідав 28 серпня 1939 року Пауля Піхта.

«Навіщо знадобився Піхт постійному представникові Хейнкеля в Берліні?» — подумав Коссовські.

Деякий час він розмірковував, потім узяв телефонну книжку й набрав потрібний номер.

— Пан Пфістермайстер? Вас турбує капітан Коссовські з науково-дослідного відділу міністерства авіації.

— Слухаю вас, — поспішно відповів Пфістермайстер.

— Чи не можу я поговорити з вами, скажімо, за тридцять хвилин?

— Добре, чекаю в себе в конторі.

Колись пан Пфістермайстер був метким, удачливим дідком, з лукавими, близько посадженими очима. Зараз назустріч Коссовські дріботів геть зів'ялий дід у простому піджакові, без знаменитого золотого ланцюжка на пенсне.

Два його сини — правда, інтенданти — служили в Богемії. Але там партизани, а їхні кулі мало знаються на посадах і чинах солдатів фатерланду.

— Чим можу служити? — запитав Пфістермайстер.

— Чи не пригадаєте ви, пане Пфістермайстер, з якою метою ви відвідували ад'ютанта Удета?

— Ад'ютанта Удета? Назвіть, будь ласка, його прізвище.

— Піхт, Пауль Піхт.

— Ах, чудово пам'ятаю цього молодого й надзвичайно люб'язного офіцера. А-але… ми говорили… про справжнісінькі дрібниці.

— Нам важливо знати подробиці цієї розмови, — суворішим голосом промовив Коссовські.

— Не пам'ятаю… Ні, не пам'ятаю. Здається, я передав якогось листа на прохання пана Хейнкеля.

— Листа? Ви не знали його змісту?

— Даруйте, але це таємниця фірми, — посуворішав Пфістермайстер.

— Я виконую важливе державне завдання.

— В такому випадку запитайте про це в самого доктора Хейнкеля.

Пфістермайстер хотів дізнатися, чи не трапилося чого з Піхтом, але Коссовські його випередив:

— Пауль мій добрий знайомий, навіть друг, зараз він працює в Мессершмітта.

— Тоді запитайте Пауля, — промовив Пфістермайстер і встав, даючи зрозуміти, що більше він не може затримувати гостя.

Коссовські нічого не лишалось, як вийти. «Все ясно. З того, як раптом уперся цей старий віслючок, видно, що Піхт годується у Хейнкеля. Невдачі в Мессершмітта вигідні йому. А може, він і сам улаштовує ці невдачі…»

Остання думка здалась Коссовські блюзнірською.

Повернувшись до себе, він знову дістав особисту справу Піхта й намагався між рядками довідок, сухих документів та характеристик знайти лазівку, щоб проникнути в справжню душу Піхта. Діяльність у Швеції та Іспанії була бездоганна. Франція? Францію слід перевірити. Адже й він був свідком випадку в «Каруселі», й до нього могло стосуватися слово «март». Помітив Коссовські й таку особливість: тільки-но почалися випробування реактивних літаків, Піхт розвинув надзвичайну активність. Він присутній, правда з Удетом, на випробуваннях Хе-176 в Рос-току, потім у Рехліні. Приїжджає на випробування «Штурмфогеля» до Мессершмітта…

Раптом якесь незбагненне почуття примусило Коссовські розсердитися на самого себе:

«Дався мені цей Піхт. Старієш, друже. З розуму виживаєш! Ось довідка. Піхт передав у фонд авіації двадцять тисяч марок. Не із платні ж. Ясно, такі гроші він міг одержати від Хейнкеля. І Пфістермайстер їх вручив Піхту». Коссовські знову подзвонив представникові Хейнкеля. І той нарешті підтвердив, що вручив премію Піхту, нтім, як і іншим ентузіастам реактивної тяги.

«Треба негайно виїхати до Лехфельда. До речі, перевірю, чого добився Фліке», — вирішив Коссовські й пішов до Регенбаха.

— Так, так, я вже знаю про катастрофу, — зустрів його майор. — Що ви збираєтесь робити?

Коссовські хотів відбутися загальними фразами, але Регенбах зажадав раптом, щоб той розповів про все найдокладніше. Він ставив запитання одне за одним, і хотів чи не хотів Коссовські, але йому довелося викласти всі підозри, що стосувалися Вайдемана, Зейца, Піхта, Гехорсмана, інженерів Зандлера.

— А Март, а радіостанція в Аугсбургу й Брюсселі? — сухо запитав Регенбах. — Мені здається, шукач пішов фальшивим слідом.

— Можете на мене покластися, пане майоре, — офіційним тоном промовив Коссовські.

Регенбах близько підійшов до капітана й пильно подивився йому в очі.

— Ви добрий шахіст, Зігфріде? — несподівано спитав він.

— Граю трохи.

— Тоді ви, звичайно, повинні знати, що таке гамбіт.

— Початок партії, коли один із супротивників жертвує пішака чи фігуру заради швидшої організації атаки на короля.

— Цілком вірно. Слово «гамбіт» походить від італійського виразу «даре іл гамбетто» — підставити ніжку. Так ось, Зігфріде, щоб підставити ніжку цьому самому Мартові, нам доведеться розіграти оригінальний гамбіт.

— Чим же ми пожертвуємо?

— Раптовістю.

Коссовські не розуміючи подивився на Регенбаха.

— Ми повідомимо якими-небудь каналами усіх, кого підозріваєм, про важливі державні таємниці. Певна річ, різні. І цілком правдоподібні. Якщо хтось із них агент, він зможе не скористатися радіостанцією в Аугсбургу. На це піде кілька днів, але ми не будемо гарячкувати, будемо просто чекати.

— Не нове, однак спробувати можна, — сказав Коссовські.

В кабінеті Коссовські між сейфом і вікном за шторкою висіла карта Європи аж до Уралу. Коссовські відсунув шторку й заходився вивчати обстановку на Східному фронті. Потім він сів за стіл і записав:

«Для Вайдемаиа — на Східний фронт у район Дону вилітає особлива ескадра асів «Удет». Плата за бойовий виліт там підвищується на триста п'ятдесят марок.

Скаже йому про це офіцер штабу люфтвафе, який на випробних аеродромах вербує добровольців серед пілотіві техніків.

Для Зейца–17 вересня в Ростов-на-Дону вилітає рейхсмаршал Герінг. Літак — Ю-52 із звичайними армійськими пізнавальними знаками. Супровід — дванадцять Ме-109.

Джерело інформації — один із пілотів Герінга, який приїхав до Лехфельда в короткочасну відпустку.

Для Піхта — готуються для відправлення на російський фронт у район Орла п'ятдесят найновіших винищувачів «Фокке-Вульф-190».

Операцію провадить ас-пілот Вендель, якого неначевідкликають з Лехфельда для супроводу цієї винищувальної ескадри…»

Коссовські зробив подібні прикидки для Гехорсмана, Зандлера й інших інженерів Лехфельда, яких можна було так чи інакше запідозрювати у зв'язках з росіянами.

Днів два він складав найдетальніші інструкції для осіб, які беруть участь в операції. Вранці третього дня перед Регенбахом він поклав теку. На чорному коленкорі було приклеєно смужку паперу з написом: «Операція «Емма».

6

Ютта одержала телеграму з Берліна. Тітка просила дістати дуже важливі ліки. Навіть у столиці їх знайти неможливо, а вона так страждає від виразки шлунку. Якщо ліки будуть, то хай Ютта не посилає їх, а почекає тітку. Вона збирається навідати Еріха та Ютту найближчими днями.

Днем пізніше Еріх одержав листа від фронтового товариша. Телеграма Ютти давала зовсім новий, складніший код до розшифровки листа. Невинне базікання друга відкривало тривожне повідомлення Перро. Він написав про підозри Коссовські, про скорий приїзд капітана до Лехфельда, а також про те, що найближчим часом Мартові буде підсунуто фальшивку наче важливого державного значення. Хай він її не передає Директорові, а Ютта відстукає фальшиву телеграму з таким змістом: «ХРС 52364 72811 63932 29958 19337 27461». Необхідно знешкодити Коссовські, але не в Лехфельді чи Аугсбургу, а десь у Берліні. Можливо, Мартові варто запросити в Директора групу забезпечення для проведення цієї операції.

Еріх негайно подався до тайника і вклав записку. Наступного дня пластмасова коробочка в дуплі старого дуба була вже порожня.

7

О третій годині ночі капітана функабверу Фліке розбудив черговий солдат. У районі західної околиці Лехфельда запрацювала підпільна радіостанція. Монітори кинулися туди, але на півдорозі радист обірвав зв'язок. Телеграму він передав гранично коротку. Службі перехоплення все ж пощастило її прийняти. Як і сподівався Фліке, вона була закодована. Досвідчений дешифрувальник визначив, що агент скористався невідомим кодом.

Фліке передав телеграму в різні де-шифрувальні відділи, в тому числі і «Форшунгсамт» люфтвафе.

Коссовські не на жарт захвилювався, її зміст з головою видасть таємничого Марта. В тому, що агент потрапив у тенета, ним розставлені, Коссовські не мав сумніву. Операція «Емма», попри її простоту й неоригінальність, мабуть, спрацювала бездоганно.

Про це він доповів Регенбахові.

— Подивимось, — ухильно відповів Регенбах. — Як тільки одержу від дешифрувальників справжній текст, я негайно викличу вас.

Коссовські намагався сісти за роботу, але не міг зосередитися. В кабінеті було сонячно й спекотно. Він зняв френч. Високий, трохи сутулуватий, сивий, він поміж сірих казенних стін здавався чужою людиною. Але ці стіни надійно оберігали його протягом багатьох років. Він увіходив сюди болісно довго, долаючи сходинку за сходинкою в жорстоких джунглях підозрілості, взаємного стеження й підступництва. Все це приховувалось, ясна річ, за ретельно відрепетируваною приязню, простотою, навіть фамільярністю підлеглих та начальників.

Коссовські був надто розумний і обережний, він умів вчасно запобігти небезпеці, коли вона насувалася. Та зараз він раптом відчув, що вона десь поряд, але з якого боку її сподіватись, не знав.

Так минув день. Сутінки оповили місто. Стало тихіше й прохолодніше. Десь далеко перекочувався грім. Коссовські затулив чорну штору, поклав руку на вмикач електричної лампочки, але світла не засвітив. Так і лишився сидіти в своєму твердому кріслі.

Давно Коссовські не відчував себе так огидно. Востаннє, мабуть, тоді, в Іспанії. Правда, з того часу цей кошмарний страх навідував його ночами. Смертельна небезпека лавиною насувалася з темряви, і не було сил поворухнутися, захистити себе. Спливало життя. А він не міг навіть крикнути. 1 ніхто не почув би крику приреченого.

Від нічних кошмарів лишалась на ранок насторожена тінь в очах. Звідки насувається фатальна біда?

Біда причаїлася скрізь.

Тоді, в Іспанії, він не поступився страхові. Не зрадив себе. Але раптовий холод спустошив серце й усе тіло, тільки-но він почув протяжний голос Зейца: «Вибору в тебе нема, приятелю. Нам діватися нікуди, і тобі доведеться послухатися нас. Або… Втім, яке діло мерцям до того, що діється з живими. Трупи нічим не цікавляться. І не розмовляють…»

Він не міг нічого відповісти. Він знав, що будь-яка відповідь призведе його до загибелі.

Тоді його врятував Піхт. Тепер можна покладатися лише на себе. До того ж сила, що навалилася тепер на нього, була, очевидно, безмежно більшою від тієї, що загрожувала йому в Іспанії…

Раптом сон відлетів, як павутина, зірвана вітром. Коссовські згадав день, коли Регенбах, неначе між іншим, сказав: «А старенький Хейнкель потихеньку ліпить літак-гігант з чотирма реактивними моторами». Через тиждень служба радіоперехоплення розшифрувала телеграму з подібним повідомленням. Вона була підписана іменем Март… Чому сплило на пам'ять саме це?

Від різкого, короткого дзвінка Коссовські здригнувся. Він підняв телефонну трубку й почув голос Регенбаха:

— Коссовські, негайно їдьмо в абвер до Лахузена.

«Ось звідки почалось», — подумав Коссовські.

«Опель» безшумно котив широкою Вільгельмкайзерштрасе. Всю дорогу Регенбах мовчав. Завищали гальма. Відчинилися й зачинилися дубові чорні двері.

Коссовські ввійшов у кабінет начальника другого відділу абверу й доповів про прибуття. Регенбах одійшов у тінь. «Значить, він уже був у Лахузена», — подумав Коссовські й знову відчув на серці гидотний холодок. Небезпека — величезна, безжалісна. Він сам був її частиною і тому добре знав, що чинити опір безглуздо, якщо вирок уже ухвалено. А вирок ухвалено. Він прочитав його в очах Лахузена.

Полковник Лахузен не зміг приховати тієї професійної, трохи співчутливої цікавості, яку завжди відчуває мисливець до смертельно пораненого звіра, сищик — до спійманого на місці злочину злодія, кат — до смертника, а контррозвідник — до шпигуна, якого він допитує.

Лахузен заговорив про лехфельдську радіостанцію. Початок розмови був мало схожий на допит. Полковник, здавалось, радився з молодшим колегою. Радився, м'яко й наполегливо заганяв Коссовські в лише йому відому пастку. Коссовські збагнув, що може ніколи не взнати, яка цілком невинна фраза виявиться для нього фатальною. Коли полковник обмовився про Регенбаха, який був тут же, Коссовські вже знав точно, що йому нічого сподіватися на порятунок.

Лахузен підвівся, й обличчя його, спочатку освітлене слабким відображенням настільної лампи, сховалося в затінку.

— Майор Регенбах сказав мені, — несподівано ласкавим тоном заговорив полковник, — що вам кортить виїхати до Лехфельда й самому впіймати шпигуна. Їдьте, Коссовські, ловіть…

— Так, але… — Коссовські так приголомшив цей дозвіл, що він не зразу прийшов до тями.

— Що ж вас затримує? — запитав полковник.

— Мені важливо знати, чи розшифрували ту телеграму, яку перехопили після здійснення операції «Емма».

— Розумію… Вам знати важливо. — Лахузен підійшов до Коссовські майже впритул і раптом крутнув убік. — На жаль, розшифрувати її ми не змогли. Ви вільний, капітане. Вибачте за пізній виклик. Така служба… Ви, майоре, залиштесь…

— Значить, Коссовські? — Лахузен узяв текст розшифрованої телеграми.

В ньому говорилося:

«Від Марта Перро. Попередження одержав. Чекаю терміново особисто. Март».

Телеграма про те, що Хейнкель працює над створенням чотиримоторного реактивного літака, була послана Центру й підписана Перро. Лахузен сам просив Регенбаха натякнути про це Коссовські за кілька днів раніше. Але звинувачення в шпигунстві, вважав Лахузен, занадто серйозне, щоб негайно арештувати таку людину, як Коссовські. І тому він поклав зачекати, коли той сам зрадить себе й заодно Марта, з яким постарається зустрітися в Аугсбургу чи Лехфельді.

Тієї ж ночі, після того як пішов Коссовські додому, було відкрито його сейф і вивчено справу, яку він вів, розслідуючи аварії й катастрофи «Штурмфогеля».

За Коссовські вирішено було встановити якнайретельніше стеження.

Можливо, Лахузен мав би більше підстав для арешту Коссовські, якби знав про те, що відбулося в Іспанії спекотливого полудня в серпні 1937 року.

Але Лахузен про це не знав. Знали троє: Зейц, Піхт і Коссовські. І всі мовчали.

Розділ десятий

ДЕНЬ КАТАСТРОФИ

Як і в 1941 році, Геббельс просторікував про остаточну перемогу над Росією. Гірсько-єгерські частини генерала Дітля рвуться до Мурманська, єдиного незамерзаючого порту на радянській Півночі. Рейдер «Адмірал Шеєр», увійшовши в арктичні моря, потопив легендарний у росіян пароплав «Сибиряков» і обстріляв порт Діксон у гирлі Єнісею. Ленінград затиснуто в залізних лещатах блокади.

Наступ на півдні йде з блискучим успіхом. Величезні армії Паулюса й Гота просуваються все далі й далі до Сталінграда. Операція «Брауншвейг» здійснювалась без особливих змін. Для підтримки наступаючих німецьких військ із повітря сюди кинули восьмий корпус генерал-полковника Ріхгофена. Корпус у три-чотири рази перевищує сили радянської авіації на півдні. В ніч з 22 на 23 серпня 1942 року його ескадри одержали наказ Гітлера про тотальне зруйнування Сталінграда.

Бомбардувальники йшли хвилями, йшли так густо, що, здавалось, інколи заступали небо. Мільйони бомб сипались на місто, перетворюючи його на руїни. Вони поступово пересували удари до Волги, даючи свободу дій наземним військам, які зав'язали кровопролитні вуличні бої.

В ці дні наддалекий бомбардувальник «Юнкерс-390», вилетівши з Берліна і приземлившись у Токіо, привіз німецькому послові Отто шифровку про те, що Німеччина після захоплення Сталінграда сподівається на вступ у радянське Примор'я Квантунської армії. В імператорському кабінеті міністрів генералу Отто дали зрозуміти, що японський солдат з радістю потисне руку німецькому солдатові на транссибірській магістралі.

1

«Іспанія, чортова Іспанія… Піхт привів цього самого Штейнерта до нас, — думав Коссовські. — Я не повірив його документам. Зейц застрелив Штейнерта. А Штейнерт ніс таємного пакета від Канаріса до Франко. Звідки я тоді міг знати, що Штейнерт підполковник і що він хотів попередити про наступ червоних під Валенсією?! А ми не хотіли тягатися з ним спекою по горах. Коли я дістав наказ про розшук Штейнерта, я розрив його могилу й труп скинув у річку. Але діло було зроблено…»

Лехфельд після задухи й столичної метушні завжди видавався Коссовські чимось схожим на будиночок його старої бабусі. Такий же чепурний, позеленілий від старості, тісний і добрий. Коли з аеродрому не долинало несамовитого виття турбін, над містечком западала глибока, майже сільська тиша.

Коссовські захотів трохи освіжитися й випити пива.

Розім'явшись після довгої дороги, він зайшов до пивної «Феліна». Час був ранній, і кельнер ще прибирав низький, зроблений під дуб зал з антресолями — там були номери. Вибачившись, кельнер зашкутильгав до шинквасу.

— Ви були на фронті? — запитав Коссовські.

— Так, поранений під Смоленськом.

— Бідолаха…

— Чому ж, пане капітане? Зате мене не пошлють назад, — простодушно відповів кельнер.

Коссовські усміхнувся, дивлячись на довірливого веснянкуватого хлопця, й почав пити прохолодне, міцне пиво.

— Ви більше нічого не будете замовляти?

— Мабуть, сосисок.

Кельнер зварив сосиски і подав на маленькій картонній тарілочці.

— Якщо дозволите, я прибиратиму далі, — попросив він.

— Будь ласка.

Коссовські повільно жував м'ясо й думав, з кого ж почати розмову? «Мабуть, із Зандлера. Цей старий тетерук усе викладе, як на сповіді. Чогось він боїться. Боїться все життя, видно, замолоду хтось його дуже налякав». Після розмови з Лахузеном Коссовські збагнув, що повинен будь-якою ціною знайти, цього самого Марта.

На карту поставлено його життя. З того, як змінив ставлення Регенбах, як розмовляв з ним Лахузен, а головне, яким сильним було його передчуття, Коссовські зрозумів, що на ньому лежить якась підозра. Відвести її від себе можна лише в тому випадку, якщо Март попаде йому до рук живим чи мертвим.

Закінчивши з пивом і сосисками, Коссовські розплатився і подався до машини.

— На аеродром, — кинув він.

Шофер повів машину на великій швидкості, кривуляючи вузькими вуличками.

— Ви гарний водій, — похвалив Коссовські єфрейтора.

Шофер осміхнувся, але промовчав. У нього було сите, широке обличчя, витрішкуваті очі й абсолютно білі вії. Пілотка незграбно прикривала велику голову.

— Ви недавно служите в міністерстві? — запитав Коссовські.

— Давно. Просто я обслуговував інші відділи, — відповів шофер.

Коссовські подумав, що цей шофер може працювати і в абвері. А можливо, й правда цього хлопця послали стежити за ним? Він знову відчув на серці неприємний холодок, як за кілька годин до зустрічі з Лахузеном.

Професор Зандлер прийняв Коссовські чемно. Вони були майже одного віку, й скоро між ними встановилося взаєморозуміння, ясна річ, тією мірою, яка може бути у відносинах професора й конструктора з контррозвідником.

Коссовські почав розпитувати про справи, про людей, з якими працює. Але скоро він помітив, що професор намагається бути гранично стислим.

— Даруйте, пане Зандлер, — перебив його Коссовські. — Мені потрібні деталі, навіть незначні. Адже вам доводилося зустрічатися з журналістами, вони теж просили деталей, щоб правдоподібніше змалювати ту чи іншу картину. Крім дочки, у вашому будинку живе секретарка Ютта Хайдте?

— Так. Але в мене нема ніяких підстав підозрювати цю старанну й славну дівчину.

Його довгі, в синіх прожилках пальці тремтіли. Він опустив руки на коліна, намагаючись приховати це від Коссовські.

Коссовські теж зніяковів і опустив очі. Йому раптом стала неприємною власна роль. «Людина винаходить, творить, віддає своїй справі і нерви, і життя. І раптом ми оголошуємо її ж роботу таємною, присвоюємо її мозок собі й на додаток цю ж людину караємо, якщо вона не виконала складених нами інструкцій», — подумав він.

— Хто часто відвідує ваш будинок, пане професоре?

— О, багато людей, і, як ви переконалися одного разу, розглядаючи фотографічну галерею моєї дочки, відомих, — з гідністю промовив Зандлер.

— Я маю на увазі постійних відвідувачів вашого дому.

— Ну, Вайдеман, Зейц, Піхт, Вендель, інколи Еріх.

— Хто такий Еріх?

— Хайдте, Юттин брат.

— Ось як! Звідки він?

— Був поранений. Тепер тримає фотолабораторію навпроти мого особняка.

— З ким він живе?

— Сам. Утім, в одному будинку із Зейцем.

Нове ім'я насторожило Коссовські. «Ютта — Еріх… Зейц! Невже Зейц! Чи він профан, чи дуже розумний розвідник?..»

— Отже, пане професоре, 25 листопада 1941 року на висоті сорок метрів відмовив правий двигун?

Зандлер кивнув.

— Саме той, що був неправильно відрегульований?

— Так.

— Випробував Вайдеман?

— Ясна річ.

— Ви не пригадаєте, як поводився Вайдеман перед польотом?

— Як звичайно. Був діловитий, веселий і, я б сказав, спокійний.

— Він не сподівався аварії?

— Дивне запитання, пане капітане. Якому льотчикові-випробувачу хочеться опинитися на тому світі, перш ніж покличе його бог?

— Вибачте, пане професоре. Тепер поговоримо про той день, коли ви на випробних стендах біля моторів помітили сторонню особу.

— Так, я ввійшов, і мені здалося, що один з двигунів працює не на звичайному, а на зльотному режимі. Я підійшов до пульта, черговий інженер спав. І тут я побачив, що промайнула тінь. Сам увімкнув сирену. На тривогу до майстерні збіглися всі, хто був на аеродромі. Навіть пілоти. Але ми в майстерні нікого не знайшли.

— Де зараз інженер?

— Його звільнили і послали на фронт. До речі, це була порядна, дуже сумлінна людина. Я нічим не можу пояснити його сон на чергуванні.

— Кого з пілотів помітили ви?

— Піхта й Вайдемана.

Коссовські не робив нотаток, його натренована пам'ять міцно схоплювала все, що могло стосуватися справи, Просто на аркуші блокнота він креслив хитромудрі фігурки, що робив завжди, коли на роботі розв'язував який-небудь ребус. Коли Зандлер назвав прізвища пілотів, завиток під олівцем круто збіг догори.

— І ще запитання, пане професоре, — сказав він, помовчавши. — Ви можете припустити, що поряд з вами діє іноземний агент?

— Агент — можу. Іноземний — маю сумнів. Можливо, антифашист?

— Ви були в соціал-демократичній партії?

Бузкові повіки Зандлера вмить одрябли.

«Ага, ось чого боїться професор Зандлер», — зазначив подумки Коссовські, а вголос сказав:

— Мене вам нічого боятися, я ж не штурмовик і не гестапівець…

— Так, я дотримувався до 1920 року демократичних поглядів, — вичавив із себе Зандлер.

— Ну, хто із нас не був романтиком, — усміхнувся Коссовські. — Я також протестував, коли вбили Лібкнехта й Люксембург. І навіть був молодіжним функціонером демократів.

— Так, часи міняються, — зітхнув вільніше Зандлер.

— Ну, в мене все… Вибачте за цю надто неприємну розмову. — Коссовські попрощався й поїхав до гуртожитку льотчиків..

Авіамістечко лежало за Лехфельдом: прямий проспект з особняками та віллами, в яких жили службовці Мессершмітта. Біля самісінького аеродрому вишикувалися бараки, однаково довгі й низькі, з обрідною зеленню перед вікнами. А за цегляним муром, з колючим дротом поверх, тягнувся випробний аеродром.

… Вайдеман грав у джокер, коли до гуртожитку пілотів зайшов Коссовські.

— Зігфріде! Ти маєш звичай з'являтися як дух, — безшумно й несподівано. В яких справах сюди?

— Проїздом, Альберте. Деякою мірою я тепер відповідаю за Лехфельд. А заразом вирішив провідати друзів.

«Треба бути насторожі з цим вовкодавом», — подумав Вайдеман.

— До речі, ти маєш гарний вигляд, — сказав Коссовські.

— У двадцять вісім років рано скаржитися на здоров'я.

— А чому ж тоді, в Рехліні, в тебе раптом підвищився тиск?

— Ах, ти он про що… Чесно кажучи, мене переслідувала невдача за невдачею. Багато разів смерть заглядала мені в очі. Я злякався.

— Ти не пив напередодні?

— Здається, пив.

— З ким?

— З Піхтом, звичайно.

— Ти дружиш з ним?

— Як сказати?.. Спочатку дружили, тепер, по-моєму, між нами пробігла якась кішка.

— Чому?

Вайдеман знизав плечима.

— Колись вас щось об'єднувало. А тепер дороги розходяться? — Червоний рубець на обличчі Коссовські напружився сильніше.

— Та ні, ти помиляєшся, Зігфріде, — насупившись, промовив Вайдеман. — Я й сам не можу пояснити цього… Хоч у нього тепер свої захоплення, в мене — свої.

— Ютта?

— Звідки ти дізнався? — Шия Вайдемана зробилася червоногарячою.

Коссовські засміявся:

— Якщо вже одну дівку пойняв Піхт, то другу…

— В мене серйозно.

— А в Піхта?

— Звідки мені знати, що в Піхта?! «Значить, Ютта — її брат Еріх Хайдте — Вайдеман», — подумки протягнув ниточку Коссовські.

— Слухай, Зігфріде, якщо ти приїхав сюди шукати шпигунів, то шукай десь в іншому місці, а не серед нас.

Коссовські засміявся:

— Ну що ти, Альберте, справді… Навпаки, я хочу вас убезпечити на випадок чого. За давньою дружбою.

… Ввечері Коссовські поїхав до Фліке. Капітан функабверу жив у похідній майстерні моніторів.

— Станція водить мене за носа, — поскаржився Фліке. — За всі місяці ми змогли визначити лише район, де діє передавач. Це Лехфельд. Досить близько від аеродрому. Можливо, авіаційне селище. Три монітори день і ніч чергують у тому районі.

— Вас ніхто не може виявити?

— Ні. Монітори приховані наметами над каналізаційними колодязями. Солдати н офіцери переодягнені й удають, що ремонтують каналізацію.

— Ви добре придумали, Фліке.

— Але радист замовк… Остання радіограма, здається, розшифрована.

— Так? — Коссовські замалим не випустив планшет, який тримав у руках.

— А ви хіба не знаєте? — здивувався Фліке.

— Я поїхав до того, як розшифрували телеграму, — повільно промовив Коссовські.

«Вони стежать за мною, — подумав він. — Невже стало щось відомо про Іспанію? Хто виказав — Піхт чи Зейц? Чи обидва разом?»

Коссовські кілька разів хотів розповісти в абвері про вбивство зв'язкового Канаріса підполковника Штейнерта, але бракувало духу пройти всього три квартали до всемогутнього управління розвідки вермахту. Кілька разів він сідав за папір і рвав його, не дописавши рядка. З трьох він був найбільше винним. Він засудив Штейнерта, Зейц виконав вирок, Піхт лишився свідком… Якщо хтось із них зв'язаний з Мартом, Коссовські буде дуже важко їх звинувачувати.

Втім, ні. Коссовські знайде вихід, аби тільки натрапити на слід цього Марта. Резидент в Аугсбургу й, можливо, другий у Берліні знімуть з нього провину п'ятирічної давності. Навіть сам Канаріс…

Він простив би Коссовські за квапливе рішення в Іспанії. Адже в Іспанії було все дуже складно й заплутано. Друг виявлявся червоним, червоний переходив на бік Франко, як анархісти під Толедо. І звідки знав Коссовські, що Штейнерт не червоний з підробленими документами? Його ніхто не попереджував. До того вбивала жара, гори плавились від спеки, а з трьох боків наступали республіканці й тіснили фалангістів.

Ні, Коссовські зумів би виправдатися, якби знайшов Марта, його радіостанцію.

Наступного дня Коссовські, переодягшись у цивільний костюм, зайшов до Еріха Хайдте. Фотоательє містилося в досить просторому холі. Коссовські помітив двоє дверей. Одні, мабуть, вели до фотолабораторії, другі — до житлової кімнати. З житлової кімнати, почувши дзвінок, вийшов досить молодий сивочубий чоловік з палицею в руці, в голубому френчі люфтвафе.

В нього були уважні сірі очі, білий лоб. Він мало був схожий на Ютту.

Коссовські виявив бажання сфотографуватися.

— Мені здається, ви родич Ютти? — запитав він, сідаючи в крісло перед фотоапаратом.

— Так, її брат.

— Приємно познайомитися, Ютта мене знає. Я бував у домі Зандлера, коли в справах міністерства авіації приїжджав до Лехфельда.

Коссовські назвав своє прізвище. Еріх — своє. Тільки хоч як уважно спостерігав його Коссовські, він, проте, не помітив блідості, що миттю покрила обличчя Еріха. Можливо, цьому завадили софіти, які, спалахнувши, на хвилину засліпили Коссовські.

«Треба попередити Марта, а може, він знає? Ні, все одно я вкладу в тайник записку», — подумав Еріх, розглядаючи через матове скло серйозне, трохи сумне обличчя Коссовські, його опущені сивіючі вусики, рубець на щоці.

— Ви часто бачитеся з Юттою? — запитав Коссовські.

— Ні. В неї свої справи. Не розуміємо ми одне одного…

Еріх уклав касету й натиснув спуск:

— Готово. У вас не знайдеться сигарети, пане Коссовські?

— Будь ласка.

Еріх із задоволенням закурив і сів на підвіконня. Він хотів потеревенити з новою людиною.

— І Признатися, тягне на фронт. Зустріти б там давніх друзів. Може, згодом я б закінчив офіцерську школу.

— В якому чині вас звільнили?

— Я був фельдфебелем. Літав на «дороньє». Але одного разу якийсь відчайдушний англієць обстріляв нас, і ось… — Еріх показав на свою ногу.

— А чому все-таки у вас розлад з Юттою? — запитав Коссовські. — Вона дотримується зовсім інших поглядів, ніж ви?

— Та ні. Зразкова дівчина Німеччини…

— А ви?

— Я-то… — Еріх удав, що засоромився, але потім оволодів собою. — Я не вірю в богів. Я можу поважати вождя, але віддати життя хочу не за нього, а за батьківщину, в якої є цей вождь.

— Ач ви який! — усміхнувся Коссовські. — Але знаєте, обожнення вождя — це державна політика.

— Я солдат і мало що тямлю в політиці. Послали б мене на фронт, і там би я на ділі, а не на словах показав, як я люблю Німеччину.

«Ні, цей хлопець, мабуть, не може бути агентом чи яким-небудь антифашистом: надто він простодушний», — , подумав Коссовські.

— Ви часто зустрічаєтесь із Зейцем та Піхтом?

— Зейц — мій сусід, цілком порядна людина, він живе нагорі, а Піхт… Я його бачив мимохідь. Він якийсь… зарозумілий. Таких не люблю.

— Чому ж?

— Надто хвалькуватий. Ще б пак, колишній ад'ютант Удета… Таким у штабі хрести вішають направо й наліво.

— Е-е, ось ви й помилились, пане Хайдте. Він був чудовим бойовим льотчиком і хреста одержав за хоробрість. Не пам'ятаю точно: чи він урятував славнозвісного Мельдерса, чи Мельдерс урятував його (Коссовські навмисне плутав), але хреста він заробив чесно.

— Ну, та мені все одно, — махнув рукою Еріх.

— А що ви думаєте про Вайдемана?

— Бовдур. Волочиться за Юттою і сподівається, що вона погодиться стати його дружиною. Вже коли вона піде заміж, то за Зейца.

— А що в неї із Зейцем?

— Та поки що нічого. Але, здається, Ютта надає перевагу чорним мундирам СС перед голубими люфтвафе.

— Ну що ж, бажаю вам усього доброго, — сказав Коссовські, встаючи. — Сподіваюсь, ми будемо зустрічатися навіть після того, як я візьму знімки.

— Буду радий. — Важко припадаючи на палицю, Еріх провів гостя до дверей…

Після Еріха Коссовські відвідав Зейца.

— У вас під носом працює підпільна станція, — прямо оголосив він, — загадковий Март шле до Москви телеграму за телеграмою, в Лехфельді аварія за аварією… Чия це робота? Вайдемана? Тільки його одного?

— Я не розумію вашого тону, Коссовські. Відколи гестапо стало підлягати контррозвідці люфтвафе?

— Кажу я про це тому, що в нас із вами одне завдання — забезпечити таємність робіт. на заводах Мессершмітта. Мені необхідні всі дані про службовців фірми.

— Я не можу їх вам дати, Коссовські.

— Мене цікавить дуже вузьке коло осіб, так чи інакше пов'язане із таємними матеріалами, — немовби не чуючи, говорив Коссовські далі наполегливим тоном. — Дуже вузьке…

— Хто ж, якщо не таємниця?

— Зандлер, Вайдеман, Вендель, Гехорсман, секретарка Зандлера, Піхт.

— По-вашому, хтось із них шпигуй?

— У мене ще нема доказів. Та якщо вам дорога ваша голова, ви допоможете їх дістати…

Раптом до кабінету ввійшов шофер і мовчки простягнув Коссовські радіограму від Лахузена. Начальник відділу абверу вимагав, щоб Коссовські негайно виїхав у Берлін.

Від перегрітого мотора тягнуло теплом. Про те, що може статися в Берліні, Коссовські вирішив не думати. Чи мало яка ідея сяйне в Лахузена? Він перебрав у пам'яті враження від Лехфельда. Бентежила Коссовські вчорашня розмова з Піхтом. Пауль поводився аж надто зарозуміло.

— Може, тобі слід пригадати Іспанію? — запитав Піхт прямо.

— Це вже давно забулося, — намагаючись бути спокійним, промовив Коссовські.

— Даремно ти так думаєш, Зігфріде. — Піхт шпигнув його поглядом.

— Зараз мене цікавить аварія в Рехліні, — насупився Коссовські. — Ти знав, що мав летіти Вайдеман?

— Звичайно. Я ж його супроводжував у перших випробних польотах.

— Але чому перед польотом ви напилися?

— Напився не я, а Вайдеман. Він боявся цих випробувань.

— Тоді хай він пошукає для себе спокійніше місце. Вайдеман говорив про випробування в Рехліні? — запитав Коссовські.

— Я не цікавився. Крім того, ти, напевне, обізнаний з наказом, що забороняє посадовим особам розголошувати час і місце випробувань?

— Але Вайдеман міг поділитися про це з другом…

— Коссовські, ти маєш мене за дурня. Вайдеман завжди виконує будь-який наказ з безумовною точністю, незалежно від того, п'яний він чи ні.

— Ти допускаєш можливість, що в Рехліні літак вибухнув від міни, скажімо, з годинниковим механізмом?

Піхт відверто зареготав, дивлячись на Коссовські:

— Чи не тобі знати, Зігфріде, про те, що, відтоді як з'явився перший аероплан, в авіації зазнало аварії дві тисячі триста сімнадцять літаків. Не збитих у бою, а просто таких, що зазнали аварії через тумани, грози, погані аеродроми, слабку виучку, а головне, від недосконалості конструкції. «Штурмфогель» — щось нове в літакобудуванні. І я не знаю, скільки ще аварій та катастроф станеться з ним, перш ніж він навчиться літати. І коли такі пильні контррозвідники, як капітан Коссовські, шукатимуть у них міну й підозрюватимуть пілотів у шпигунстві, клянусь, він ніколи не злетить…

2

Машина із скреготом зупинилась. Біля шлагбаума стояли два жандарми з' блискучими бляшаними нагрудниками на шинелях. Шофер показав перепустку. Жандарм оглянув машину й, козирнувши, дозволив їхати далі.

Берлін, як звичайно, був занурений у темряву. Машина помчала повз чорні громади будинків.

— Зупиніться біля абверу, — сказав Коссовські, коли «оппель» виїхав на Кайзервільгельмштрасе.

Коссовські думав, що Лахузена він не застане, але той, виявляється, чекав на нього.

Обличчя полковника абверу виражало гострий подив.

— Проходьте і сідайте, капітане, — промовив Лахузен, збираючи зі столу документи. — Ви втомилися, звичайно, але доведеться ще попрацювати. Неймовірна річ. Нечувана…

— Не розумію вас, пане полковнику.

— Ах так! До рук гестапо потрапив чоловік. З нього вибили зізнання. Він виявився зв'язковим «Роте капели» — червоної підпільної організації. Він ішов до Перро. І знаєте, хто ним виявився? Майор Евальд фон Регенбах!

Якби Коссовські не сидів у кріслі, в нього, мабуть, підкосились би ноги. Він міг підозрівати Регепбаха, як підозрівав у зраді й другого коричневого фюрера — Гесса, коли той перелетів до Англії, але те, що невловимий, всезнаючий, загадковий Перро — це Регенбах, ніяк не вкладалося в його свідомості.

— Ми дізналися про це вранці. Канаріс поїхав до Гіммлера, потім доповідав рейхсмаршалові Герінгу. Адже Герінг рекомендував Регенбаха на вищі курси штабних офіцерів люфтвафе. Той дав згоду на арешт зовсім недавно: від доказів не втечеш.

— Яку ж роль заготовлено мені в цій справі? — запитав Коссовські.

— Найпершу. Гіммлер обіцяв Канарісові передати Регенбаха нам. За його будинком установлено стеження. Ви пройдете до нього з важливим, скажімо, повідомленням й арештуєте його. А то, крий боже, він здумає застрелитися. Нам він, звичайно, потрібен живий. Дійте зараз же.

— Невже навіть серед таких німців можуть бути червоні?

Лахузен розвів руками.

— Тепер від Перро нас поведе пряма дорога до Марта з його рацією в Лехфельді… — жорстко промовив Коссовські.

— Ось тому ми й вирішили дати вам першу роль, оскільки ви досягли найбільших успіхів у цій справі, — сказав Лахузен. — Від того, наскільки вдало ви проведете операцію, залежатиме ваше підвищення по службі.

— Я завжди служив рейху та фюрерові… — почав, підвівшись, Коссовські.

— Так, так… — перебив його Лахузен. — Ви були ретельним працівником. Тільки не оступіться зараз. Регенбаха, повторюю, треба взяти живим. Пароль: «Ізольда».

Лахузен натиснув на кнопку дзвінка. До кабінету ввійшли три співробітники абверу. Одного з них Коссовські вже знав — це був шофер, який возив його до Лехфельда.

— Досить спритні хлопці, — похвалив Лахузен. — Ви поїдете з ними, капітане. Ще! І як тільки візьмете Ре-генбаха, відразу ж подзвоніть мені. Я чекатиму вас.

… О другій годині машина зупинилася біля під'їзду аристократичного особняка недалеко від Тіргартенпарку. З темряви виросли дві тіні в цивільному. Коссовські назвав пароль.

— При будь-якому підозрілому шарудінні ламайте двері й беріть, — сказав Коссовські абверівцям. — Я ж подзвоню йому з автомата.

«Якщо Регенбах ще ні про що не здогадується, спробую взяти його без зайвого шуму, а то й справді, чого доброго, спробує пустити собі кулю в лоба», — подумав він, засовуючи в автомат десятипфенігову монету.

В трубці досить довго лунали гудки. Нарешті хтось підняв трубку і тримав її в руці, неначе роздумуючи, відповідати чи не відповідати.

— Пан майор? — запитав тоді Коссовські.

— Так, — сонним голосом відповів Регенбах.

— Вибачте за пізній дзвінок, але я щойно повернувся з Лехфельда й привіз приголомшливе повідомлення, з яким не можна зволікати.

— Що трапилося? Вам пощастило виловити Марта?

— Дозвольте мені заїхати до вас і все пояснити.

Якийсь час Регенбах вагався:

— Ви де зараз?

— Зовсім поряд, дзвоню з автомата.

— Добре, чекаю.

Коссовські кинувся до особняка Регенбаха.

— Станьте в затінок. Беру його сам, — шепнув він абверівцям.

Через п'ять хвилин Коссовські натиснув на кнопку дзвінка.

Регенбах зустрів його в піжамі та капцях.

— Тут нікого нема? — запитав Коссовські.

З глибини спальні пролунав гавкіт.

— Припини, Зізі! — звелів жіночий голос, і собака вгамувалась.

Регенбах з Коссовські пройшли до кабінету. Досвідченим оком Коссовські обмацав кишені Регенбаха й переконався, що там пістолета нема.

— Ну? — нетерпляче запитав Регенбах.

— Перро…

— Що — Перро?

— Я привіз наказ арештувати вас, Перро…

Регенбах зблід. Рука впала на шухляду письмового столу.

— Відійдіть! — крикнув Коссовські.

За дверима почулися кроки. Той абверівець, який був шофером у Коссовські, підійшов до майора й спритно защіпнув наручники.

— Що трапилось, Еві? — розштовхавши офіцерів, до кабінету стрімко ввійшла гарна жінка в халаті з барвистого японського шовку.

— Заспокойся, люба, — промимрив Регенбах й опустив голову.

— Фрау, дайте одяг вашому чоловікові, — наказав Коссовські.

— Я поскаржуся штандартенфюрерові! — жінка гордо відкинула біляве волосся.

— Марно, Лезі, — Регенбах раптом випрямився і просто у вічі подивився на Коссовські. — Ви непогано зробили це, Зігфріде.

… Лише на світанку Коссовські дістався до власного дому. Голову ломило від нестерпного болю. Він розумів, що йому треба бути присутнім на першому допиті Регенбаха. Від першого допиту, як це часто буває, залежали й інші допити. На першому допиті якоюсь мірою можна визначити вдачу злочинця, його стійкість, мужність чи боягузтво, його поведінку надалі. Але він так утомився, що Лахузен сам помітив землянистий колір його обличчя й запропонував поїхати додому, як слід виспатися. Надто важким і нервовим був цей день навіть для такого досвідченого контррозвідника, як Коссовські.

Розділ одинадцятий

ЛУНА В БЕЗКРАЙНЬОМУ НЕБІ

Наприкінці серпня 1942 року до Житомира виїхав начальник політичної розвідки СС Вальтер Шелленберг. У польовій штаб-квартирі рейхсфюрера він висловив Гіммлерові думку про те, що, поки німецькі війська наступають на Сталінград, треба дійти «компромісної угоди» з Англією та США.

Шелленберг був досить далекоглядним у питаннях політики. Одним з перших серед найвищих чинів рейху він збагнув, що війна з Росією набирає затяжного й, отже, згубного для Німеччини характеру. Володіючи колосальними ресурсами на Уралі та в Сибіру, росіяни випускають дедалі більше танків, літаків, гармат, боєприпасів. Дедалі сильніше зростає опір, поширюється партизанська боротьба, росте опозиція і в самій Німеччині.

Якщо об'єднатися з США та Англією, то ще може з'явитися шанс на перемогу.

Доведеться відмовитись од колишньої мрії про світове панування й розподілити російський пиріг на трьох. Щоб «зосередитися на конфлікті зі Сходом», Гіммлер та Шелленберг збиралися запропонувати західним державам такий план: вермахт виводить свої війська з Північної Франції, Голландії й Бельгії. Після розгрому Радянського Союзу Німеччина передає Англії район між Об'ю та Леною, а Сполученим Штатам — район між Леною, Камчаткою та Охотським морем.

Доведеться підказати фюрерові думку: поки не пізно, піти на мирову з томмі та янкі!

1

Льотчики Лехфельда прокинулися в одну хвилину від важкого гудіння літака. Вони добре розумілися на звуках своїх машин, але гул, що покотився небом, був їм незнайомий. Вони висипали на веранду, але літак уже сховався в неясній досвітній імлі.

Два Ме-109 злетіли й помчали в той бік, куди зник невідомий літак.

Через кілька хвилин з аеродрому на мотоциклі приїхав Гехорсман.

— Бачили, панове? — крикнув він знизу.

— Що трапилось, Карле? — запитав Вендель.

— Трапилося те, чого можна було давно сподіватись.

— Та кажи ж до ладу!

— В службі оповіщення спали, дияволи… Він шугнув он звідки й пролетів над смугою.

— А ти, йолопе, думав, що він вирішив сідати?

— Я не думав, а просто чергував у майстерні, — образився Гехорсман.

— Якої марки був літак?

— «Москіто».

— Тепер дідька лисого доженеш…

— Може, зіб'ють зенітники? — спитав пілот Шмідт.

— Ха, ти бачив, щоб вони коли-небудь збивали? — засміявся Вендель.

Суперечка урвалася, коли пілоти почули, що наближається гул. Винищувачі вигулькнули з-за лісу й одразу плюхнули на землю. Мотор одного з них сильно димів. Льотчики побігли до аеродрому.

— Ну як, Паулю? — закричали вони Піхту, який вилазив із кабіни.

Піхт лише махнув рукою.

— Він дременув од нас, як заєць. — Вайдеман скинув парашут на землю і, розминаючись, пройшов туди-сюди. — Засік усе-таки… Тепер чекаймо гостинців…

— А «фок» наздогнав би? — запитав Піхт Вайдемана.

— Навряд, — відповів Вайдеман. — Заважкий він.

На аеродромі від самого початку війни з Росією чергували по готовності номер один два винищувачі. Будь-якої хвилини дня й ночі вони могли злетіти назустріч ворогові. Цього раннього ранку чергували Піхт і Вайдеман — обидва на літаках Ме-109.

Винищувач «Фокке-Вульф-190» з поршневим мотором повітряного охолодження прислали до Лехфельда недавно. Льотчики могли спостерігати його лише здалеку: підходити близько до нього нікому не дозволялося, крім Вайдемана, який з посадою першого льотчика-винищувача «Штурмфогеля» поєднував обов'язки командира загону повітряного забезпечення.

Літак був добре озброєний і захищений бронею. Міністерство авіації дало фірмі велике замовлення. Цю машину Гітлер мав намір кинути в одну з вирішальних битв.

— Наше чергування закінчилося, сьогодні будемо тренуватися на стрільбах, — промовив Вайдеман, оглядаючи свій винищувач.

На узліссі у відвалі сапери обладнали для льотчиків тир. — За триста метрів од рухливих мішеней літаків було встановлено кабіну «месершміта» з прицілом. Перед ліхтарем стояв кулемет МГ-17. Льотчик ручкою керування міг направляти кабіну в будь-який бік — створювалось відчуття польоту. Він ловив у приціл рухливу мішень російського літака й відкривав вогонь.

Краще за всіх стріляв Вайдеман. Кабіна легко йшла за ручкою керування, він швидко ловив мішень і короткою чергою пронизував її від носа до хвоста.

— Оце стрілець! — захоплювалися пілоти. — Скажи, Альберте, як це тобі вдається?

Вайдеман, посміхаючись, відповів:

— Фахова таємниця. Якщо я навчу вас, мені не дадуть залізного хреста.

Відстрілявшись, він підійшов до Піхта:

— Паулю, набридла мені вся ця штука. Буду проситися на фронт.

— Отам тобі приготують березового хреста, — сказав Піхт. — Адже зрештою дороблять «Штурмфогель».

У цей час «москіто» — облегшений англійський бомбардувальник із знятим озброєнням — перелетів Ла-Манш і приземлився на авіабазі в південно-східній частині Англії Медменгемі. Капітан Чарлз Боут, командир «москіто», негайно передав плівку до фотолабораторії.

Так, він сфотографував відокремлений у сільській місцевості поблизу Аугсбурга аеродром.

Так, він бачив у кінці злітної доріжки дивні чорні смуги.

Так, вони спарені.

Фотолабораторія аерофотограметричного підрозділу підтвердила повідомлення про те, що німці зайняті випробуванням нових апаратів. Як видно, це ракети чи літаки з реактивними двигунами. Вони й полишають на злітній доріжці чорні сліди від газових струменів. Ні в Англії, ні в Сполучених Штатах такої зброї не було, якщо не брати до уваги кількох експериментальних примірників «Глостер» та «Белл Р-59»…

2

Для нового «Штурмфогеля» фірма «Юнкере» прислала випробувані двигуни, і Зандлер наважився зняти поршневий мотор, щоб не обтяжувати носа машини. Вперше після довгої перерви він вирішив випробувати «Штурмфогель» лише на реактивній тязі.

— Альберте, — сказав Зандлер Вайдеманові перед польотом, — я наказав поставити в кабіні кіноапарат. Якщо пощастить злетіти, не забудьте його ввімкнути, Кіноплівка розповість нам про показання приладів.

— Це в тому випадку, коли я вріжу дуба? — награно-наївно запитав Вайдеман.

— Мало що може скоїтися. — Зандлер нервово смикнув худим плечем. — Після катастрофи в Рехліні ми повинні довести панам великого рейху, що «Штурмфогель» — це не мертвонароджена дитина.

— Розумію, — на цей раз серйозно відповів Вайдеман…. Скажено завищали двигуни. Стрілка гасоміра полізла вниз — так грабіжницьки мотори спалювали гас.

— «Штурмфогель», вам зліт! — почув Вайдеман у навушниках.

Літак рвонув уперед. Вайдеман натиснув педалі, потягнув ручку, але машина не слухалась керма. Вона мчала бетонною смугою незалежно від волі пілота. Відчувши, що скоро закінчиться бетонна смуга, Вайдеман прибрав тягу й натиснув на гальма. Машина різко хитнулась, замалим не перевалившись на хвіст.

«Адже лише так я зумію підняти літака! — здогадався Вайдеман. — На швидкості сто шістдесят кілометрів я натисну на гальма, хвіст потрапить у повітряний потік, і «Штурмфогель» стане керованим».

До літака, що зупинився в кінці аеродрому, під'їхали інженери й Зандлер.

— Знову не вийшло? — запитав збентежено Зандлер.

— Я не міг одірвати хвоста літака. На зльоті він був не керований.

— Так, я бачив це. Щось я не розрахував.

— Дозвольте спробувати злетіти ще раз.

— Що ви задумали? — насторожився Зандлер.

— Спробую на зльоті загальмувати. — Це небезпечно, Альберте.

Але Вайдеман промовчав. Він одстібнув парашут і виліз з кабіни. Під'їхав гасозаправник. Техніки перекинули його шланги до горловини баків у крилах «Штурмфогеля».

— Добре, зробимо ще одну спробу, — дозволив Зандлер.

«Старий довго не протягне», — подумав Вайдеман, дивлячись на бліде, виснажене обличчя професора.

Знову із страшенним гуркотом рвонувся «Штурмфогель» аеродромом. Вайдеман легким рухом притиснув педаль гальма. «Штурмфогель» помчав тепер на основних шасі. Ручка керування пружно вп'ялася в долоню.

— Ага, послухався! — лизнувши губи, прошепотів Вайдеман.

Тепер він виразно бачив смужку аеродромних прожекторів у кінці бетонного майданчика. Машина досягла зльотної швидкості, але Вайдеман ручкою притискував її до бетонки і лише на останніх метрах потягнув керування кермом висоти на себе.

Літак ринув угору. «Летить, летить!»

— Алло! Я «Штурмфогель!» — закричав Вайдеман, притиснувши до горла ларингофон. — Зліт на швидкості сто шістдесят два кілометри за годину. Набираю висоту. Швидкість зараз шістсот п'ятдесят. Температура газів за турбіною…

— Альберте! — почув Вайдеман схвильований голос Зандлер а. — Поздоровляю, Альберте! Швидкість не підвищуйте. Працюйте до порожніх баків!

— Добре, професоре! Ого, як швидко я набрав висоту.

Вайдеман пішов на розворот. Прив'язні ремені боляче врізались у плечі. Рота скривило. Кров прилинула до очей.

— Відчуваю великі перевантаження, — передав Вайдеман.

— Так і повинно бути, Альберте, — негайно відгукнувся Зандлер.

Під крилами розгорталася земля. Червоніли серед ясно-іржавих полів і темних лісів Лехфельд, замок Блоків. Удалині голубіли Баварські гори і курів димарями заводів Аугсбург.

Через двадцять хвилин стрілка витратоміра підійшла до критичної риски. Прибираючи тягу, Вайдеман помчав до землі. Він здивувався приємній насолоді літати на «Штурмфогелі».

Попереду не було гвинта мотора, й не лізли в кабіну вихлопні гази. Звук від роботи двигунів відносився назад, і пілот відчував лише розмірене деренчання корпусу та інколи перекочувався грім — мотори допалювали пальне.

Над землею Вайдеман вирівняв літак і плавно посадив його на бетонку.

Вайдеман побачив людей, які бігли до нього. Весь аеродром зірвався з місця — «Штурмфогель» нарешті побачив небо.

— Політ закінчив, — передав Вайдеман і додав зовсім уже не до речі для цієї миті: — А все ж треба трохи вище підняти стойку носового колеса, професоре.

3

Коссовські тимчасово обіймав посаду начальника відділу «Форшунгсамту», але відповідальність за таємність робіт у Лехфельді з нього не зняли. Будучи присутнім на допитах Регенбаха, він ніяк не міг уловити зв'язків, що тяглися з Берліна до маленького містечка під Аугсбургом. Регенбах мовчав. Він непритомнів од болю при катуваннях, його лікували в тюремному лазареті і знову мордували, та ледве він приходив до тями, стулював рота й не промовляв ані слова. Коссовські розумів, що Регенбаха пойняла така затятість, яка заглушала навіть найстрашніший біль. Розумів він і те, що такі хитрощі, як обіцянка зберегти життя, дати можливість жити під домашнім арештом, навіть вручити пістолет, аби той сам покінчив з собою, ні до чого не приведуть.

Тому лишався тільки один метод — зламати озлобленість постійним болем, що не вщухає ані вдень, ані вночі.

Таємничий Март був надійно прикритий несамовитою, нелюдською затятістю Регенбаха.

Знову й знову Коссовські співставляв факти, шукав зачіпки. в лехфельдських аваріях. Та картина виходила розпливчата, невиразна, як ранні осінні ночі, коли він, змучений, з тяжким болем у голові повертався додому відпочити, щоб зранку знову марно воловодитися з Регенбахом та з вислизаючими іменами Вайдемана, Зейца, Піхта, Ютти…

Раптом функабвер прислав Коссовські дві перехоплені телеграми. Розшифрувати їх пощастило далеко не повністю. Та все ж стало зрозуміло, що Директор двічі запитував у Марта дані про якийсь об'єкт «Б». Значить, лехфельдська радіостанція повинна неодмінно відгукнутися. Коссовські виїхав до Лехфельда.

Осінь уже зібрала свої жнива. Ліси й гаї стали яснішими, прозорішими. Спорожніли поля. Ліс неподалік од Лехфельда зіщулився й потемнів; вирізнилося кладовище, де поряд з хрестами й пам'ятниками стояли погнуті гвинти літакових моторів — тут мокли лід мрякою мертвяки пілоти.

Коссовські відразу ж поїхав до Фліке. Кулеподібна голова з похнюпленим носом та маленькими очима освітлювалася малесенькою лампочкою від бортового акумулятора, яка висіла над крупномасштабною картою району Аугсбурга й Лехфельда. Зверху опускалися шнурки з важками, з допомогою яких можна по пеленгах засікти підпільного радиста.

— Нічого втішного, — розвів руками Фліке, побачивши Коссовські, який входив у автофургон.

— Станція повинна запрацювати, — сказав Коссовські. — Від вас можна з'єднатись із Зейцем?

— Звісно. — Фліке натиснув на комутаторі кнопку й набрав номер телефону оберштурмфюрера.

— Говорить Коссовські… Вальтере, вам відомо про нові телеграми?

— Так.

— Як ви думаєте, радист відгукнеться?

— Звичайно. Тільки я ще не знаю, що це за об'єкт «Б».

— Я теж не знаю… Але радист повинен рано чи пізно відповісти Директорові, — помовчавши, сказав Коссовські. — Тому в моє розпорядження дайте взвод солдатів. Ми повинні відразу ж визначити місцеперебування рації і взяти радиста.

— Добре, я дам вам взвод солдатів з охорони аеродрому, — завагавшись, погодився Зейц.

— І ще одне прохання… Про те, що я в Лехфельді, ніхто, крім вас, знати не повинен.

— Зрозуміло, — відгукнувся Зейц і поклав трубку.

4

Рація запрацювала об одинадцятій ночі, коли на місто опустилася холодна, зоряна ніч. «КПТЦ 6521. 9006. 5647…» — понеслися в ефір квапливі крапки-тире. Відразу ж у динамік увірвалися голоси функабверівців, які чергували на моніторах.

— Я «Хенке», сто сімдесят три градуси…

— «Бове», сорок сім…

— Говорить «Пульц», двісті шістдесят…

— Я «Кук», сто дванадцять…

Фліке стрімко пересував на карті Лехфельда червоні шнурки з важками. На схрещенні цих шнурків Коссовські побачив район авіамістечка. Кров ударила в скроні. «Все точно!» Він кинувся до виходу, до своєї машини.

— Тривога!

— Куди? — вигулькнув із темряви лейтенант Мацкі.

— Очепити будинки Зандлера, Хайдте, Венделя, Бука!

Шофера поблизу не виявилось, і Коссовські сам погнав «опель». Добре, що ніхто не швендяв по шосе. «Швидше, швидше!» Він натискував на газ. Машина летіла на граничній швидкості. Коссовські, звичайно передбачливий, обережний, цього разу не думав/чи зможе він один упоратися з Мартом чи радистом. Він хотів лише застати розвідників за рацією, біля ключа в роботі.

Коссовські всього на мить одірвав погляд від дороги, але в пам'ять уже чіпко ввійшла побачена картина: приземкуватий особняк Зандлера, бордові штори вітальні — там хтось є. Нога зісковзнула з підойми газу на велику підойму гальма. Коссовські хитнувся на кермо, боляче вдарившись грудьми. Ногою він відштовхнув дверцята й вискочив із машини, вихоплюючи з кобури пістолет.

Двері замкнуто. Коссовські здалося, що машини з солдатами їдуть надто повільно, хоч вони мчали на граничній швидкості. Нарешті солдати висипали з кузовів. Коссовські наказав ламати двері. Загупали приклади. Двері, зірвавшись із завіс, упали. У вітальні нікого не було.

Трьома стрибками Коссовські вибіг до антресолей. З гуркотом розчинив двері. В кутку на тумбочці горить малесенька лампочка під голубим абажуром. На столі стоїть чемодан із зеленим вічком індикатора, важельки настройки, ключ, смужка паперу…

— Руки! — Коссовські встигає помітити Ютту, яка відступила в темряву.

«Чому підіймається одна рука?» — майнула думка.

Щось важке падає на підлогу. Очі осліплює шалений спалах. Дивовижна сила жбурляє Коссовські вниз. Падаючи, він б'ється потилицею, шкребе по килиму, встає і, хитаючись, обпалений, майже непритомний, вивалюється в коридор. Звідти, де була кімната Ютти, шугає вогонь. Згасаюча свідомість ловить ще якийсь звук. Болю нема, тільки щось м'яке, сильне б'є в груди й перекидає на спину.

Розділ дванадцятий

РІК, ПЕРЕЛАМАНИЙ НАДВОЄ

Гітлер мовчки вислухав доповідь генерал-полковника Паулюса. Ударом із флангів росіяни прорвали фронт і оточили величезне угрупування біля Волги. Паулюс радив відходити, щоб зберегти свою армію.

— Ні в якому разі! — закричав раптом Гітлер. — Запам'ятайте, генерале, я не збираюсь відступати з Волги.

— Тоді мені потрібна допомога, — сказав Паулюс.

— Допомога вам прийде. Кейтель, сформуйте групу армій «Дон». Перекиньте танкові дивізії з Воронежа, Орла, з Кавказу, з Франції, з Балкан.

— Хто буде постачати мене боєприпасами? — запитав Паулюс.

— Германе, чи зможеш ти з повітря забезпечити Паулюса?

— Так, мій фюрере! — відповів Герінг.

— Мені до зарізу потрібні зараз транспортні літаки, тисячі бомбардувальників. — Гітлер підійшов до величезного глобуса на масивній підставці і щосили крутонув його. — Тоді я змету з лиця землі всіх, хто чинить опір! — Зненацька Гітлер зупинився перед Герінгом. — Учора мені доповідав Галланд про те, що новий літак «Штурмфогель» пройшов випробування.

— Це буде чудовий перехоплювач, мій фюрере.

— Мені потрібен бомбардувальник! Швидкісний дальній бомбардувальник, здатний знищувати!

— Гаразд, мій фюрере.

— Випробний аеродром сховайте в гори, зарийте під землю. Але зробіть так, щоб про цих бомбардувальників ворог нічого не знав доти, доки вони з'являться в небі!

А біля Волги в цей час тривали бої. Армія Паулюса відмовилась од капітуляції. Вона чинила опір, вона чекала допомоги. Але Герінг дав явно нереальну обіцянку. Незважаючи на те, що до Сталінграда було стягнуто всі наявні сили транспортної авіації, армія не одержувала й десятої частини боєприпасів, які їй були потрібні.

Радянські винищувачі перехоплювали й знищували літаки люфтвафе. Та найвідчутнішою втратою було те, що гинули разом з літаками найкращі кадри Німеччини, бо до пілотування транспортних літаків залучались інструктори авіаційних училищ. Майже всі вони не повернулися з фронту.

1

Випробування «Штурмфогеля» вступили у вирішальну стадію, але несподівано із штабу люфтвафе Мессершміттові надійшов наказ сформувати з льотчиків, зайнятих у роботі фірми, бойовий загін і послати в район станції Морозовської, на північний схід од Ростова. Мессершмітт зрозумів, що повітряні сили на Східному фронті зазнали досить серйозних втрат, льотні школи неспроможні поповнити втрати, і тому командуванню довелося збирати в Німеччині резерви й кидати на фронт. Льотчики Мессершмітта призначалися в діючу винищувальну ескадру асів «Генерал Удет». До машин, окрім хрестів і номерних цифр, належав розпізнавальний знак ескадри — червоний туз, облямований вінком, поверх корона.

Техніки пофарбували літаки в маскувальні кольори, намалювали на бортах знаки, поставили нові мотори. Згнітивши серце, Мессершмітт затвердив список особливого складу загону. Командиром призначався Вайдеман. Разом з ним вилітали на російський фронт другий випробувач Вендель, пілоти повітряного забезпечення Піхт, Шмідт, Штефер, Прівін, Ейспер, Ніпбург, механік Гехорсман.

Вайдеман і Піхт поїхали попрощатися до Еріки й Зандлера. Після неймовірного випадку з Юттою професор та Еріка довго не могли отямитись. Ютта, секретарка самого конструктора, виявилася червоною радисткою! Вона підірвала себе й рацію гранатою, яку, очевидно, берегла на той випадок, коли її спробують схопити гестапівці. Вогонь, попри всі зусилля пожежників, устиг пожерти все, що могло б виявитися важливим доказом. Весь попіл було зібрано й відправлено експертам, але вони знайшли в ньому лише кілька зіпсованих деталей. Ці деталі дозволили встановити, що радіостанція була німецького виробництва, з тих, що монтувалися звичайно на транспортних тримоторних літаках «Юнкерс-52».

Будинок відремонтували, стіну, що відокремлювала кімнату Ютти від спальні Еріки, завісили червоним крепом. Зейц, який останніми днями особливо часто навідував професора, казав, що тієї ж злопам'ятної ночі зник і Юттин брат — Еріх Хайдте. Коссовські, завдяки щасливому випадку, вижив. Досвідчений хірург зробив відчайдушно сміливу операцію, й тепер Коссовські лежить у найкращому військовому госпіталі в Бернхорні.

Коли Піхт і Вайдеман зайшли до Зандлера, вони звернули увагу на те, як змінився професор: опустилися плечі, бліде, навіть блакитнувате обличчя, різкі зморшки. Еріка була стурбована здоров'ям батька.

Піхт міцно обняв дівчину.

— Це зустріч чи прощання? — запитав Вайдеман.

Еріка звільнилась від обіймів і запитливо подивилась на Вайдемана.

— Зустріч, Альберте, — сказав Піхт.

— Альберте, чому ви завше так зле жартуєте? — Еріка відійшла до буфета й сердито задзвеніла чашками для кави.

— Тоді час прощатися, — подивився на годинник Вайдеман, пропустивши повз вуха слова Еріки.

— Що це означає, Паулю?

— Через три години ми відлітаємо на фронт.

— На фронт? Піхт кивнув:

— На російський фронт.

— Надовго?

— Не знаю. Постараюсь повернутися, як тільки ми переможемо.

— Не хвилюйтесь, фрейлен, — Вайдеман сам дістав із буфета коньяк і наповнив чарки. — Вип'ємо за наші перемоги в російському небі!

— Ти вилітаєш на новому «фокері», здається? — запитав Піхт.

— Так. Я повинен оцінити його бойові якості й надіслати фірмі ґрунтовний звіт.

У двері подзвонили.

— Це, мабуть, Зейц, — шепнула Еріка й вибігла в передпокій.

Оберштурмфюрер сухо привітався з льотчиками й сів за стіл.

— Який ти став поважний, Вальтере, — штовхнув його ліктем Вайдеман.

— Справ багато… — коротко відповів Зейц. — А ви на фронт? Прощальна вечеря?

— Як бачиш…

Зейц підняв чарку!

— Не дай бог попасти вам у полон.

— А ми не збираємось попадати в полон до росіян, — засміявся Піхт і знову обняв Еріку. — Сподіваюсь, наречена мене почекає?

Еріка почервоніла й похилила голову.

— Як здоров'я Коссовські? — раптом серйозно запитав Піхт і пильно подивився на Зейца.

Той нервово затиснув чарку:

— Видужує, здається. Я двічі відвідував його…

— Ну, бог з ним, передай йому наші побажання. — Піхт допив чарку і встав, окинувши поглядом, неначе востаннє, затишну вітальню Еріки.

2

Колючі хурделиці гуляли величезним російським степом. Обморожені техніки в куртках із штучної шкіри поралися ночами біля моторів, насилу встигаючи готувати машини до польотів. Ме-109 не витримували морозів. Мотори запускалися важко, працювали нестійко, в радіаторах замерзало мастило. Прожектори ковзали по засніжених стоянках, освітлюючи зіщулених вартових, бетонні землянки, навколо яких купами громадилися іржаві консервні бляшанки, картопляні лушпайки та порожні пляшки від шнапсу. Лише в дотах і можна було зігрітися.

— Ну й погода, чорти б її побрали! — лаявся лейтенант Шмідт. — Якщо я протягну тут місяць, то замовлю молебень.

— Годі хникати, — похмуро відгукнувся Вайдеман. — Ми тут живемо як боги. Подивилися б, у яких умовах перебувають армійські льотчики…

— Я не хочу, щоб у цій землі замерзали мої кісточки! — вибухнув Шмідт. — Я не хочу, щоб про нас у газетах писали бундючні статті, облямовані жирною чорною рамкою!

— Ти офіцер, Шмідт! — гримнув Вайдеман.

— До біса офіцера! Невже ви не розумієте, що ми в безнадійному становищі? Наші дивізії все одно загинуть, і відчайдушні наші спроби пробитися до них коштують у день десятки літаків. Я не боягуз… Але мені прикро, що найбільшу хоробрість я проявляю в абсолютно безглуздій справі.

— Фюрер обіцяв урятувати армію, — сказав Піхт.

Льотчики замовкли й оглянулись на Піхта, який сидів перед електричною пічкою в хутровій шинелі й грів руки.

— З цього пекла нікому не вибратися, — порушив мовчанку фельдфебель Ейспер. — Позавчора ми втратили сімох, учора — Прівіна, Штефера. Сьогодні на світанку — Нінбурга…

— Це тому, що в нас погані льотчики. — Вайдеман кинув у кухоль з окропом шматок шоколаду й заходився розминати його ложкою. — Такі рюмси, як Шмідт…

— А дзуськи, я вже збив двох росіян!

— А вони за цей час чотирнадцятьох наших.

— У них особлива тактика. Бачили, як учора затиснули Піхта?

— Яка там особлива! Просто жили міцніші.

Вайдеман відсьорбнув чаю і скривився:

— В бою треба всім триматися купи і не розсипатися. Росіяни хитро роблять: двоє хвости підставляють, наші кидаються в погоню, як дурні гончі, а тим часом їх атакує згори друга пара.

— Але й ми так б'ємося!

— Завтра хто порушить стрій, віддам під суд, — не звертаючи уваги на Шмідта, сказав Вайдеман.

… На світанку техніки почали заливати в мотори «месершмітів» антифриз[17]. Піхт побіг до свого літака. Оброслий, з коростами на щоках і носі, фельдфебель Гехорсман порпався в моторі «фокке-вульфа».

— Чого невеселий, Карле? — запитав Піхт. Гехорсман стягнув рукавичку й показав закривавлені пальці:

— Я не витримаю цього пекла.

— Ось коньяк, випий — легше буде. — Піхт простягнув йому фляжку.

— Слухайте, пане капітан, — промовив Гехорсман тихо. — Дивлюсь я на вас, ви не такий, як усі.

— Це чому ж?

— Та вже повірте мені. Коли б усі були такі, як ви, Німеччина не опаскудилась би, трясця їм у печінку!

— Кинь, Карле, — поплескав його по плечу Піхт. — Літак готовий?

— Готовий.

— Коли-небудь ти все зрозумієш, — багатозначно промовив Піхт. — Я можу розраховувати на тебе?

— Як на самого себе!

— Добре, Карле. А тепер давай парашут.

Гехорсман допоміг Піхту натягнути на хутряний комбінезон парашут і підштовхнув льотчика до крила:

— Тільки бережіться. Росіяни коли-небудь позбивають вас усіх.

Із землянок виходили Інші льотчики й повільно чвалали до своїх машин.

— Ти знав Еріха Хайдте? — раптом запитав Піхт.

— Знав, — зачекавши, відповів Гехорсман.

— Він був непоганий хлопець?

Гехорсман удав, що недочув, зістрибнув з крила й відбіг убік.

Над аеродромом пропливли на великій висоті дві групи тримоторних «юнкерсів». Близько вісімдесяти літаків, їх і повинні були прикривати аси загону Вайдемана.

Винищувачі, стріляючи вихлопами, почали вирулювати на старт. Снігова пороша завихрила на стоянках.

Піхт увімкнув рацію. Крізь тріск у навушниках прорвався Вайдеманів голос:

— Тож не забудьте: хто вискочить із строю, віддам під суд!

Винищувачі на форсованому режимі догнали транспортні літаки й вишикувались попарно зверху. Піхт подивився вниз на білу снігову пустелю. Ані сіл, ані міст — сніг і сніг. Люди давно пішли звідси, а якщо хто й залишився, то, мабуть, зарився так глибоко в землю — не дістати ніякими фугасками. Інколи через поля, а частіше через пагорби пробігали обривисті змійки покинутих окопів.

— Увага, — проходимо лінію фронту, — попередив Вайдеман.

Ніякої лінії внизу не було. Та сама рівнина, ті самі сніги. Лише десь на обрії димно чадів підпалений будинок, чорна стрічка тягнулась білим снігом. У небі ліворуч раптом щось пересунулось і насторожило Піхта. Захитали крилами череваті транспортники, закрутились турелі з короткими спарками кулеметів. ЯКи!

Ясно-зелені винищувачі з яскравими червоними зірками стрімко зблизилися з важкими літаками, і стрій відразу ж почав розпадатись. Одна машина, задимівши, пішла до землі.

— Росіяни! — закричав Вайдеман. — Ланки Піхта й Шмідта, вниз!

Піхт, прибравши газ, пірнув у новоутворений пролом і відразу ж попав у лещата двох ЯКів. Він посунув ручку вперед, крутнув низхідну спіраль. Утік! І тут у прицілі з'явився ЯК. Винищувач ішов у атаку проти трьох «юнкерсів». Піхт дав довгу чергу. Траса пройшла перед носом винищувача. Російський льотчик оглянувся назад, побачив повислий у хвості «месершміт» Піхта, мабуть, щось закричав і змійкою став закривати свого товариша, який ішов попереду.

Звідкись збоку випав Шмідт.

— Мазило! — закричав він, повисаючи на хвості веденого і стріляючи з усіх кулеметів.

ЯК завалився на крило і, розпадаючись на друзки, полетів униз.

Піхт кинув винищувача убік, оглянувся — веденого нема. ЯКи і «месери» крутились, мов оскаженілі оси. Внизу на землі куріло кілька рудих вогнищ — горіли перші збиті літаки. Росіян було небагато. Але дві пари скували Вайдемана. Дві пари лускали «юнкерсів». Три винищувачі напали на Шмідта і його веденого. Шмідту пощастило спершу вирватися з лабетів, але на крутій гірці[18] його літак утратив швидкість і завис. У цю мить ЯК з короткої дистанції зітнув літак чергою. «Месер» вибухнув, розсипавши по небу шматки крил і мотора. «Відвоювався Шмідт», — устиг подумати Піхт.

Стрій «юнкерсів» розпався остаточно. Втрачаючи машину за машиною, групи розвертались і, розганяючись на планеруванні, намагалися відірватись од ЯКів.

«Тепер спробуй зберегти себе», — наказав собі Піхт.

Він скерував машину вгору, де бився Вайдеман. Один із ЯКів, помітивши його, ввійшов у напівпетлю. Натиснувши на гашетки, Піхт відбив атаку. «ЯК» ковзнув на крило, намагаючись зайти в хвіст. «Ні, не відчепиться». Тильним боком рукавички Піхт витер піт. На допомогу ЯКу підоспів ще один.

— Фальке![19] — закричав Піхт, викликаючи Вайдемана. — Віджени зверху, вони затисли мене.

— Не зможу, Паулю… — хрипко відгукнувся Вайдеман.

У лініях землі й неба, що шалено переміщалися, Піхт усе-таки побачив його літак — єдиний «Фокке-Вульф-190» найновішої модифікації, який ще не ввійшов у серійне виробництво. Піхту пощастило на кілька секунд відбитись од ЯКів. Він прилаштувався до Вайдемана так, що той не міг піти з лівим розворотом.

— Звільни дорогу! — закричав Вайдеман. ЯК відкрив вогонь.

— У мене заклинило мотор! — злякано повідомив Вайдеман.

— Улучив снаряд?

— Мабуть. Я виходжу, стеж за мною.

«Фокер» швидко провалювався вниз.

— Сідай на вимушену. Бачиш річку? — запитав Піхт.

Вайдеман промовчав, мабуть, відшукував на карті місце, над яким зараз летів.

— Так, здається, поряд можна сісти. Але там росіяни!

— Навряд. Запалювання вимкнуто?

— Так.

— Перекрий баки!

Сильно розхитуючись з крила на крило, «фокер» Вайдемана планерував з вимкнутим двигуном. Ось він перелетів через балку, досяг річки.

— Якщо росіяни — тікай! — устиг крикнути Піхт.

Літак Вайдемана врізався в кучугуру й пропав у фонтані снігу.

Піхт шпарко потягнув ручку на себе. Від перевантаження потемніло в очах. Два ЯКи йшли на нього. Тоді він закрутив відчайдушний штопор, вийшов з нього майже біля самої землі й хотів одійти на бриючому. Але ЯКи вирішили доконати його. Тоді Піхт знову поліз угору. Останнє, що він побачив у холодному небі, — «юнкере» у диму. Чийсь винищувач прямовисно йшов до землі і, ввіткнувшись у запорошену землю, вибухнув, як велика фугасна бомба. «Месери» і «юнкерси» зникли. Тепер Піхт бачив лише ЯКи.

Вибух біля мотора сильно хитнув літак. Наступної миті неначе тріснув фюзеляж. Піхт випустив керування з рук і до болю зціпив зуби. «Все… — На плечі навалилася страшенна втома. — Прикро, така безглузда смерть…» Мотор захлинувся і трясся від того, що ще крутився погнутий гвинт. На мить Піхт почув закляклу тишу, а потім свистіння.

«А може, спробувати?» — ворухнулась думка. Рука знайшла біля лівого борту ручку, потягла догори. Скрипнув задній козирок кабіни і рвонув ліхтар. Морозне повітря шмагнуло по обличчю. І тут Піхт побачив білу землю, що кружляла внизу, дротяні загородження, доріжки темних окопів. Правою рукою він розкрив замок прив'язних ременів. Боляче смикнули лямки парашута. ЯКи пройшли поряд. В обледенілих ліхтарях Піхт побачив зацікавлені обличчя пілотів.

На землю він упав, неначе збитий ударом кулака, — вдарився підборіддям об тверду грудку. Закапала кров. Він стягнув рукавичку, затиснув рану.

— Та ось він! — почув Піхт за спиною російську мову.

— Ач фріц проклятий, причаївся, — промовив другий.

— Тихіше, Семічев! Ще стріляти буде.

— Я ось йому стрельну!

З очей Піхта самі собою покотилися сльози. Він уткнувся в колючу кучугуру й завмер. Над головою зарипів сніг.

— Може, вбився? — чомусь пошепки запитав солдат.

— Ану, перевернімо. Здається, дихає ще.

— А парашут добрий. Нашим жінкам на сукню б…

— Та він піде і на військову потребу. Беремо?

— Давай.

Солдати взяли за плечі Піхта.

— Я сам, — промовив Піхт.

— Живий! Щось шваркотить по-своєму! — радісно вигукнув солдат.

Піхт піднявся на коліна й звільнився від ременів парашута.

— Не балуй, — відскочивши і підкидаючи гвинтівку, несподівано закричав солдат у рудій старій шинелі й підшитих валянках, мабуть, Семічев. — Хенде хох!

Другий, молодший, маленький і вузькоплечий, витяг із кобури парабелум, подивився на Піхта й здивовано свиснув:

— Плаче…

— Від морозу надуло, — сердито сказав солдат з гвинтівкою, Семічев. — Таж він, німець, до зими незвичний.

Той, хто обеззброїв Піхта, був такий малий, що гвинтівка, перекинута через плече, била його прикладом під коліно. Обличчя в солдатика почорніло від холоду, на бороді обледенів біленький пушок. Він ще раз глянув на Піхта.

— Вперше бачу фріца так близько.

— Надивишся ще, — зітхнув Семічев і смикнув гвинтівкою, — Ну, ходімо, гей, форвертс!

Раптом здалеку долинули постріли. Стріляли безладно й сердито. Піхт побачив Вайдеманів «фокке-вульф», що зарився в сніг. Альберт, сильно накульгуючи, біг у бік німецьких окопів. Значить, уцілів…

Кроків за двісті Піхт звернув у лісок. Пахло димом і задушливим солдатським теплом. Він спустився в траншею. Біля дверей однієї із землянок вийшов солдат з брудним відром. Мабуть, він збирався викинути сміття в помийну яму. Побачивши льотчика в сіро-голубому німецькому комбінезоні, солдат нестямно закричав:

— Браття, дивіться! Фріца ведуть.

Із землянок вискочили солдати — хто в спідньому, хто в гімнастерках без ременя, в шинелях наопашки, а хто й зовсім голий до пояса. Гомін раптом ущух. У настороженій тиші Піхт відчув і цікавість, І ненависть, і ще щось недобре.

— Довгий, гадюка, — тихо промовив хтось.

— А бачив, як наших збивав?!

Семічев, мабуть, гордий з доручення привести полоненого, розповідав подробиці:

— Упав, значить, і лежить, примовк. Думав, ми не помітимо.

— А може, луснувся об землю і на мить дух спустив?

— Та ні, коли ми підійшли, він щось белькотів по-своєму і став скидати парашут. Мовляв, Гітлер капут.

Солдати засміялися. Хтось запитав:

— І куди його тепер?

— А там розберуться.

В командирській землянці було гаряче. На розжеврілій залізній грубці підстрибував чайник. У темному закутку видно було нари, але світло падало лише на стіл, збитий із розщеплених і необструганих колод, та на сердите обличчя старшого лейтенанта в розстебнутій гімнастерці, з перев'язаною рукою.

— Товаришу комбате! — крикнув з порога Семічев. — Ваш наказ виконано, фріца доставлено.

— Стань біля дверей. — Комбат здоровою лівою рукою застебнув комір і, підвівшись, обійшов навколо Піхта.

— Значить, попався? Ферштеєн?.

Піхт заперечливо похитав головою. Комбат незграбно дістав з кобури наган і звів курок.

— До стіни! — закричав він раптом. — Семічев, ану відійди вбік.

— Я прошу доставити мене до старшого командира, — промовив Піхт.

— Що він каже? Зрозумів, Семічев?

— Ніяк ні, товаришу комбате.

— Просить доставити до старшого командира, — обізвався з темряви з нар глухуватий голос.

Піхт повернувся на голос. З нар сповзла шинель і виткнулося заспане літнє обличчя. Офіцер з капітанською шпалою на петлицях сунув босі ноги у валянки, пошукав у кишені окуляри й начепив на широкого носа, від чого обличчя посуворішало, зробилося строгішим. У капітана на шиї ліловів фурункул, і голову він тримав, нахиливши вбік, зрідка торкаючись рукою хворого місця.

— Я для нього старший! — комизячись вигукнув комбат.

— Гаразд, Ларюшин, — зупинив його капітан. — Я поговорю з полоненим, а то ти зопалу розстріляєш його.

Гарною німецькою мовою капітан запитав Піхта:

— Якого рангу вам потрібен старший?

— Полка чи дивізії.

— Вони, гади, сім'ю мою під Смоленськом… — прошепотів комбат і раптом замовк, шморгнувши носом.

— У якій справі? — запитав капітан і скоса несхвально глянув на Ларюшина.

— Даруйте, але я вам не можу сказати. Лише прошу про одне: на нейтральну смугу приземлився найновіший винищувач «Фокке-Вульф-190». Добудьте його будь-якою ціною…

— Ларюшин, подзвоніть у штаб. — Усім тулубом капітан повернувся до Піхта: — Ви з ескадри асів «Удет»?

— Так.

Комбат крутнув ручку польового телефону:

— Алло, алло, шостий говорить. Дайте другого… Смирнов, ти?.. Слухай, треба прислати до нас кого-небудь з відділу розвідки дивізії. Полонений німець-льотчик просить… Так, важливий… З ескадри «Удет». Ну, привіт.

Піхт переступив з ноги на ногу, запитав:

— Ви не можете дати мені чаю?

— Що він меле? — Комбат оглянувся на капітана.

— Чаю просить.

— От нахаба! — здивовано вигукнув комбат і раптом заметушився, дістав звідкись із-під купи карт кварту, жменю сухарів, грудку цукру, налив окропу.

Від чаю запахло нагрітою міддю й димком. Жадібно вгризався Піхт зубами в чорний сухар.

— Не годують вас, чи що? — запитав комбат.

— Видно, зголоднів, — відповів капітан.

Через годину приїхав майор з відділу розвідки дивізії, а ввечері Піхта доставили на аеродром.

Офіцер, який супроводжував його, допоміг зняти комбінезон і надіти армійський кожушок, від якого пахло по-домашньому теплою овечою шкуркою. Замість шолома Піхт надів шапку. З ящиків офіцер спорудив щось на зразок сидінь. У кабіні витав стійкий запах житніх сухарів, холодного металу, зброярського мастила.

— Не замерзнемо, мабуть. — Офіцер із сумнівом поторкав обледенілі стінки фюзеляжу.

Заревіли мотори, погуркотіли, то зменшуючи газ, то збільшуючи. «Дуглас» нарешті хитнувся і почав розбіг.

— У вас є цигарки? — запитав Піхт.

— Будь ласка. — Офіцер клацнув портсигаром.

Від міцного диму Піхт закашлявся. Справжній, російський тютюн увійшов у легені й запаморочив.

В ілюмінаторі танцювали близькі зимові зірки. Заколисливо гули мотори. Піхт припав спиною до переборки кабіни, спробував задрімати, але не зміг. Від хвилювання тремтіли руки й шалено билося серце.

Офіцер відчинив дверцята кабіни льотчиків і попросив радиста ввімкнути приймач. Стихійно-могутню «Пісню темного лісу» Бородіна почув Піхт. Він судорожно ковтнув. Знову, як і першого разу, на очі набігла сльоза. «Нерви», — подумав Піхт і відвернувся, злякавшись, що офіцер помітить сльози. Несподівано музика урвалась, і долинув бій кремлівських курантів. Годинник вибивав північ.

— Далеко ще до Москви? — запитав офіцер у льотчиків.

Другий пілот, молоденький, кирпатий хлопець, подивився на годинник і, не обертаючись, відповів;

— Хвилин сорок льоту…

«Сорок хвилин… Сорок», — подумав Піхт і притиснувся лобом до холодного плексигласу ілюмінатора.

3

Піхт ішов нескінченно довгим порожнім коридором, і погляд його чіпко зупинявся на якихось дріб'язкових деталях: на відбитому тиньку, відвологлому кутку, де стояла стара фарфорова урна, склеєна гіпсом, на вікнах з папером хрест-навхрест чи забитих фанерою, на паркетній підлозі, на якій кожна дощечка відгукувалась тягучим і болісним звуком. Більшість кабінетів було зачинено.

Супроводжуючий офіцер зупинився біля дверей у кутку, на яких висів звичайний аркуш із зошита, пришпилений кнопками. На папері навкіс було виведено прізвище: «Зяблов». З-під дверей на підлогу падала смужка світла.

Офіцер постукав.

— Зайдіть, — почув Піхт глухуватий, знайомий голос.

— Товаришу полковнику, за вашим наказом полоненого доставлено, — доповів офіцер і відступив убік.

— Ви вільні. Ось вам перепустка в готель.

Коли офіцер вийшов, Зяблов по-старечому повільно встав із-за столу. Його очі округлилися, в них світились і радість, і подив.

— Мартинов? Павло? — тихо, майже пошепки запитав він.

— Власною персоною, товаришу полковнику, — відповів Піхт-Мартинов по-російському.

Зяблов швидко підійшов до нього й обійняві.

— Здрастуй, Павлусю!

— Здрастуйте… Здрастуйте, — знову повторив Мартинов, здивувавшись, як ніжно звучить це звичайне російське слово. — От, довелося все-таки зустрітися. Господи, я вже й не сподівався…

Він відчув, що язик став якимсь неслухняним і твердим, якось дивно прозвучали його слова. Неначе він взагалі був німий і тільки щойно здобув можливість говорити. Звук «л» спливав, «г» виходило як горлове, тверде «х».

— Акцент у тебе сильний, — засмутившись, промовив Зяблов.

— Я боявся, що за росіянина не визнають, коли повернусь додому.

Зяблов розстелив газету на столі, дістав із шафочки пляшку горілки, ковбасу, солоний огірок і півбуханця житнього хліба.

— Ти роздягайся, покажися, — сказав він, ріжучи огірок на кружальця.

Павло зняв кожушок і усміхаючись підійшов до столу.

Зяблов узяв з тумбочки склянку, пошукав другої — не знайшов, зняв з глечика покришку. «Мені, старому, і цієї вистачить», — і розлив горілку.

— Ну, Павле, як кажуть, за зустріч!

Горілка обпекла горло. Павло закашлявся, намагаючись підчепити ножем кружальце огірка.

— Що, міцна! — зраділо вигукнув Зяблов.

Гаряча хвиля заплеснула груди. В цю мить від Павла відокремилося все і всі, з ким він зустрічався останніми роками, — і Зандлер, і Зейц, і Вайдеман, і Коссовські, і Мессершмітт. Вони неначе існували окремо, привидами на іншій планеті, на чужій землі. Зараз був лише давній-предавній друг, колишній наставник по спецшколі Зяблов.

— Скажіть, «фокер» усе-таки добули? — запитав Павло.

— Добули, — кивнув Зяблов. — Кинули батальйон Ларюшина в бій. Відігнали фашиста, поволокли літак тягачем. А от льотчик устиг зникнути.

— Через цього «фокера» загинула Ютта, — насупився Павло.

— Як це сталося? — запитав Зяблов.

— Ви зажадали негайно передати дані про цього винищувача… Я ризикнув, і… німці засікли рацію. Коссовські її викрив.

Зяблов висунув шухляду й дістав бланк прийнятої радіограми, останньої Юттиної радіограми… Павло взяв бланк і став читати своє донесення: «Передаю дані об'єкта «Б». Мотор повітряного охолодження БМВ-801, потужність 1650 сил. Швидкість — 600 км/год. Озброєння — чотири кулемети 12,5 мм, дві гармати 20 мм «ерлікон». Посилена броня під мотором і баками. Встановлені в кабіні пілота дві бронеплити із спресованих листів дюралю. Кабіна більш піднята, завдяки чому поліпшується огляд, особливо задньої півсфери. Дальність дії…»

Літери перед очима почали розповзатися. Радист, який приймав цю телеграму, далі поставив знак «нерозбірливо». Що відбулось далі, знав лише Павло. Далі вдерся Коссовські, Ютта схопила гранату й жбурнула її на підлогу… І Павло нічого не міг удіяти. Він у цей час навмисне повів Еріку в кіно, а Зандлер був у Аугсбургу на основному заводі.

Зяблов налив горілки:

— Давай вип'ємо за тих, хто воював з фашистами і геройськи загинув… Ось Віктор, «гарсон» з «Каруселі».

— Що з ним?

— Загинув… Вистежило гестапо. Після катувань відрубали голову і виставили на жердині…

«А ми завжди вважали, що йому здорово щастить, — подумав Павло. — Ех, Вітько, Вітько…»

Спочатку він був у Чорній Африці. Він бачив немилосердні південноафриканські савани, прямі слонові стежки, руді плями висохлих озер. Він готувався в школі для Німеччини — потенціального ворога — і там в Африці разом з німцем-льотчиком возив алмази з копалень у Дурбан, Іст-Лондон, Порт-Нолот. Вони літали, куди їх гнали, літали на дохлих літачках, а внизу — піски, дика спека, отруєні випорожненнями плазунів струмки. В другу кабіну можна було б ставити бак з водою на випадок вимушеної посадки, але місце займав охоронник з фірми: крий боже, пілот украде літак і алмази.

Напарника-німця звали Шуце. Коли з ним сталась аварія, на розшуки послали Віктора. Самого — адже він не віз алмази.

З великими труднощами Віктор розшукав літак Шуце. В моторі відлетів гвинт. Шуце знемагав від спраги, а його охоронник, забравши фляжку з водою, сидів оддалік і тримав на колінах кольт. Віктор напоїв Шуце — хлопець ожив. «Гей, ти! — крикнув охоронник Вікторові. — Перевантажуй ящик на свій літак, і летімо!» — «А куди дінемо Шуце?» — «До біса його, він може зачекати». Шуце обурився. Але Віктор стримав його. «Добре, він зачекає, — сказав Віктор, — тільки зараз він мені допоможе». Вони пішли до літака по ящик. «Уб'ємо охоронника і втечемо разом з алмазами, — сказав Віктор. — Твого й мого пального вистачить до Лоуреиса. Там знайдемо місцевих наці й передамо алмази у фонд партії. Німці допоможуть німцям…»

Що й казати, план був ризикований, але правильний. Шуце міг скласти протекцію. Перенесли вони ящик до літака Віктора й стали порпатися в моторі. «Я із вас душу витрясу, чого марудитесь?» — кричав охоронник. «Ніж кричати, допоможіть гвинт завести», — сказав Віктор. Охоронник вклав у кобуру кольт і вчепився за гвинт. І тут Віктор крутнув ручку магнето. Гвинт розтрощив охоронникові голову.

Віктор і Шуце злили пальне в один бак і на другий день були вже недалеко від Лоуренса. Місцеві наці з колоністів, як і передбачав Віктор, допомогли їм перебратися до Німеччини, забезпечили рекомендаціями і документами. В той час з усіх кінців світу німці збиралися на батьківщину…

З Німеччини Віктора перекинули до Франції. Там його зустрів Павло, але взнаки не дав.

Віктор, ризикуючи провалитись, попереджував, щоб він, Павло, не йшов на першу явку, яку вже засікло гестапо.

— Ну що ж, вип'ємо, Володимире Миколайовичу, за мертвих, вип'ємо й за живих…

— Розчулився? — примружився Зяблов.

— Робота, самі знаєте, в нас нервова, — чи то жартома, чи то серйозно відповів Павло.

Зяблов, думаючи про щось своє, зібрав у газету рештки їжі і сховав пакет у стіл. Потім він дістав із сейфа грубу теку з написом «Март».

— Нумо, дорогий товаришу Март, розберемося, що до чого…

За чорним вікном висвистував вітер. Невідомо, як він проникав крізь шибки й тихо ворушив старі штори.

На нічній вулиці панувала тиша. Кружляв лише м'який і крупний сніг.

— Отже, — промовив Зяблов, — першу частину своєї роботи, починаючи з Швеції й Іспанії, ти виконав непогано… Нацьковував по можливості Хейнкеля на Уде-та, Мессершмітта на Хейнкеля, розвіював упевненість Вайдемана в новій Машині, упадав за дочкою Зандлера… Зв'язок між нами, Перро — Регенбахом і тобою здійснювався теж нормально. Еріх Хайдте і, звичайно, Ютта працювали за його завданнями. Але Ютту ми втратили. Перро загинув. Гестапівцям пощастило розгромити міцну й численну підпільну антифашистську Організацію «Роте капела». Нею керували комуністи Арвід Харнак і молодий офіцер Харро Шульце-Бойзен. Не стало таких стійких антифашистів, як письменник Адам Кукхоф, Йон Зіг, Ганс Коппі, Вільгельм Гуддорф, Вальтер Хуземан… Втрати серйозні.

Полковник підійшов до батареї і приклав до неї змерзлі руки.

— Були помилки. Перша: крадіжка радіостанції з Ю-52… Слава богу, що з цією історією обійшлося. Поки що обійшлося. — Зяблов підняв палець. — В руках Коссовські вагомий доказ: Ютта користувалася цією рацією. Коссовські зараз у госпіталі, але будь спокійний: видужає і все поставить на свої місця.

— Так, історія ризикована. Але добував рацію Еріх. Я не знав, що наша зіпсувалася.

— Все одно Коссовські може намацати твої зв'язки з Хайдте. Друга помилка: знаючи про те, що функабвер прислав монітори до Аугсбурга й Лехфельда, ти все ж попросив Ютту передавати відомості про об'єкт «Б», тобто про «фокке-вульф».

— Ви вимагали негайної відповіді на запит.

— Розумію. Важливо було знати, що це за птах — найновіший винищувач — і якого зробити на нього мисливця. Але ризикувати радистом я б особисто не став, пошукав би інших можливостей.

— Я не знав про те, що приїхав Коссовські. Він жив у Лехфельді нелегально.

— Ну й що ж з того? Коссовські не Коссовські, але ж функабвер був.

— Вони витягли свої монітори із водостічних труб, ї машини перекинули їх у якесь інше місце.

— Вони спритно обдурили тебе, Мартинов. Ти бачив у місті закриті армійські машини?

— Бачив.

— Так антени вони сховали під брезент. Ці машини були замасковані навіть під санітарні.

— Точно! Я бачив кілька санітарних машин, хоч у них особливої потреби не було.

— От-от. Ну, гаразд. Розкажи мені про Ерїха Хайдте. Він зник чи попав у гестапо?

— Зник. Я просив вас прибрати Коссовські.

— Поки що це зробити неможливо, Павле. Ми не можемо послати людину з єдиним завданням прибрати Коссовські.

Зяблов вимкнув світло й розсунув штори. Займався боязкий зимовий світанок. Вулиці й будинки були в білому. По замерзлій Москві-ріці стежечкою йшли жінки на роботу в першу зміну. Де-не-де ще висіли аеростати загородження, посріблені інеєм.

— Як ти гадаєш, вони все-таки встигнуть кинути «Штурмфогель» на фронт?

— Важко сказати. Мессершмітт усе доробляє на свій страх і ризик.

— Значить, поспішає?

— Виходить, так.

— Деталь істотна. Далі?

— В Німеччині починає відчуватися брак палива — бензину, гасу, мастила. Незабаром це позначиться і на «Штурмфогелі». Крім того, бракує льотчиків. Факт, що нас кинули зараз на фронт, свідчить сам про себе.

— Помаленьку вибиваємо, значить?

— Так. Льотні школи не мають змоги забезпечити потреби люфтвафе.

— Сподівалися на блискавичну війну, але прорахувалися, — засміявся Зяблов.

— Гітлерівці покладали велику надію на асів. У них таке неофіційне звання надають тому, хто збив не менше десяти літаків ворога.

— От у першу світову з дев'яти тисяч літаків п'ять збили аси, — промовив Зяблов, — такі собі повітряні снайпери.

— У німців своєрідна тактика: аси можуть вибирати ціль яку хочуть, і літають куди хочуть. На вільне полювання. Але асам треба віддати належне: вони добре знають слабкі й сильні сторони нашої авіації. Вони віртуозно володіють літаком, певна річ, сміливі, зухвалі, обачні… Спортивний дух, жадоба бою — ось що ними керує.

— Нічого, в нас теж є аси, і не одинаки, як барон Ріхтгофен чи граф Ейхенгаузен, а тисячі розумних хлопців.

— Це я відчув на собі, — усміхнувся Павло, потираючи шию.

— От-от, а ще хреста начепив. — Зяблов, помовчавши, серйозно запитав: — Які модифікації Ме-109 застосовують фашисти біля Сталінграда?

— «Месершміт-109Ф», І09Г, 109Г2… Але всі ці модифікації лише роблять машину важчою. Більше кулеметів — додаткова вага; поставили місткіші баки з пальним — теж; збільшили швидкість, форсуючи двигун, — знову ж зайва вага. Внаслідок Віллі знизив покажчики швидкопідіймання, вертикального й горизонтального маневру. А ось «фокке-вульф» — машина хоч і важкувата, зате серйозна. Конетрукторам треба замислитися, щоб наші винищувачі могли бити і цей літак.

— До речі, хто такий Фокке? — запитав Зяблов.

— Засновник фірми, професор. Але гітлерівці вигнали його з власних підприємств і дали йому недалеко від Бремена заводик, схожий на стайню. Тільки ім'я його залишили. Невигідно фашистам поступатися технічною надійністю фірми «Фокке». Тепер заводами керує Курт Танк, колишній «шеф-пілот Герінга, такий собі пруссак у шрамах. У нього обличчя ніби вирубане сокирою.

— А Юнкере, чув, потрапив в опалу і незадовго до війни помер? — запитав Зяблов.

— З Юнкерсом трапилося те ж саме. Замордували. Але, між інший, у Німеччині про його смерть не повідомлялось. «Юнкере був, Юнкере лишився» — так принаймні пишуть газети.

Помовчавши, Павло запитав:

— Володимире Миколайовичу, скажіть чесно: у пас є що-небудь схоже на «Штурмфогель»?

— Є! І не схоже, а краще, надійніше. Коли-небудь про такий літак напишуть історії… Наскільки я збагнув, німці шукають вирішення швидкого й компромісного. Квапляться, роблять тяп-ляп, опікаються… — Зяблов сів за стіл і задумався. — І все ж хотілось би нам знати про «Штурмфогель» більше.

— На жаль, я не маю допуску до цього літака…

— У тім-то й біда… Тепер точиться війна і людей, і «техніки. Нам дуже важливо в деталях знати, яку ще зброю фашисти думають застосувати на фронті… До дрібниць, до гвинтика… Можна випробувати такий варіант: скажімо, роздобудемо обізнану людину, ну хоч би Гехорсмана…

— Ризиковано, Володимире Миколайовичу.

— Правильно, ризиковано, — погодився-Зяблов. — Та й Гехорсман недостатньо обізнаний. А якщо Зандлера?

— Він помре від страху, тільки-но збагне, що потрапив до росіян.

— А коли пошукати в нього слабкі струнки, взяти на гачок?

— Але літак робитимуть далі інші.

— Так, ти маєш рацію… Тоді доведеться зчинити гамір на всю Німеччину, зробити так, щоб «Штурмфогель» не ввійшов у серійне виробництво.

— Знищити дослідний зразок?

— Так, знищити! Підірвати, спалити, розбомбити!

— Хоч і диявольськи важко зробити це, але спробувати можна.

— Треба зробити. До того ж треба викрасти технічну документацію «Штурмфогеля», та так, щоб німці знали про це. Все це наштовхне фашистів на думку, що для нас не існує таємниці «Штурмфогеля». Значить, навряд чи вони наважаться починати все спочатку. Та й замовлень з міністерства авіації Мессершмітт не дістане. Тобі доведеться їм допомогти в цьому.

— Хіба ви направите мене назад?

— Так. Саме на цю відчайдушну диверсію.

Павло поривчасто встав і відійшов до вікна. Впершись лобом у віконну раму, він глухо промовив:

— Я не був у Росії вісім років… Я не бачив материного лиця вісім років. Пошліть мене краще на фронт. Я хочу вбивати їх, а не гратися в друзів.

Якийсь час Зяблов мовчки дивився в спину Павла, даючи йому виговоритись. Але Павло замовк, і тоді Зяблов жорстко промовив:

— Добре… Я дам тобі відпустку. Ти лишишся працювати в управлінні… Добре… Зрештою, ти заслужив це. — Володимир Миколайович устав і заходив по кабінету. — Я не говоритиму банальних слів про те, що іноді один такий, як ти, вартий цілих дивізій. Ти підеш… Ти не полетиш назад до Німеччини… Але нам доведеться відновлювати всі зв'язки заново. Без певності в успіхові. Без надії на успіх! Якщо цей самий «Штурмфогель» вийде в серію, він віддалить день нашої перемоги!.. Стривай, не перебивай! Точиться страшна війна, яка не снилася жодному поколінню. І якщо «Штурмфогель» затягне її хоч на день, він уб'є тисячі тисяч людей. Людей, Павле! — Зяблов зупинився поруч і стиснув лікоть Павла. — Нам не потрібен фашистський «Штурмфогель». Ми робимо машину, повторюю, в сто крат кращу, надійнішу. Та коли тобі пощастить стерти на порох дослідний зразок «Штурмфогеля», робота над реактивним літаком у фашистів надовго затримається, якщо не припиниться зовсім. Закрити «Штурмфогелю» дорогу в небо, до нових жертв означає наближення часу нашої перемоги. От суть усього, що ти повинен зробити.

— Коли мені назад? — глухуватим голосом запитав Павло.

Зяблов поклав на його плече руку, уважно й ласкаво подивився в очі:

— Ти поки що відпочинь. Я викличу фахівця з реактивних літаків. Подумаємо разом, що зробити нам з оцим «Штурмфогелем».

— А де відпочивати?

— Доведеться тут, Павлусю… На вулицю виходити тобі не треба. Сьогодні ввечері буде літак…

— Розумію, Володимире Миколайовичу, — опустив голову Павло.

Зяблов провів його до іншого кабінету, вклав на диван. Павло ледь доторкнувся до жорсткого, прохолодного валика, як його відразу похилило на сон. Володимир Миколайович укрив його кожухом, підіткнув за спиною і тихо, навшпиньки вийшов.

… Сон був такий глибокий, такий спокійний, що Павло ніскільки не відчув його тривалості. Просто заплющив очі й розплющив. Зяблов тряс його за плече:

— Вставай, Павле. Ходімо.

Павло сунув ноги у повстяні німецькі чоботи, застебнув «змійки», надів кожушок поверх свого комбінезона й пішов у кабінет полковника.

Там він побачив високого плечистого чолов'ягу з твердим підборіддям, що трохи видавалося вперед, крупним носом і високим лобом, прорізаним поперечною зморшкою. Одягнений він був у командирську гімнастерку, але без петлиць, у цивільні діагоналеві штани, заправлені в білі бурки. Щось знайоме промайнуло в його зовнішності.

— Знайомся — Семен Феоктистович Бичагін, — назвав Зяблов.

— Семен, — подав руку Бичагін і лукаво посміхнувся.

Павло відступив на крок, придивився і ляснув себе по лобі:

— Оце так зустріч! Володимире Миколайовичу, та я ж Семена знаю! Я поступав до Качинської льотної школи, а Бичагін її закінчував.

— Точно! Ми ще ганяли вас, салажат, по плацу! — Бичагін обійняв Павла. — То ось куди ти залетів, друже.

— Залетів та злетів, — промовив Зяблов. — Ну, братики любі, нумо до діла. Сідайте.

Полковник розклав на столі копії фотографій «Штурмфогеля», колись присланих Павлом.

— Це та штука, заради якої я й запросив вас, Семене Феоктистовичу. В німців, очевидно, це найперспективніша машина… І вони ось-ось запустять її в серію. Так? — Зяблов подивився на Павла.

— Мабуть, — погодився Павло.

— Отже, нам треба поспішати. — Володимир Миколайович пройшовся по кабінету й зупинився навпроти Бичагіна. — Ця машина перевищує швидкістю всі поршневі літаки. Мессершмітт збирається озброїти її швидкострільними гарматами. Нові літаки можуть стати небезпечними, особливо для важкої авіації союзників.

— Так, цей перехоплювач, мабуть, успішно битиметься з «ланкастерами» та «летючими фортецями», — промовив Павло.

— Ми розробляємо принципово інший реактивний літак, але нас, конструкторів, цікавлять у «Штурмфогелі» деякі вузли. — Бичагін перетасував фотографії і повернувся до Павла. — Чому на машині нема пізнавальних знаків? Хрестів на крилах і свастики на стабілізаторі? Самі цифри на фюзеляжі.

— У Мессершмітта є така звичка: поки він не запустить літак у серію, поки машина експериментальна — ніяких хрестів і свастик.

— От нам і необхідно зробити все можливе, щоб «Штурмфогель» лишився без свастики, — сказав Зяблов і текою з написом «Март» притиснув розкидані на столі знімки Ме-262. — А поки що, Семене Феоктистовичу, повертайтеся на завод і чекайте нашого виклику. Попрактикуйтеся з нічних стрибків з парашутом. Підзубріть німецьку…

Бичагін, прощаючись з Павлом, сказав:

— Ну, друже, сподіваюсь, ще повоюємо.

— Доведеться, — відповів Павло й потиснув _суху міцну руку Бичагіна. — То ви думаєте заслати його до мене? — запитав Павло, коли Семен вийшов.

— Якщо начальство затвердить наш план, то кращої кандидатури я не бачу. Чудово знає мову, має відношення до реактивної техніки. Йому, як фахівцеві, треба ознайомитися з «Штурмфогелем». У Лехфельді постарайся прикрити Бичагіна на випадок чого. Ми, певна річ, забезпечимо його найнадійнішими документами і проштовхнемо до Мессершмітта через Берлін. Утім, деталі ми продумаємо пізніше… А тепер, Павлусю, пообідаємо, і сідай за звіт. До відльоту час у тебе є… То, кажеш ти, Зейца підчепив на гачок.

— Крім убивства Штейнерта, в нього є ще один грішок. Коли з Іспанії він вивозив золото, коштовності, ну, все, що виміняв на ешелони продуктів за скаженими цінами, то присвоїв двісті п'ятдесят тисяч марок і поклав на свій рахунок у швейцарському банку.

— Так, за це запроторять його в концтабір… Гаразд, ходімо в їдальню…

… Об одинадцятій вечора до кабінету Зяблова ввійшли три офіцери. Вони познайомилися з Павлом, потім Володимир Миколайович подивився на годинник і сказав:

— Ну, братики любі, час…

4

— Та прокиньтесь! Ви розумієте по-російському?

— Що ви кажете? — перепитав Піхт.

— Куди нас везуть?:— бризкаючи слиною, повторив офіцер в есесівській польовій шинелі без погонів.

— Не знаю.

— Я трохи розумію. Нас розстріляють.

У темряві Піхт насилу розрізняв його обличчя. Він бачив тільки щось біле, кругле, що бризкало слиною.

— Чому?

— Есесівців та асів вони розстрілюють ще до таборів.

Недалеко точився бій. За березняком виблискували сині спалахи. Без угаву бив кулемет. З тугим шелестом пролітали міни і вибухали десь позаду. Солдати, які охороняли Пауля та есесівця, боязко втягували голови в плечі. Полуторка з погашеними фарами мчала на великій швидкості, підскакуючи на вибоїнах.

— Гей, не дрова везеш! — закричав старшина, схилившись до кабіни шофера.

— Небезпечне місце треба проскочити, німці і ліворуч, і праворуч, — відгукнувся шофер.

— Та цих ми й тут можемо порішити!

— А самі де подінемось?

— Ви чуєте, «порішити»? — знову зашепотів есесівець.

— Здається, вони й справді збираються нас розстріляти, — сказав Піхт.

— О боже мій! — простогнав есесівський офіцер.

Машина пірнула в лощину і, об щось ударившись, стала. Вискочив шофер, пробіг уперед.

— У струмок залетіли, йолиці-палиці! — вилаявся він.

— А ти куди дивився? — сердито крикнув старшина.

— Таж темрява, будь вона проклята!

Шофер потупцяв біля мотора:

— Доведеться витягувати. Ану, двоє катайте в ліс, рубайте жердини.

— А цих куди? — Старшина кивнув на німців.

— Та нікуди вони не дінуться!

Есесівець міцно стиснув лікоть Піхта.

Двоє солдатів зістрибнули на землю і пішли в ліс. Один лишився стояти, притиснувшись до кабіни. Шофер порпався біля мотора.

— Тікаймо. Чи не однаково, де вб'ють? — тихо сказав Піхт.

— А солдат?..

Піхт схопив солдата за ногу й смикнув на себе.

Той повалився і випустив з рук автомат. Есесівець перестрибнув через борт. За ним зіскочив Піхт.

Гілки шмагали по обличчю, ноги спотикались об вивернуті пеньки, чіплялися за мерзлі горби. Хвилин за п'ять ззаду зчинилася стрілянина. Есесівець, трохи стомившись, підстрибнув, неначе його оперіщили батогом.

Бій точився праворуч. Там злітали ракети, татакав важкий кулемет.

Есесівець упав на землю — його душила задишка.

— Де ми? — запитав його Піхт.

— Знаю. — Есесівець кашлянув і сплюнув. — Ще вчора тут були ми.

Він став рачки і поповз. У Піхта не було рукавичок. Сніг колов і різав пальці. Через півкілометра есесівець зупинився й трохи піднявся на колінах:

— Якщо не помиляюсь, десь тут має стояти підбита танкетка.

— Он щось темніє.

— Так, здається, вона.

— Як вас звуть? — запитав Піхт.

— Готліб Ціммер.

— Нам треба ще перебратися через російські окопи?

— Ні чорта ви, літуни, не тямите у війні, — посміхнувся повеселілий есесівець. — Ви думаєте, лінія фронту — це цілковиті окопи?

— А як же?

— Ходімо. — Не відповівши, Ціммер устав і, трохи шкутильгаючи, попрямував до танкетки.

— Хто йде? — крикнули з темряви.

— Свої, командир третьої роти оберштурмфюрер Ціммер!

З-під танкетки виповз солдат у хутровім кепі.

— О герр оберштурмфюрер! Це я, Отто Ламмерс, — у секреті. І тут же Мартін Хобе. А ми думали, ви потрапили до Іванів.

— Був там, та ось із другом захотіли ще пожити. — Ціммер поплескав по спині Піхта. — Де зараз командир батальйону?

— Ідіть прямо, потім поверніть траншеєю і метрів через триста побачите його спостережний пункт.

— А чому бій?

— Чорт його знає! Івани щось оскаженіли, атакували першу роту…

… Коли Ціммер і Піхт розповіли про свої пригоди, командир батальйону так розчулився, що сам написав командирові ескадри «Удет» листа з проханням нагородити капітана Пауля Піхта за врятування Ціммера, одного з кращих командирів його батальйону.

— Гвардія рейху вміє цінувати сміливих людей, — сказав він з пафосом, — Я дам вам ад'ютанта, він. проведе вас до вашої авіагрупи.

… У загоні вже поховали Піхта. Та коли він з'явився перед Вайдеманом у супроводі есесівського офіцера, в того полізли очі на лоба від подиву.

— Пауль, живий? — Він кинувся обіймати Піхта. Потім розірвав пакета, пробіг по рядках. — Пізнаю своїх! — гукнув він. — Негайно доповім командирові ескадри, чорти б його побрали! А я тоді теж насилу ноги виніс…

— Поздоровляю. А як хлопці? Вайдеман похмурнів:

— Шмідт загинув у тому ж бою. Потім Грубе, Міттельштадт, Любке, Гюртнер…

— Дали нам жару!

— Як бачиш. — Вайдеман сумно розвів руками.

Знову почалися польоти. Винищувачі, як і раніше, супроводжували транспортні літаки, билися з ЯКами. Але що день, то до «казана» літало все менше літаків.

Перед різдвом надійшов наказ командира повітряної ескадри відкомандирувати Вайдемана, Піхта, механіка Гехорсмана та ще кількох льотчиків назад до Німеччини на випробний аеродром Лехфельд.

Розділ тринадцятий

ПОЧАТОК КІНЦЯ

17 січня 1943 року в номер військово-морського аташе Сполучених Штатів у Анкарі постукав високий вухатий чоловік у цивільному.

— Чим можу служити? — запитав Джордж Говард Ерл.

— Адмірал Канаріс, начальник абверу, — назвав себе чоловік і вклонився аташе, який онімів на якийсь час від подиву. — Я хотів би з вами обговорити можливість американо-німецького зближення.

Ерл нарешті прийшов до тями. Він запросив гостя до кабінету. Канаріс почав говорити начистоту — «як розвідник розвідникові». Він вважає заяву західних держав про необхідність беззастережної капітуляції Німеччини фатальною для Європи.

— Це, — сказав адмірал, — означає війну до гіркого кінця, ліквідацію Німеччини як військової держави і зростання впливу червоної Росії.

Ерл не задумуючись погодився і відповів, що й він вважає гасло беззастережної капітуляції катастрофою.

— Що ж пропонує адмірал? — поцікавився Ерл.

— Наші генерали ніколи не погодяться на беззастережну капітуляцію, вони продовжуватимуть війну, — категорично заявив Канаріс. — Зважте, що Німеччина, попри сталінградську невдачу, досить міцна, щоб воювати і десять, і двадцять років. Ми розробляємо тепер таку зброю, яка ще нікому не снилася.

— Сепаратний мир із США й відмова від гасла беззастережної капітуляції. Я ладен чекати відповідь до березня.

Ерл відразу ж після розмови надіслав листа до Вашінгтона. Але відповіді не було. Надто сильна була злоба народів, і уряд Сполучених Штатів не наважився піти на мир з німецькими фашистами.

Поява Канарка в номері готелю в Анкарі була не випадкова. Зондування гітлерівської розвідки виражало намір фашистів зберегти для себе те, що вони захопили в Європі, і зробити ще одне зусилля, аби покінчити з Росією.

1

Вже наприкінці січня почалась відлига. Бруківками потекли каламутні струмки. Мокрі дерева запахли нагрітою деревиною і смолою. На балконах зарябіли смугасті перини й матраци — господині квапились провітрити їх після сльотавої і похмурої зими.

Від цвірінькання горобців і теплого вологого повітря, від нудотної слабості й пронизливого крику хлопчаків, які марширували вулицями, в Коссовські запаморочилась голова. Він забрів у сквер і сів на лаву в дрібних бісеринках бризок, Шеф-лікар госпіталю, де лежав Коссовські, порадив йому знайти спокійнішу й безпечнішу роботу. Але людина, яка зв'язала себе з розвідкою і контррозвідкою, могла розлучитися з роботою лише після смерті. Іншого виходу Коссовські не бачив.

За чотири місяці лікування він багато передумав, розставив усі події на місця, розробив систему пошуків загадкового Марта.

«З Мартом я ще розправлюсь», — подумав Коссовські, встаючи з лави і прямуючи до будинку міністерства авіації.

У себе в кабінеті він розпочав знайомитися з паперами. Пост спостереження «Норд» повідомляв: «На над-Дальньому бомбардувальнику НЕ-8 росіяни здійснюють польоти за маршрутом Москва — Шотландія — Фарерські острови — Ісландія — Канада — Вашінгтон і назад через Гренландію».

«З великою ефективністю росіяни застосовують основний фронтовий бомбардувальник НЕ-2», — писав пост «Ост-17».

«Формуються нові полки й дивізії, оснащені штурмовиками ІЛ-2 — «чорна смерть», — телеграфував командир танкового корпусу Гельмут Медер.

Коссовські відірвався од паперів, Задумався. Війна набувала зловісного для Німеччини характеру. Коссовські завжди тверезо дивився на речі, і простий аналіз навіть тієї інформації, що лежала перед ним, пророкував швидкий кінець.

Увагу привернув ще один документ. Він був віддрукований шифрувальником на двох сторінках. Почавши його читати, Коссовські відчув біль у Фому місці, де була рана.

«Росіяни продовжують працювати над винищувачами з реактивними двигунами. Один з них уже створено. Силова установка — рідинний ракетний двигун — розміщена в хвостовій частині фюзеляжу. Літак забезпечено радіоапаратурою та двома авіаційними гарматами…»

Коссовські встав. Паркет пронизливо заскрипів під його чобітьми. Він розчинив вікно. Поряд на фронтоні коливалося величезне полотнище з білим кругом і чорною свастикою. «Ні, не втримати нам тебе, Німеччино… — подумав Коссовські, зціпивши зуби, від чого рубець на обличчі зачервонів іще більше. — Та перш ніж упаде Німеччина, я повинен піймати Марта».

2

Коли Вайдеман і Піхт повернулися до Лехфельда, еони застали на аеродромі велике будівництво. За три кілометри від колишнього аеродрому, в лісі, військовополонені зробили нову злітну смугу й накрили її величезною маскувальною сіткою. Вночі туди було перевезено випробний літак з двигунами Франца з фірми «Юнкере». Зандлер був тепер задоволений. Двигуни працювали безвідмовно.

На ««Штурмфогелі» поставили броньовані плити, чотири двадцятиміліметрові гармати. В носі фюзеляжу змонтували радарний пристрій для виявлення ворожих літаків уночі і в погану погоду.

Розрахункова швидкість досягла небаченої цифри — 900 кілометрів за годину.

«Могутність розуму безмежна», — так, здається, стверджують марксисти, — думав Зандлер, димлячи сигаретою. — Люди просто не зрозуміли природи, щоб володарювати над нею. Я в якійсь мірі загнуздав нову галузь. Адже швидкість — це та сама влада».

Через вікно Зандлер удивлявся в далеку синяву неба. Там висіли легкі, прозорі хмари. «Розріджений простір, стратосфера — область нових швидкостей і майбутніх боїв. На висоті понад дванадцять тисяч метрів можна досягти феноменальної швидкості. — Пускаючи кільця диму, професор спостерігав, як вони розбивались об шибку. — Зі «Штурмфогелем» тепер ми виграємо бій».

Вайдеман зробив кілька польотів і готувався до останнього стрибка в стратосферу. Випробний літак стояв тепер у спеціальному ангарі в лісі. Довкола нього Зейц поставив есесівську охорону. Солдати пропускали до літака лише інженерів та техніків, які обслуговували «Штурмфогель», конструктора Зандлера й пілота-випробувача. Піхт, як і інші льотчики із загону повітряного забезпечення, до цієї стоянки не допускався.

Політ у стратосферу призначався на ранній ранок.

Відлига зігнала з лісу сніг, але там ще стояли калюжі. Трохи щулячись від прохолоди, до Піхта на звичайну стоянку підійшов Вайдеман.

— Якщо я вцілію і машину буде запущено в серію, війні кінець, — промовив він.

— Тільки ти поспішай, щоб росіяни, бува, не закінчили війну самі, — посміхнувся Піхт.

— Не лякай, — грубувато відповів Вайдеман.

Останнім часом Піхт помічав, що стосунки між ним і Вайдеманом стали натягнуті. Вайдеман, правда, акуратно одержував гроші, які начебто пересилав йому Хейнкель за деяку інформацію про «Штурмфогель», але, мабуть, його обтяжувало це двоїсте становище. Якось він сказав Піхту: «Мені не подобається ця затія, Паулю. Я почуваю себе злодюжкою, який заліз у кишеню до Мессершмітта. Нумо покінчимо із старим індиком Хейнкелем». Піхт мовчазно погодився. Вайдеман дедалі частіше слухав зведення з фронтів, читав газети й журнали й інколи казав: «Зараз від кожного німця фатерланд вимагає повної віддачі сил».

В авіаційному військовому журналі «Адлер» про нього надрукували велику статтю, де перерахували всі його заслуги перед рейхом. У Берліні сам фельдмаршал Мільх уручив йому Рицарський хрест з дубовим листям. Вайдеман надувся як індик.

— При моєму польоті стеж за турбінами, — не дивлячись на Піхта, процідив він.

— Звичайно, стежитиму.

Вайдеман потупцював, мабуть, хотів іще щось сказати, але махнув рукою і пішов до своєї стоянки.

Рівно о шостій із лісу долинув свист запущених двигунів. Минула хвилина, друга, третя. Двигуни гуркотіли, то набираючи, то зменшуючи оберти. Небо ясніло, хоча земля й ліс лишалися в темряві.

Піхт заліз у кабіну й підключився до рації.

— Я «Штурмфогель», до польоту готовий, — почув він Вайдеманів голос.

— Четвертий, вам зліт, — скомандував Зандлер Піхту.

Піхт увімкнув запалення. Могутньо й рівно затріщав мотор. Спалахнули аеродромні вогні. Посунувши вперед сектор газу, Піхт почав розбіг.

— Я «Штурмфогель», прошу зліт, — почув він.

Піхт схилив машину в глибокий віраж і побачив у темряві лісу два величезні вогняні хвости. «Штурмфогель» стрімко набирав швидкість і висоту. На якийсь час Пауль утратив літак з поля зору, але невдовзі побачив сріблясту цятку, що спалахнула в променях сонця. «Штурмфогель» мчав, як жук-світлячок. Вайдеман розігнав літак до максимальної швидкості.

— Двигуни працюють нормально, Альберте, — сказав Піхт.

— Дякую, Зараз уходжу в напівпетлю, — відгукнувся Вайдеман.

Через двадцять хвилин «Штурмфогель» почав знижуватися, полишаючи за собою спіральний шлейф конденсованої пари. Літак низько пройшов над старим аеродромом і зник у лісі. Піхт повернув літак до свого посадочного майданчика.

В льотну кімнату Вайдеман увійшов з посинілим обличчям.

— Дайте скоріше випити. Комбінезон примерз до хребта.

— Холодно було? — запитав Піхт.

— Диявольськи. На висоті страшенний мороз. Я думав, що одубію й не доберусь до землі…

Льотчики допомогли стягнути з Вайдемана хутряний комбінезон і чоботи.

— Майора Вайдемана просить професор Зандлер, — долинуло з репродуктора.

Вайдеман поспішив до виходу..

Польотів більше не передбачалось, і Піхт пішов у ліс. Сонце блідою плямою прозирало крізь мокре голе гілля. В повітрі висіла болісна напружена тиша. З чорних в'язів стікали каламутні краплі. Вдалині, автострадою, тяглася жирна стрічка вантажних машин. У кузовах похитувались матово-сірі шоломи солдатів. Машини йшли одна за одною. І солдатам не було кінця. І танкам з екіпажами в чорних комбінезонах. І бронетранспортерам, пофарбованим під колір пізньої весни.

Піхт ішов лісом, безцільно дивлячись на чужу, холодну землю. Під чобітьми просочувались брудні струмки. Під шинель забирався вологий вітер. Далеко-далеко, десь біля меж пам'яті, жевріла його власна, справжня весна.

Він пам'ятав її, повну світла, сонця, зелені, неба і жайворонків. Пам'ятав блискучі від довгої роботи лемеші плугів. Вони підіймали ріллю, лякаючи глянсових чорних шпаків. У балках шуміли річки, коливалися верби, і вечорами, коли холонув весняний день і тиша опускалась на села Підмосков'я, далеко линули жваві дівочі пісні.

Усе, що вмирало тією весною, давало життя новим квітам і барвам. Круговорот природи був такий же природний, як рахунок простого людського життя. Але для нього, розвідника Павла Мартинова, прожите не вимірювалось роками. Не швидкоплинність часу карбувала зморшки. Нерви, напруження в очікуванні небезпеки, в постійній, навіть уві сні, страшній роботі голови й серця вели інший лік прожитому.

Він притиснув лоба до моховитого стовбура в'яза. Дерево, налите вологою, слабо постогнувало. Де-не-де не розтав сніг. Він лежав брудними сірими шапками біля пеньків, біля куп опалого листя. Чорна гілка зачепила обличчя й зронила холодну краплю.

Піхт одірвався від в'яза й повільно пішов у темну глибину лісу, чистого, чепурного й холодного, як парк. Цей ліс не знав тих пісень, яких співав ліс його батьківщини; ця гола земля з листям, що гниє о компостах, несла в собі інші запахи. І вітер гув не тим гулом…

Москва знову далеко відсунулась од нього, і те, що він там усе ж був, здавалось неправдоподібним, хистким і примарним, як сон. Що робить зараз Володимир Миколайович Зяблов, його Директор? Звичайно, обдумує яку-небудь нову ребусну загадку, за когось турбується, когось намагається врятувати з біди. Адже таких, як Павло, в нього, мабуть, чимало. І кожен по-своєму близький йому, як доброму командирові дорогий солдат.

Що поробляє Семен Бичагін? Підучує німецькі діалекти чи стрибає з парашутом? Тренується на рації чи стріляє в ціль? Скоріше б він приїжджав сюди! Воювати удвох легше. Цікаво, що придумав Зяблов, аби влаштувати його на експериментальний аеродром Лехфельда? Звичайно, в Москві забезпечать його відповідними документами. Але яка перевірка чекає його в імперському управлінні безпеки!

Порядок цієї перевірки Піхт вивчив досконало. Розгалужені, як кінцівки спрута, установи мали свої власні методи дослідження життів і душ громадян рейху.

Кожен поступаючий на таємний завод вивчався в шести відділах — у кримінальній поліції, військовому управлінні, державній таємній поліції, розвідувальній службі за кордоном, в управлінні по виявленню світогляду ворогів і в управлінні з расових питань.

Крім того, нового працівника випробного аеродрому Лехфельда перевіряли відповідні служби абверу й контррозвідки люфтвафе…

Зейц уперто просувався по службі. Тепер, в умовах війни, коли на авіаційні заводи Аугсбурга, в тому числі і в майстерні Лехфельда, на заміну німецьких робітників, які пішли на фронт, поступало багато іноземців, його посада стала необхідна Мессершмітту.

Коли Піхт перетнув ліс і вийшов на узлісся, вже вечоріло.

Сонце не заходило, просто кругом почало темніти. Вдалині він побачив людину й пішов до неї.

— Добрий вечір, пане офіцере, — першим привітав його літній чоловік у єгерській куртці, потертих шкіряних штанях і гольфах.

— Здрастуйте, — відповів Піхт.

— Гуляєте? — підозріливо запитав чоловік.

— Як бачите… Я люблю ліс.

— О, всі люди повинні любити ліс, — менторськи промовив чоловік.

— Ви тут живете?

— Так. На фермі біля Лехфельда.

— Ви селянин?

— Що ви? — образився чоловік. — Я дорффюрер[20].

— Прошу вибачення, — промимрив Піхт і заспішив геть від цього благовидого «фюрера».

3

Відтоді як Пауль повернувся з фронту, Еріка проникливим жіночим чуттям збагнула, що він у чомусь змінився, почужів. Вона горнулась до нього всією душею, але інколи зустрічала холодне, навіть вороже до себе ставлення. Вона мучилась, страждала і врешті вирішила поговорити з ним серйозно. Пауль, думаючи про щось своє, зняв шинель і кашкета, машинально поцілував їй руку.

— Я бачу, ти знову не в настрої, Паулю? — холоднувато запитала Еріка. — Чи я стала байдужа тобі?

Пауль здивувався з її тону й заглянув їй в очі — вони швидко наповнилися слізьми. «Біляве гарне волосся, великі гарні сині очі, великі, неначе наклеєні, вії, примхливі губи — і все чуже», — подумав він, і раптом йому стало шкода дівчини: адже вона, по суті, добра, мила, вірна.

— Я не знаю, що зі мною діється, — щиро признався Піхт. — Утомився.

— Може, тато дасть тобі легшу роботу?

— Ні, Еріко, мене мучить зовсім інша втома. Ми починаємо втомлюватись од війни.

Еріка притулилась до нього щокою.

— Я бачу, Паулю, розумію…

— Нас кидають у пекло, вбивають, калічать, нам брешуть, на нас не зважають.

— Бідний мій Пауль! Я так кохаю тебе, я думаю лише про тебе, — промовила Еріка. — Фрау Шольц-Клінк, ця перша жінка рейху, писала мені, що зараз треба стати поруч з чоловіком — справжнім арійцем і народжувати більше дітей, майбутніх солдатів фатерланду. А я не хочу, щоб моїми дітьми розпоряджалися чужі люди, щоб їх мучили і вбивали на війні.

Піхт здивовано глянув на Еріку:

— Будь обережна, дитинко. Тебе можуть схопити чорти.

— Я хочу виїхати з Німеччини куди завгодно. Тільки якнайдалі од війни. До Швейцарії, Бразілії, Африки, — мені байдуже. Тільки врятувати тебе. Тільки врятувати наше щастя.

— Дурненька… — Піхт лагідно поплескав дівчину по щоці. — Від самого дня народження кожен мріє про такий острівець, але ніхто не знаходить його. Ми всі, як білки, влазимо одне колесо і крутимось там до самої смерті. А смерть уже в дорозі до нас.

— Невже росіяни переможуть?

— Росія виявилась сильнішою, ніж уявляв собі фюрер.

— Боже, ці азіати знищать країну, як Атілла. — Еріка взяла в долоні обличчя Піхта: —Мені страшно за тебе, Паулю. Я молитимуся богові.

— Якому богові? — усміхнувся Піхт. — У нинішній Німеччині нема навіть пристойного бога. Християнство ми назвали релігією іудеїв і в язичеських предків украли Вотана — бога вітру, бурі й війни, оголосивши це буйволоподібне чудовисько своїм богом…

— У мене є свій бог. Тут. — Еріка притиснула руки до грудей. — Це ти! Ти мій бог!

Піхт сумно усміхнувся й похитав головою.

— Ми народилися в нещасливий час, і всіх нас забрала собі війна, — сказав Піхт, устаючи з дивана.

Була вже за чверть дев'ята вечора. За всі роки, проведені в Німеччині, в нього, як у кожного німця, виробилася повага до порядку. На фронті, на заводах, на аеродромі, в найнесподіваніших умовах німці суворо дотримувалися раз і назавжди заведеного порядку. Вони вчасно снідали, обідали й вечеряли, лягали спати, вставали на роботу.

Рівно за чверть до дев'ятої у пивну «Фсліна» приходив механік Карл Гехорсман і замовляв вечірній кухоль. Піхт хотів зустрітися з ним.

— Я піду з тобою, — рішуче мовила Еріка.

Повагавшись, Піхт погодився.

Вони побачили Гехорсмана страшенно п'яним. Старий механік сидів у кутку за столиком і тупо дивився на напівпорожню пляшку дешевого угорського рому. По його щоках котилися сльози. Він не витирав їх, вони збиралися в щетині на підборідді й крапали на зім'ятий френч.

Піхт і Еріка мовчки сіли поруч… Підбіг кельнер.

— Пляшку «Гюблю», — замовив Піхт.

Гехорсман підняв очі й довго, не впізнаючи, дивився на Піхта:

— Пауль?

— Що трапилося, Карле?

Гехорсман з внутрішньої кишені вийняв білий стандартний конверт із зображенням орла, що широко розплатав крила:

— Він поліг за честь Німеччини та її фюрера… Останній!

Кулак Гехорсмана впав на стіл, від чого пляшка й чарки стрибнули і задзвеніли. Карл поліз у кишеню куртки, дістав пачку фотографій і розсипав по столу:

— Один під Смоленськом, двоє біля Пскова, четвертий в Одесі… Від'їжджаючи, вони казали мені: «Старий, ми переможемо! Переможемо навіть тоді, коли закінчиться ця кампанія й почнеться інша. Доки на землі житиме хоч один німець, який уміє стріляти, він буде воювати». Тепер він… останній… Не в бою. Просто росіяни вибили їх з окопів у відкритий степ, і він замерз.

Піхт скоса глянув на Еріку. В її очах блищали сльозинки, їй було жаль старого Гехорсмана.

— Я бачу їхні трупи. Вони валяються в заметах у найпотворніших позах.

— Тихіше, тихіше, — спробував угамувати його Піхт, але Гехорсман відштовхнув ліктем його руку.

— До біса! Я не можу зараз тихо говорити. Мої дурні хлопчаки кричали: «Ми, молоді, ображені на вас, старих. Ви програли одну війну й кинули Німеччину на поталу. Ми, молоде, енергійне покоління, яке йде за фюрером, плюємо на вашу боязкість! Ми поставимо світ на коліна!» — Гехорсман круто повернувся до Еріки і, здавалось, тепер говорив лише до неї: — Вони марширували із заступами на плечах, коли потрапили на трудовий фронт. «До біса білоручок! Праця оздоровить націю!» Ач як? «Нація солдатів» привчила своїх співгромадян до праці. До якої? Двоє моїх хлопців будували. Але що? Автостради. Ними пішли танки й машини. Двоє інших будували заводи. На них робили літаки, які сипали бомби на чужі міста. Один варив сталь для «фердинандів»… Вони будували, щоб сіяти смерть по землі.

Гехорсман упустив руду голову на стіл і затрясся від ридань.

Відвідувачі, побоюючись неприємностей, одійшли зі своїми пляшками й кухлями далі від столика, де сиділи Гехорсман, Піхт й Еріка.

— Що ж ми, німці, зробили з собою? — застогнав Гехорсман. — Дурні! За яким правом ми пішли туди і намагаємось відібрати в росіян їхню землю? Таж вони не йшли до нас, вони займалися своїми справами і нічого не просили в нас!

Піхт сильно стиснув лікоть Гехорсмана — й тихо, але значуще промовив:

— Карле, якщо ти не замовкнеш зараз же, тебе, й мене, й Еріку запроторять у концтабір або повісять на шибениці, ми перетворимося в ніщо, так нічого й не встигнувши зробити для Німеччини.

Гехорсман довго, не кліпаючи, дивився на Піхта і, щось зрозумівши, промовив тихо:

— З усіх німців я найбільше вірю тобі, Паулю…

— Ти необережний, — шепнула Еріка Піхту.

Піхт і сам уже подумав, що сказав зайве…. Провівши Еріку додому, він поїхав до себе, знову й знову думаючи про «Штурмфогель». Павло погоджувався із Зябловим у тому, що тепер треба зчинити гамір на всю Німеччину, тобто підірвати «Штурмфогель», а для цього йому потрібен був Гехорсман.

Найзручніше зробити це під час нічного бомбардування.

Але тоді буде відсутнє головне, заради чого задумувалась операція.

Адже треба зробити так, аби всі відчули, що літак підірвано навмисне.

Потрібна неприхована диверсія!

Значить, підірвати чи спалити його треба серед білого дня. Тоді його, Павла, чекає видима смерть. А чим може допомогти Гехорсман? Не полізе ж він сам у зашморг. Добре б підняти «Штурмфогель» у небо. Винищувач за кілька хвилин набирав дванадцять тисяч метрів висоти і там мчав зі швидкістю 850 кілометрів за годину, тож ніякі поршневі «месершміти» і «фокери» там його не доженуть. Але він не долетить ні до лінії фронту, ні до партизанського загону. Лишається ризикувати. Ризикувати йому, Павлові.

4

Минуло півтора місяця після сталінградської катастрофи. Вона приголомшила не лише вермахт, що утрати найбоєздатніші, кадрові дивізії довоєнного призову, л її багатьох німців, які досі вірили в непереможність німецької армії. Вони замислились над майбутнім. Зневіра відразу ж позначилася на працездатності механіків, техніків, інженерів аеродрому в Лехфельді. Відчуваючи це, Зейц вирішив скликати мітинг.

На крило одного з літаків накинули червону тканину. Службовці, робітники, льотчики вишикувались на бетонні. Зейц швидко збіг по драбинці й оглянув різноманітний натовп. Зейц був у чорній парадній формі, перетягнутій блискучою портупеєю, в білосніжних рукавичках. На рукаві червоніла нацистська пов'язка.

— Я пишаюся тим, — почав він гучним, вібруючим голосом, — що кажу це німцям, людям тієї ж крові, яка тече в моїх жилах. Сини фатерланду б'ються на Східному фронті, у Франції, Греції, Африці, Сіцілії. Для них ми куємо нову зброю — зброю відплати, смерті й руйнування. Перемога чи більшовизм? Ці два шляхи постали сьогодні перед нами. Ми добре пам'ятаємо дев'ятнадцятий рік, коли були обеззброєні й позбавлені захисту від свавілля переможців. Перемогу ми завоюємо лише згуртуванням нації, об'єднанням її під націонал-соціалістичним стягом. Націонал-соціалізм і Німеччина — одне й те саме. Той, хто не вірить у фюрера, — зрадник. Ми будемо битися не на життя, а на смерть, щоб урятувати Німеччину від слов'янської навали… — Зейц оглянув натовп. — Огонь ненависті ми відчуваємо під попелом Європи. Французи й серби, поляки й англійці, словаки й чехи тільки й чекають нагоди, щоб умертвити німецьку націю. Але ми врятуємо себе, свою історію, свій народ, своїх нащадків. Об'єднаймо наші зусилля в роботі над новою таємною зброєю, над нашим «Штурмфогелем». Хайль Гітлер!

Потім на крило піднявся льотчик з перебитим носом — Новотни[21].

— Ми не віддамо Німеччини Іванам! — прогавкав він і викинув уперед короткопалу руку. — Хайль Гітлер!

— Хайль! — ще голосніше гаркнув натовп.

Після появи «москіто» англійці спробували двічі бомбувати Лехфельд, але їхні важкі «ланкастери» були відігнані винищувачами повітряного забезпечення. Проте кілька бомб упало на колишній аеродром, і злітний майданчик довелось відсунути ще глибше в ліс.

«Але й тут ти не врятуєшся, «Штурмфогелю», — подумав Піхт, ідучи з мітингу.

Піхт сів у свій «фольксваген» і повільно поїхав у Лехфельд. Потужний мотор гув рівно, майже безшумно. Обабіч дороги текли струмки. З тонким свистом шумів вітер біля бічного скла. Відчуття швидкості завжди заспокоювало Піхта. В ці хвилини його мозок працював ясніше й чіткіше.

Піхт аналізував свої стосунки з тими, з ким протягом багатьох років зустрічався.

Вайдеман швидко відходив од нього. Мабуть, після випадку з Юттою він став його в чомусь підозрівати. Отже, сам Піхт десь припустився помилки, можливо, був відвертішим, ніж належало.

Зейц його уникав. Не міг простити йому Еріки. Та й Іспанія не давала Зейцу спокою. Коли б воля Зейца, він би й оком не моргнув, щоб спекатися свідка, який жив поруч і постійно нагадував про хисткість його становища.

Коссовські все прискіпливіше приглядався й, безсумнівно, нишпорив у його справах, наводив довідки, вперто йшов по сліду. Піхт міг би пустити йому кулю в лоба — такий контррозвідник не менш небезпечний, ніж навіть «Штурмфогель».

Але Коссовські завжди з'являвсь у той час, коли що-небудь уже мало трапитися, як трапилося, наприклад, у ніч загибелі Ютти.

Згадав Піхт товаришів по боротьбі: Віктор загинув у Франції, Регенбах — Перро — в Берліні, Ютта — в Лехфельді, Еріх… Де Еріх? Очевидно, він пішов через німецько-швейцарський кордон, по найбезпечнішій дорозі, якою щоранку проходять домогосподарки: у Швейцарії дешевша кава. Ні на кого спертися. Лише Гехорсман.

Тепер він готовий до боротьби. Після зустрічі в кафе Піхт бачився з ним сам на сам. Старий механік обіцяв допомогти, якщо Піхт покличе його.

5

Циклон, що вдерся в Європу з арктичних областей, геть зіпсував погоду. Дощі розквасили польові аеродроми, дороги й стежки, по котрих просочувались війська. В нічному небі не гули літаки, не блукали прожектори. Настала тимчасова тиша. Лише одного разу пост протиповітряної оборони засік літак, що пролетів дуже високо. Радари довго вели його, але потім загубили.

… Перше, що відчув Семен Бичагін, був удар — тугий потік кинув його вбік, під стабілізатор. У темряві він устиг помітити два червоні язики від моторів і тінь від літака.

«Чотирнадцять, п'ятнадцять… двадцять… Пора!»

Семен смикнув кільце, розкрився ранець, зашелестів купол і рвонув його вгору.

Зорі зникли. Семен відчув на обличчі краплі. Потрапив. у хмари. Йому здавалося, що він висить і нікуди не рухається. Зручніше вмостившися на лямці, він подивився вниз. Суцільна мла огортала його з усіх боків. «Чи не помилився штурман?» — подумав занепокоєно Семен, згадавши маленького веснянкуватого штурмана, який шморгав носом — хворів на грип.

Раптом він почув рівний, глухуватий гул. Це шумів унизу ліс. «Що ж, для початку непогано…»

Шум лісу чувся чимраз голосніше. Бичагін підігнув ноги, руки поклав на прив'язні ремені. Десь удалині блимнув вогник. Гілля боляче шмагонуло по обличчю. Упавши на землю, Семен швидко підтягнув стропи. «Добре, що не завис на дереві». Саперною лопаткою він почав копати під стовбуром яму. Поки копав, геть змок. Опустив руку в яму — глибоко, не менше метра. В парашут склав рукавички, шолом, лопатку, комбінезон, загорнув у брезентовий чохол і все це закопав. Утоптавши землю, він натягав торішнього листя і розкидав його навколо. На мить посвітив ліхтариком — здається, слідів не лишилося.

З другого ранця Бичагін вийняв шинелю, гроші, кепі й палицю. «Якщо штурман не. помилився, треба йти на північ».

Дістав компас. Фосфоруюча стрілка показала напрямок.

«Ну, а тепер я хотів би познайомитися з паном оберштурмфюрером Зейцем», — подумав він і рушив у дорогу.

Кілька разів він натрапляв на поодинокі хутори в лісі. Собаки зчиняли шалений гавкіт, тоді доводилося робити гак. Нарешті, вже перед світанком, Бичагін вийшов на автостраду, йти стало легше. Ні попутних, ні зустрічних машин не траплялось. Німці бавили час у приємних сновидіннях. З досвітніх сутінок випливли кладовищенські хрести з сірого піщаника і могили мертвих пілотів з увіткнутими в землю гвинтами літаків. «Ось і Лехфельд», — здогадався Бичагін.

Містечко було знайоме йому з численних фотографій, якими у свій час забезпечив Центр Еріх Хайдте.

Він упізнавав кірхи, замок Блоків, пивні, дорогу, що вела до авіамістечка.

О сьомій ранку Бичагін зупинився перед особняком Зейца, оглянув себе, ретельно витер з черевиків налиплу глину й подзвонив.

Зейц голився. Здивовано оглянув він незнайомця й відступив у глиб кімнати.

— Вибачте за раннє вторгнення, оберштурмфюрере, — нахабнувато мовив Бичагін, кидаючи в куток ранець. — Лейтенант Курт Хопфіц.

— Слухаю вас.

Бичагін з кишені френча дістав пакет і передав Зейцу. На пакеті було зображено особистий гриф штандартенфюрера Клейна, безпосереднього начальника Зейца, й штамп: «Таємно. Державної ваги».

Зейц завжди побоювався, читаючи ці слова. «Таємно» для нього означало те, що він удостоювався особливої честі знати, чого не знають мільйони співгромадян. «Державної» — значить, він прилучався до інтересів держави, і все, що він робив, узгоджувалося з політикою рейху. «Ваги» — значить, усе, що в документі викладалося, мало характер вищої доцільності, що виправдовувала будь-які засоби.

Він обережно розірвав пакет і вийняв бланк штандартенфюрера:

4-е управління Головного імперського управління безпеки.

Оберштурмфюрерові СС Вальтерові Зейцу

Аугсбург — Лехфельд.

Подавець цього, Курт Йозеф Хопфіц, наділений особливою довірою в ліквідації агента іноземної розвідки, на прізвисько Март. Наказую влаштувати вказану особу інженером на об'єкт «А» й надати всебічну підтримку.

Тут же в пакеті був диплом про закінчення вищої Інженерної школи в Любеку й офіцерська книжка інженер-лейтенанта люфтвафе Курта Хопфіца з зазначенням частин, де служив він, починаючи з 1940 року, — Штутгарт, 8-й авіакорпус, Кріт, Ростов…

— Ви справді там служили? — запитав Зейц.

— Думаю, що довідок наводити вам не доведеться, оберштурмфюрере, — Хопфіц скинув шинель і без запрошення розвалився на дивані, даючи цим зрозуміти, що йому, по суті, на Зейца наплювати.

«Дивно, чому пан штандартенфюрер не повідомив мене телеграмою», — подумав Зейц, але Хопфіц сам відповів за нього.

— Дивуєтеся, чому пан Клейн не повідомив вас раніше про мій приїзд?

— По правді, так, — відповів Зейц.

— Після справи Регенбаха нам дано розпорядження якомога обмежувати бюрократичну переписку. З неї агенти діставали цікаві відомості. До речі, цього листа до вас віддруковано є одному примірнику. Бережіть його, як зіницю ока, й нікому не показуйте, інакше ми обидва полетимо до прадідів.

— Я ж повинен якось пояснити Мессершмітту й Зандлеру.

— Облиште, оберштурмфюрере! Кого рекомендує гестапо, того приймають без найменшої затримки. Зваріть мені каву!

«Все ж мені треба зв'язатися з Клейном», — вирішив Зейц, вмикаючи в мережу кавовий млинок.

З ранця Хопфіц витяг пляшку французького коньяку «Наполеон», недбало зірвав золотаву фігурку імператора з корка й наповнив чарки.

— Від того, наскільки ми спрацюємося з вами, Зейц, залежатиме доля цього самого Марта. А вам чин гауптштурмфюрера й Залізний хрест не завадять, хоч — між нами — рицарів рейху орденами не так-то вже часто балують. — Хопфіц пригубив і пильно подивився на Зейца. — Ви згодні зі мною?

Зейц усміхнувся.

— Тож-то. Тепер розкажіть про свої підозри. З вашими доповідями я знайомився, але хотілось би з перших уст і без граматичних помилок…

6

Уперше після довгої похмурої негоди наступили погожі весняні дні. Швидко висихав аеродром, тільки над лісом ранками стелилися вологі тумани, Служба аеродромного забезпечення навела порядок, і від того довкола стало ширше; просторіше. Неподалік од офіцерської казарми було влаштовано тренажер для пілотів, які готувалися літати на «Штурмфогелі». З літака, що зазнав аварії, відрізали кабіну, встановили дрібнокаліберний кулемет, а внизу на котки напнули полотно із зображенням земного ландшафту. Котки крутилися з допомогою електромотора, з'єднаного із сектором подачі палива в кабіну. Льотчик посував ручку вперед, полотно бігло швидше — створювалося враження швидкості польоту. Кабіна переміщалась на шарнірах угору і вниз, нахилялась праворуч і ліворуч від руху педалей та ручки керування. Пілот міг «пікірувати», «стріляти», «заходити в бойову атаку».

Провадив заняття Вайдеман. Цього ранку на шикуванні льотного складу він оголосив:

— Сьогодні я розповідатиму банальні речі. Ви самі бойові льотчики й не раз стиналися в бою з ворогом. Але мені доведеться говорити про якості бойового льотчика-винищувача, який скоро полетить на «Штурмфогелі». Чи слід розповідати вам про те, що кожен із нас повинен певною мірою бути хоробрим, витривалим, знати свою машину?..

Вайдеман поважно пройшов уздовж шеренги й зупинився перед Піхтом:

— Але такі вимоги ставлять до кожного, хто обрав небо полем бою. А льотчик-винищувач у кабіні сам — йому ніхто нічого не підкаже. Він підтримує зв'язок з веденим чи ведучим, стежить, що діється навколо, шукає ворога й не втрачає його з поля зору доти, поки займе вигідне становище для атаки і розстріляє. Одночасно він контролює показання приладів, роботу двигунів, гвинта. І все сам! Швидкість реакції — ось чим повинен володіти справжній ас…

Вайдеман витримав довгу паузу:

— Але льотчик «Штурмфогеля» повинен робити все це вдвічі швидше. Хоч би який був напружений і короткий повітряний бій, на «Штурмфогелі» він скорочується наполовину, тому що ця машина має феноменальну швидкість. Тільки-но помітиш цятку літака вдалині, за дві-три секунди будеш поряд з ним. Найменша помилка — і стрілою промчиш мимо. На маневр для нової атаки потрібен буде час, ворог або втече, або прониже тебе чергою.

Потім пілоти сідали в кабіну тренажера й звикали до системи керування, переживаючи політ на чудо-машині.

Піхт сидів у кабіні «Штурмфогеля», коли побачив Зандлера та якогось новачка, які підходили до нього. Обидва високі, вони здалеку були навіть схожі один на одного.

Професор Зандлер підійшов до Вайдемана:

— Альберте, познайомтесь, новий інженер вашої машини.

Вайдеман стрімко обернувся і знизу вгору подивився на Хопфіца:

— Хто вас рекомендував, лейтенанте?

— Мені здається, що пан Віллі Мессершмітт поважає фронтовиків і залюбки надав мені якнайширше поле діяльності, — холоднувато промовив Хопфіц, щоб надалі спекатися наївних запитань.

Вайдеман, очевидно, це зрозумів і швидко змінив тон;

— О, я сам фронтовик і поважаю хлопців, які понюхали пороху. Правда, Паулю?

Він обернувся до кабіни «Штурмфогеля», шукаючи в особі Піхта спільника.

— Що правда, то правда. — Піхт зістрибнув із тренажера і теж назвав себе Хопфіцу.

Судячи з вимови, Хопфіц був з півночі або з Берліна.

— З цієї нагоди сьогодні можна випити, га? — засміявся Піхт, потискуючи руку новому інженерові.

— Прошу вас до себе, панове, — промовив Хопфіц.

— Вам, мабуть, дали кімнату в гуртожитку?

— Так, сімнадцятий номер.

— Тоді не підходить. Ми зберемося з дозволу пана Зандлера… — Піхт обернувся до професора.

— Ясна річ, прошу, — сказав Зандлер.

Мабуть, йому теж хотілося ближче познайомитися з інженером, так несподівано рекомендованим Мессершміттом, хоч скупий Віллі не дуже-то витрачався на нові посади.

Зандлер з Хопфіцем пішли до ангара, де стояв дослідний «Штурмфогель», а Вайдеман провадив заняття далі.

— «Штурмфогель» — це літак-перехоплювач, — сказав він. — Винищувач стрімко набирає висоту, володіє великою вогневою потужністю. Генерал Ріхтгофен, гросмейстер вертикального маневру, міг би належно оцінити цей літак.

— Я чув, що росіяни теж починають застосовувати «повітряну етажерку», — промовив пілот Новотни.

— Так, вони йдуть попарно на різних висотах, і одного разу — Піхт це добре пам'ятає, — ми попали в таку карусель, що я насилу ноги виніс, а Піхт замалим не подався на той світ. Але «Штурмфогелю» не страшна «етажерка».

— Швидше б його запустити в серію! — Новотни стиснув худі, бліді кулаки.

Льотчики знали, що Новотни відзначився в бою над Гамбургом. Він піднявся на чолі тридцяти винищувачів назустріч англійській армаді із шестисот чотиримоторних «ланкастерів», яких прикривали сотні «харікейнів» та «спітфайрїв». Тисячі гармат і кулеметів створили таку завісу, що, здавалось, прострілювався кожний метр неба.

— А Новотни, проте, пробився до бомбардувальників і особисто в цьому бою збив чотири літаки. Коли він повернувся на землю, техніки нарахували на його «месершміті» сорок пробоїн.

Підстрижений під бокс, нервовий, вузькогрудий капітан з перебитим носом мало був схожий на повітряного аса, та в літаку, очевидно, в ньому прокидалася друга натура. Над аеродромом він показував справжні чудеса. Перевертаючись на крило, він, наприклад, падав майже до самої землі, тоді різко додавав газу, йшов свічкою вгору.

Не раз Вайдеман зчіплювався з Новотни в учбових боях.

Відчайдушний каскад фігур, лобові атаки, коли винищувачі, здавалось, неодмінно мали зіткнутися, викликали захват у всіх льотчиків. Та якось Зандлер, побачивши такий бій, заборонив обом польоти — він не на жарт злякався за життя свого шеф-пілота.

Весь цей час Зандлер гарячково працював.

«Дитячі хвороби» випробного винищувача не припинялися. Зандлер із завзяттям одержимого вносив нові й нові зміни. Недостаючі деталі виточували в токарних цехах, кували в ковальських, збирали в механічних. Мессершмітт, як завжди, квапив.

7

Еріка вміла приймати гостей. Вітальня швидко сповнювалась веселим гомоном, метушнею, дзвоном посуду. Уроки домоведення, колись засвоєні нею в місцевому відділенні об'єднання націонал-соціалістичних жінок, щонайкраще знадобилися для теперішнього часу, коли з'явилося багато одружених «холостяків», військових, одірваних від своїх родин. Вона щиро раділа, коли до її особняка під'їжджали машини на чолі з «фольксвагеном» Пауля Піхта, і стомливе чекання перетворювалося на безладне, химерне свято.

Професор Зандлер звичайно підіймався до себе в кабінет і не заважав молоді. Але цього разу він уважав візит Курта Хопфіца діловим і залишився з гостями. Розповідаючи новачку про «Штурмфогель» і показуючи йому літак, він задоволено відзначав велику цікавість до машини і кмітливість нового інженера. Хопфіц, скинувши френча, тут же став порпатися в двигунах, висловлювати свою думку про літак. Професор зрозумів, що придбав тямущого помічника.

Тепер же, за столом, Зандлер з радістю помітив ще одну особливість інженера, що імпонувала йому, — той був стриманий у питві, на відміну од Піхта й Вайдемана. Реактивна авіація, очевидно, була давнім захопленням новачка, і він з цікавістю розпитував професора про роботи в цій галузі в Хейнкеля, на фірмах «Арадо» та «Юнкере». На жаль, про них професор знав лише з довоєнних статей у технічних журналах, пізніше все це було засекречено, й кожному ентузіастові довелося варитись у власному соку.

А в цей час Зейц дзвонив по прямому телефону штандартенфюрерові Клейну. Він хотів особисто пересвідчитися в надійності документів Хопфіца. На той випадок, коли Клейн висловить незадоволення його дзвінком, Зейц придумав відповідь, що виправдувала його, він скаже, що хотів просто доповісти про те, що людину гестапо влаштовано і Зейц приділяє їй увагу. Однак телефон у Берліні мовчав. Зейц подзвонив через годину, потім через півгодини. В трубці, як і раніше, лунали довгі гудки. Тоді Зейц переключився на телефон оберштурмбанфюрера Вагнера — заступника Клейна.

— Чому не відповідає штандартенфюрер Клейн? — загарчав у трубку Вагнер. — І не відповість, чорти б вас побрали. Учора під час бомбардування його машину обстріляв якийсь мерзотник і зробив з Клейна решето. Зараз провадимо слідство.

— Пане оберштурмбанфюрере, — видавив з себе Зейц, — кілька днів тому до мене був направлений паном Клейном якийсь Курт Хопфіц…

— То й що? — обірвав його Вагнер.

— Тож я хотів доповісти, що його влаштовано на роботу і зі свого боку…

— Ви розумник, Зейц! І надалі виконуйте накази так само старанно. — В голосі Вагнера Зейц уловив злу іронію.

— Але чомусь пан Клейн прислав лише пакет із штампом особистого штандарту, але не повідомив мене телеграмою про приїзд Хопфіца.

— Та чи ви сповна розуму! — загорлав Вагнер. — Сидите там, як курочки, а тут не припиняються бомбардування!..

За кілька секунд Вагнер заспокоївся:

— Кого, ви кажете, направив пан Клейн?

— Курта Хопфіца… Інженер-лейтенанта, із завданням ліквідувати російського агента Марта.

— Курт Хопфіц… — Вагнер, мабуть, записав це ім'я 1 промовив: — Добре, я дізнаюсь про нього і повідомлю вас! Хайль!

Зейц поклав трубку і втупився в чорну пластмасову коробку апарата. «Дивна смерть… Дуже дивна смерть у пана Клейна, — подумав він. — Звичайно, за паном штандартенфюрером давно чорти плачуть, та чи не пов'язана його загибель з появою цього самого Хопфіца?»

Зейц подивився на освітлені вікна вітальні Зандлера. «Хіба піти? Придивитися до Хопфіца?»

Опівночі професор піднявся до себе. Вайдеман, напившися, заснув. Еріка пішла готувати спальню. Хопфіц і Піхт вийшли покурити й нарешті залишились удвох.

— Вам привіт від дядечка Ернста, — нахилившись до Піхта, сказав Хопфіц.

— Хіба ще живий старий стерв'ятник? — запитав Піхт і стиснув руку Семена. — Як ти потрапив сюди?

— Закинутий з рекомендованим листом-наказом до Зейца від штандартенфюрера Клейна. В Берліні діє група забезпечення.

— Що повинна зробити група?

— Вбити Клейна. Вірніше, виконати вирок мінського суду.

— Про цей вирок міг знати Клейн? — запитав Павло.

— Повинен. У нашій пресі повідомлялось про звірства його зондеркоманди в Білорусії.

— Це добре. Та коли прибрати Клейна не пощастить, ти приречений.

— Директор послав мене як конструктора. — Знаєш, є загадки, над якими б'ються всі «реактивники». Цікаво, як з ними впоралися німці на «Штурмфогелі». А тобі я привіз міну особливої дії й мініатюрну рацію. По ній треба повідомити день і годину фейєрверку.

— День і годину… — повторив у роздумі Піхт і, щось вирішивши, випростався. — Все ясно. Про день і годину тебе повідомлю, Зейца беру на себе. Механік Гехорсман ладен допомогти нам. Працюй з ним. Він чесна людина.

Несподівано завила сирена. «Повітряна тривога! — ввірвався в динамік голос диктора. — Повітряна тривога районам Мюнхена, Аугсбурга, Лехфельда, Дахау…»

Піхт розштовхав Вайдемана, й обидва помчали на машинах до аеродрому.

Техніки чергових літаків уже запускали мотори. На обрії палахкотіла заграва. Різкі промені прожекторів металися по небу. Долинув уривчастий гавкіт автоматичних гармат «ерліконів», і серед зірок то тут, то там спалахували й гасли кульки вибухів.

Набираючи швидкість, винищувачі один за одним ішли в небо. Піхт прикривав Вайдемана. Він стежив за його літаком по червоних вихлопах мотора.

— «Фальке-один», «Фальке-один»! — викликав Вайдемана пост наведення.

— Слухає «Фальке-один».

— До району Аугсбурга курсом триста десять на висоті дванадцять тисяч метрів прямує велика група «летючих фортець Б-17».

— Зрозуміло, — відгукнувся Вайдеман і став набирати висоту…

— Група «А», — за хвилину ввімкнувся він в ефір, — слухай мою команду: йдемо попарно до висоти дванадцять. Перша ланка атакує зверху, друга — знизу. Новотни, Піхт і Вендель діють самостійно за ситуацією.

Піхт намагався в чорноті неба відшукати «летючі фортеці», але не побачив їх і вирішив поки що триматися Вайдемана.

Раптом унизу ліворуч замиготіли траси. Їх було так багато, що вони скидалися на рій світлячків. Вайдеман, мабуть, теж помітив траси і різко завалив машину у віраж. «Ось вони, фортеці», — подумав Піхт, мружачись від сліпучих трас, які мчали назустріч. Стрільці американських літаків били навмання, намагаючись одігнати німецьких винищувачів. Вайдеман пірнув нижче. Якийсь прожектор дістав довге черево «фортеці». Зелена колюча траса вп'ялась у літак. За мотором закурів димок, і раптом яскравий спалах на мить осліпив Піхта. Спалахнули бензинові баки «фортеці».

Бомбовози, очевидно, перешиковувалися. Піхт і Вайдеман метались по небу, сподіваючись відшукати серед вогню їхніх гармат лазівку, але поспіль зустрічали щільну завісу. Десь збоку закуріла ще одна «фортеця». Потім ще одна. Американці почали скидати бомби й розвертатися.

Так, неначе приклеївшись до літака Вайдемана, Піхт пролітав увесь бій. Пальне кінчалося.

— «Фальке-один», іду на заправку, — передав він.

— Еге, «Фальке-чотири», ідемо додому, — відгукнувся Вайдеман і, ковзнувши на крило, став провалюватися вниз…

Піхт закермував на стоянку й побіг до Вайдемана. Той повільно йшов назустріч, тримаючись руками за голову.

— Тебе поранено? — запитав Піхт.

— Та ні, мабуть, я хильнув зайве, — відповів Вайдеман. — Голова болить страшенно.

Піхт засміявся.

— А ти здорово зсадив «фортецю», Альберте, — полестив він. — Адже я вирішив прикривати тебе і все бачив…

— Е, дідько з нею, з «фортецею», — махнув рукою Вайдеман.

Розділ чотирнадцятий

ШЕПІТ МЕРТВИХ

По-провінційному тихий, охайний Берн у лютому 1943 року став схожий на осиний вулик. Шпигуни й дипломати всіх мастей і відтінків збирались групками, розбивались, скупчувалися знову. Безупинні зондування, напівнатяки, напівофіційні зустрічі…

«В ім'я війни на Сході» гітлерівці мали намір укласти сепаратний мир з Англією й особливо з Америкою.

Сюди ж у цей час приїхав один із найлиховісніших діячів таємної дипломатії рейху князь Макс Гогенлое (агентурна кличка в картотеці СС — «Паульс»), його прийняли Аллен Даллес, який назвався містером Баллом, та посол Гаррісон.

Даллес з традиційною американською відвертістю заявив, що «поважає історичне значення Адольфа Гітлера та його справу». Але Гітлер поспішив і переграв, ударив надто рано і не там, де слід, а тепер «важко собі уявити, щоб збуджена громадська думка англосаксів погодилась на Гітлера як на незаперечного хазяїна Великої Німеччини».

«У пана Паульса, — пишеться в стенографічному звіті, — склалося враження, що американці, в даному випадку і містер Балл, знати не хочуть про більшовизм чи панславізм у Центральній Європі і, на противагу англійцям, ні в якому разі не хочуть бачити росіян у Дарданеллах і в нафтових областях Румунії чи Малої Азії. Тут знову стверджується, що Англія в ім'я збереження вільної від росіян Західної Європи і Середземномор'я ладна піти на розчленування Північної та Центральної Європи і на розмежування сфер впливу з росіянами в цьому районі…»

Та поки шпигуни й дипломати промацували позиції ворогуючих держав, Гітлер у «вовчому лігві» задумав узяти реванш за поразку під Сталінградом. Він наказав провести тотальну мобілізацію й почати наступ на Орловсько-Курській дузі.

Танкові заводи почали випускати машини найновішої конструкції — «тигр» і «пантера». В ескадри люфтвафе надійшли удосконалені винищувачі Ме-109 і «Фокке-Вульф-190». Фірма «Хеншель» розробила проект літака — винищувача танків — «Хеншель-129», поставивши на них мотори французького виробництва.

Перед початком гігантської битви на «Вогненній дузі» над Кубанню й Таманським півостровом спалахнула ще одна повітряна битва. В ній брало участь 1 200 німецьких літаків, у тому числі ескадри «Удет», «Мельдерс», «Зелене серце».

1

Очоливши відділ у «Форшунгсамті» міністерства авіації, Зігфрід Коссовські помітно відчув важкість цієї роботи. У відділ надходило багато інформації. Її треба було систематизувати, переперевіряти, аналізувати й складати чіткі зведення для командування люфтвафе.

Коссовські з усією своєю пунктуальністю й сумлінністю вивчав матеріали про нові види озброєння у ворога, і ці заняття полишали мало ілюзій для впевненості в перевазі німецької технічної думки.

Він склав картотеку нових досліджень воюючих країн. Ця картотека зростала в міру надходження відомостей од агентів та повідомлень преси. Переглядаючи одержані документи, Коссовські переконався в тому, що і в Англії з Америкою стало відомо про реактивну авіацію Німеччини.

Фірма «Пауер Джетс» побудувала турбореактивний двигун ще до війни і за вказівкою міністерства авіації гарячково проектувала літак нової конструкції. Перший літак, який дістав назву «Глостер-40»[22], підняв у повітря льотчик Сейєр у травні 1941 року. В жовтні двигун та креслення цього літака англійці передали янкі, і вони збудували літак «Белл-Айркомет». «Глостер-40» досяг швидкості 480 кілометрів за годину. Для літака перехоплювача це був досить скромний показник. Тому англійці розробили другу модель з двома двигунами. Новий літак «Глостер-Метеор» тепер був побудований і випробуваний, про що повідомляв Коссовські один із агентів абверу в Британії.

Не виключалась також можливість, що «летючі фортеці» мали намір розбомбити випробний аеродром, перервати німецькі роботи над «Штурмфогелем».

Коссовські знав, що Мессершмітт працює над іншим літаком — безхвостим винищувачем Ме-163 — «Швальбе» з рідинним реактивним двигуном. Але цей літак ще не досяг стадії новонародженого, і ніщо не примушувало турбуватися за його долю.

З подивом і гіркотою дізнався Коссовські й про те, що давній друг Німеччини Чарлз Ліндберг різко змінив своє ставлення до нацизму. Сам Коссовські кілька разів супроводжував цього високого голубоокого й надзвичайно сором'язливого американця в його поїздках по Німеччині. Ліндберг свого часу викликав світову сенсацію: на маленькому літаку без спеціальних навігаційних приладів та автопілота він перелетів з Америки в Європу. Він став найпопулярнішою людиною в світі. В себе на батьківщині «американця номер один» переслідувала неспокійна слава, юрби репортерів і роззяв облягали його будинок, Трагічний випадок, коли гангстер Бруно Гауптман викрав у нього дитину, зажадав неможливий викуп, і, не діставши його потім, убив хлопчика, примусив Ліндберга таємно, вночі, на старому вантажному пароплаві перебратися з сім'єю до Європи.

В Німеччині він був скорений «новим порядком» і в пресі й по радіо виступав на підтримку нацизму.

Тепер же, коли США воювали з Німеччиною і німці викрили себе перед усім світом, Ліндберг одмовився від колишніх поглядів і, як знавець німецької військової авіації, консультував американські авіаційні фірми, котрі випускали «летючі фортеці», «мустанги», «айркобри», «тандерболти».

Але хоч би що робив Коссовські, хоч би що думав, його думки постійно поверталися до Марта, який жив у Лехфельді і, мабуть, продовжував діяти. Після загибелі Ютти, зникнення Еріха Хайдте, арешту й страти Перро-Регенбаха функабвер більше не перехоплював радіограм за підписом «Март». Який інший контррозвідник, очевидно, заспокоївся б… Марта ліквідовано — ним могли бути Ютта чи Еріх. Але Коссовські був абсолютно впевнений, що Март живий. Судячи з інформації, яка адресувалася Директорові, Март чудово орієнтувався в діяльності люфтвафе й роботах Мессершмітта над новими машинами. Прикро було, що суперництво між службами безпеки, абверу, «Форшунгсамту», іноземного відомства Ріббентропа та інших споріднених установ часто виливалося в неприховану конкурентну боротьбу. А це ослабляло зусилля розвідки й контррозвідки, покликаних оберігати найвищі інтереси рейху.

Коссовські тому не знав, по яких каналах діє СС, теж інформована про Марта в Лехфельді. Поки штандартенфюрер Клейн був живий, він не допускав до своїх справ нікого з інших служб. Зейц підпорядковувався Клейну безпосередньо. Тепер же Клейна не стало, і Коссовські вирішив домовитися про спільні дії з його заступником— оберштурмбанфюрером Вагнером. Вони домовилися про зустріч.

Вагнер говорив рикаючим басом. У співрозмовника по телефону міг би скластись образ якогось вайла-ведмедя. — Насправді ж Вагнер був маленький на зріст, витончений, випещений. З-під пенсне весело поблискували очі. Він постійно посміхався, але підлеглі, мабуть, його боялися: лаявся він, як найпослідущий портовий бродяга.

Вагнер напівобійняв Коссовські, який приїхав до нього, почастував коньяком, сів у крісло навпроти, наче давно з нетерпінням чекав цього візиту.

— Вам, пане оберштурмбанфюрере, певна річ, відомо про такого собі Марта в Лехфельді, — сказав Коссовські. — Повірте, в його ліквідації зацікавлені і ви і ми однаковою мірою…

— Звичайно, майоре, я завжди стою понад нашими міжвідомчими непорозуміннями, — підтакнув Вагнер, розмірковуючи, як би краще обвести цю людину з «Форшунгсамту».

— Зараз Март перестав посилати телеграми. Принаймні, функабверу ще не пощастило намацати нової станції. Але Марта не знешкоджено. — Коссовські зробив наголос на запереченні «не», — Безсумнівно, він або знайшов інший канал у передачі інформації росіянам, або готує якусь надзвичайну диверсію. Зейц же, на мою думку, проявляє досить дивну пасивність…

— Е, облиште, майоре. Зейц якраз занадто енергійний, — став дибки Вагнер.

— По своїх каналах ми дізналися про появу в Лехфельді нового інженера Хопфіца, — говорив далі Коссовські рівним голосом. — Ми домовились із Зейцем про спільні дії. Однак сам Зейц не знайшов потрібним повідомити мене про це.

— Можливо, в Зейца були свої міркування…

— У розмові по телефону він повідомив, що пан Клейн незадовго до смерті послав у Лехфельд свою людину, щоб зайнятися цим невидимим Мартом.

— Так, пан Клейн, мабуть, мав для цього підстави.

— Ось як! — здивувався Коссовські. — Про це, вибачте, я теж не був інформований.

— Пан Клейн подбав, щоб про нього взагалі ніхто не знав. — Вагнер, склавши руки, заграв пальцями.

— Я не можу знати його імені?

Вагнер скосив очі на настільний блокнот, де був записаний день, коли він розмовляв із Зейцем про Хопфіца, але вголос промовив:

— Знаєте, я був у цей час хворий і не можу назвати цієї людини.

— Але у вас, ясна річ, зберігається копія направлення Хопфіца до Лехфельда?..

— Ми, дідько б його побрав, зламали голову над паперами покійного.

Коли Коссовські вийшов, Вагнер викликав свого ад'ютанта й наказав розшукати копію направлення в Лехфельд цього триклятого Курта Хопфіца.

Коссовські ж, повернувшися до себе, розпочав пошуки інженер-лейтенанта в списках особового складу офіцерського корпусу люфтвафе.

За кілька днів він дізнався, що інженер-лейтенант Курт Йозеф Хопфіц, 1910 року народження, випускник вищої технічної школи, служив у восьмому авіакорпусі резерву верховного командування, в третій ескадрі першої авіагрупи. Після того як перекинули корпус з Кріту й Греції під Сталінград і росіяни захопили кілька аеродромів ескадри, доля Хопфіца невідома. Батьків у Кілі — Вальдштрасе, 24 — повідомлено, що він пропав безвісти…

Коссовські запросив Кіль, але там сказали, що батька Курта Хопфіца призвано під час останньої мобілізації у вермахт і направлено на Східний фронт, мати померла від сухот у грудні минулого року. Більше нікого з родичів Хопфіца в Кілі не виявилось…

«І тут щось не те, — подумав Коссовські, безцільно перекладаючи папери з місця на місце. — Справжній Хопфіц міг попасти до росіян у полон, а замість нього в Німеччину проник агент, розуміється, на зв'язок до Марта. Чи Клейн зумів вирвати свого агента з оточення і справді підключив до Зейца із завданням знешкодити Марта?.. Все ж мені треба знову виїхати в Баварію».

2

Над «Штурмфогелем», по суті, працював один Зандлер. Віллі Мессершмітт давав лише найзагальніші ідеї, їх не можна було недооцінювати, проте основні пошуки кращих вирішень лягали на плечі професора. Зандлер розраховував вузли і деталі машини, ставлячи перед інженерами свого відділу дрібніші завдання.

І «Штурмфогель» літав. Правда, Вайдеман скаржився на складність зльоту й посадки, але Зандлер сподівався домогтися кращого керування й стійкості в наступних випробуваннях. Головне, маючи велику швидкість і сильний бортовий вогонь, перехоплювач швидко набирав висоту, міг успішно битися з «летючими фортецями».

Але раптом з міністерства авіації за підписом Герінга надійшло замовлення на «Штурмфогель» — бомбардувальник. Віллі Мессершмітт подзвонив Зандлерові, ледве стримуючи гнів. Зандлер був заїкнувся, що літак з самого початку проектувався як винищувач-перехоплювач, але головний конструктор перебив його:

— Я сам говорив про це Мільху[23]. Він чути не хоче ні про який перехоплювач. «Гітлерові потрібен бомбардувальник», — твердить він. Боюся, що й тут фельдмаршал уставляє нам палиці в колеса.

З роздратованого, довірливого тону Зандлер зрозумів, що Мессершміттові заперечувати марно.

— Я спробую зняти гармати й випробувати «Штурмфогель» з підвішеними бомбами, — сказав Зандлер.

— Робіть, професоре, — дозволив Мессершмітт.

Один із літаків роззброїли, залишивши тільки дрібнокаліберний кулемет, до фюзеляжу причепили дві 250-кілограмові болванки, відлиті в формі бомб. Вайдеман кричав і лаявся:

— Ти що-небудь тямиш, Гехорсман? Це ж те саме, що на скакового коня надіти волову упряж. Жахливо!

Механік Гехорсман помовкував. До стоянки під'їхав Зандлер, мовчки оглянув літак.

— Я б із задоволенням скинув ці болванки кому-небудь на голову, — погрозив Вайдеман.

Зандлер зморщився:

— Не наша вина, Альберте. Нумо подивимося, з якою швидкістю полетить літак з оцими штуками.

— Я не здивуюся, коли одної чудової миті від «Штурмфогеля» зажадають, щоб він іще пірнав, — пробурчав Вайдеман, надягаючи парашут.

Погуркотівши з хвилину двигунами, Вайдеман спустив гальма. Літак пішов на зліт. Гехорсман помітив, з яким великим трудом пілот витримував напрямок на розбігу. Перехитуючись з крила на крило, «Штурмфогель» одірвався від землі й почав набирати висоту.

Потім з неба долинув гуркіт, що чимраз посилювався. Вайдеман пробував розігнати «Штурмфогель» на зльотному режимі роботи двигунів. Але, мабуть, це йому не вдавалося. Він знову набрав висоту й знову кинувся вниз, витискуючи з двигунів усі сили. Над старим аеродромом, де на бетонці було накреслено квадрат, він скинув болванки, набрав висоту, перевернувся через крило, промчав над Лехфельдом на величезній швидкості й націлився на посадку.

Коли він одчинив ліхтар і зіскочив з крила, Гехорсман побачив, що Вайдеман був до краю роздратований. Він штовхнув чоботом струбцину, що потрапила під ноги, підійшов до механіка:

— Де машина; чорти б його побрали?

— Ви не просили машини, пане майоре, — сказав Гехорсман, опускаючи руки по швах.

— То виклич! І зачохлюй літак, більше я на ньому не літатиму.

По аеродромному телефону Гехорсман викликав машину. Вона повезла Вайдемана до Зандлера. Як і передбачав професор, результати випробувань показали, що легкий, стрімкий «Штурмфогель» ніяк не міг стати бомбовозом: з підвішеними болванками він утрачав майже двісті кілометрів швидкості.

Почувши, про це, льотчики Лехфельда по-різному обговорювали новину. Лише капітан Новотни висловився рішуче:

— Хай «Штурмфогель» тільки поступить у стройові частини, а там уже знайдуть йому місце, будьте спокійні.

3

Оберштурмбанфюрер Вагнер наказав Зейцу встановити за Куртом Хопфіцем стеження, бо в архіві штандартенфюрера Клейна не вдалося відшукати копії його направлення до Лехфельда. Зейц витяг із сейфа оригінал направлення, уважно оглянув аркуш — ні, із зворотного боку не лишилося слідів копірки. Можливо, Клейн віддрукував листа в одному примірнику, хоч це на нього було не схоже. Походивши з кутка в куток якийсь час, Коссовські вирішив поступово розпитати Хопфіца про життя й службу, щоб визначити ступінь його благонадійності.

Наставав квітень, на вулицях було зовсім сухо. Мружачись від яскравого сонця, Зейц сів у «мерседес». Машина винесла його на магістраль, що вела до аеродрому.

Але їхати довелось довго. Двічі колони військовополонених з табору Дахау перетинали шлях. Зейц з-під темних окулярів спостерігав чужих солдатів. Брудні кістяки рухалися отарою, безцільно дивлячись під ноги. Солдати-есесівці в порівнянні з ними мали вигляд велетнів. Недбало закинувши автомати за спину, вони тримали в руках канчуки й інколи просто знічев'я стьобали по спинах, прикритих неймовірним руб'ям.

Зейц знав, що в таборах полоненим несолодко. Знав, що їх не милують. Але зараз, побачивши виснажених росіян, він раптом поставив себе на місце одного з них. Адже міг він сам потрапити на фронт, потім у полон, пиляв би ліс десь у тайзі за Уралом і їв юшку з брукви. Вигляд якого бодрячка мав би він тоді? Зейц відвернувся.

Колони пройшли.

Зейц натиснув на акселератор…

Починались польоти, й повітря здригалося від гуркоту запущених моторів. Льотчики видирались угору, витіваючи там запаморочливі фокуси. Механіки, техніки, інженери порпалися біля лоршневих Ме-109, міняли мотори, ставили нові гармати.

Солдат підкинув гвинтівку «на караул». Зейц козирнув і пройшов у заборонену частину аеродрому, огороджену колючим дротом. Міцно пахло лісом. Крізь молоду зелень буків пробивалося сонце, лягало навкісним промінням на прілу землю. Зейц звернув з бетонної доріжки і пішов до стоянки навпростець, давлячи чобітьми перші літні квіти, вдихаючи чисте лісове повітря. Ліс давав йому зараз таке владне відчуття життя, що хотілося просто йти та йти, ні про що не думаючи, нікого ні в чому не підозрюючи.

За своє життя Зейц убив одну людину, і то свою. Тінь підполковника Штейнерта, кістки якого згнили під Толедо, інколи навідувала його. Вона нагадувала про себе так відчутно, що Зейц одного разу прокинувся в холодному поті. Штейнерт, як і тоді в Іспанії, у відчаї теребив комір свого зеленого комбінезона й запитував: «Невже ви не вірите мені? Проведіть мене до Омахи, і ви впевнитесь у моїй правдивості. Лише до Омахи — це всього десять кілометрів!» У цей час ліворуч тиснула марокканців піхота Інтернаціональної бригади, в лоб ішли анархісти, праворуч заходили республіканські танкетки. «У нас нема часу проводжати вас, Штейнерт», — сказав Коссовські. «Тоді відпустіть мене!» — «У нас нема підстав вірити вам, Штейнерт, — сказав Коссовські. Він нахилився до Зейца і шепнув: — Убий його». «Добре, ідіть», — сказав тоді Зейц. Штейнерт недовірливо подивився на обох. Піхт у цей час вдавав, ніби не прислухається до розмови. Він байдуже дивився в бінокль на щільні лави республіканців. Штейнерт піднявся і раптом спритно поліз по брустверу. Зейц вистрілив із пістолета всього раз. Куля влучила в потилицю. Штейнерт зупинився, неначе завмер, і, обм'якнувши, впав назад в окоп. «Так буде спокійніше», — промовив Коссовські, витираючи хусткою мокру підкладку кепі. Ех, коли б знав тоді Зейц, що цей «спокій» зіпсує йому все життя!

Тоді й зародилась у Зейца думка усунути Коссовські зі свого шляху. Рано чи пізно Коссовські міг зізнатись у вбивстві Штейнерта. «Звичайно, якщо коли-небудь докопаються до цього, вам обом не минути шибениці», — одного разу сказав Піхт. «А тобі?» — вибухнув Зейц. «Я в гіршому випадку попаду в штрафний батальйон, — спокійно відповів Піхт і, помовчавши, додав: — Але на мене ти можеш покластися: я буду німий, хоч мені всі жили витягнуть».

У Піхті Зейц не сумнівався.

Доводило до сказу Зейца й те, що Коссовські вперто шукав Марта, намацував якісь нитки, за які він, Зейц, ухопитися не міг.

«Цей старий шакал думає обійти гестапо, неначе не я, а він тут хазяїн. Але постривай, Коссовські…»

«А якщо Піхт… — Зейц уповільнив ходу. — Якщо все ж мене видасть Піхт?»

Зейц вийшов до ангара «Штурмфогеля». Під брезентовим навісом з дерев'яних брусів був збитий стенд. На ньому стояв розібраний двигун «Юнкере». Хопфіц і Гехореман мовчки поралися з деталями. Зейц зупинився і здалеку стежив за інженером. З того, як спритно він орудує ключем, Зейц упевнився, що Хопфіцу добре знайома техніка. Зрідка Хопфіц обертався до Гехорсмана і щось показував механікові.

Хвилин за десять Зейц вийшов з чагарника й голосно гукнув:

— Хайль Гітлер!

— Хайль! — машинально майже в один голос обізвались Хопфіц і Гехорсман, витягнувши руки по швах.

«Ні, він служив у наших частинах», — подумав Зейц.

— Як вам робота, лейтенанте? — запитав Зейц.

— Робота як робота, пане оберштурмфюрере. — Хопфіц знизав плечима.

— Відпочиньте трохи, я хочу з вами поговорити, — сказав Зейц і пішов назад до лісу.

Хопфіц догнав його, на ходу витираючи сильні довгі руки клоччям.

— У чому справа, оберштурмфюрере? — промовив він незадоволено.

— Ви. давно знали Клейна?

— Принаймні, значно раніше, ніж ви.

— Ви працювали в люфтвафе і не поривали з ним зв'язку?

— Я не розумію вашого тону, Зейц. Це допит? — Хопфіц зупинився.

Зейц хитнувся з п'ят на носки, поклав руку на кобуру парабелума і, пильно дивлячись на Хопфіца, роздільно промовив:

— Я дзвонив Клейну. Він не знає вас і не підписував ніякого направлення. Груба гра, Хопфіц.

Зейц уважав себе добрим фізіономістом. Він сподівався, що раптово спалахне тривога, острах, але в очах Хопфіца зажевріли лукаві іскорки.

— Надто грубо, — промовив інженер. — Дивуюсь примітиву.

Зейц понуро замовк, розмірковуючи, як йому виплутатись із безглуздого становища. Тоді він примусив себе розгонисто зареготати:

— Я пожартував, пане лейтенанте. Даруйте мені.

— Раджу приберегти жарти для дам, Зейц, — жорсткувато промовив Хопфіц.

Зейц відразу споважнів.

— Між іншим, Клейна вбито, — промовив він.

— Ви знову жартуєте, Зейц?

Тепер Зейц вловив у голосі Хопфіца непідробну тривогу.

— Ні, я дзвонив у Берлін, і про це мене повідомив оберштурмбанфюрер Вагнер. Якісь терористи виконали вирок якогось російського суду. Адже Клейн був на Східному фронті на початку війни.

Хопфіц розгублено пом'яв у руках клоччя:

— І знайшли терористів?

— Не знаю. А вам знайомий Вагнер?

— Ні. Я завжди був зв'язаний лише з самим Клейном.

Несподівано в Зейца ворухнулося щось схоже на жаль до інженера — можливо, Хопфіц покладав на Клейна великі надії, і тепер вони втрачені.

— Так, Вагнер не знає вас, — промовив Зейц.

— Але я сподіваюсь, завдання залишиться в силі до того часу, поки ми з вами впіймаємо Марта?

— Звичайно. Я дуже радий, що ви обжились на аеродромі й вам добре працюється. — Зейц закурив. У скісних оранжевих променях сонця, що пробивалося крізь листя буків, попливли бузкові хмарки диму. — Кого ви підозрюєте, пане лейтенанте? — запитав він.

— Я познайомився в будинку Зандлера з Піхтом і Вайдеманом. Якщо підозрювати когось із них, я зупинився б на першому. Він хитріший.

Зейц пішов до себе, викликав двох надійних агентів із загону охорони аеродрому й наказав їм стежити за інженером Хопфіцем.

А коли Хопфіц вернувся назад до стенду, він попросив Гехорсмана непомітно передати записку Піхту. Лише три слова: «О десятій Аугсбург». На аеродромі зустрітися з Піхтом він не міг. Поговорити треба докладніше. А де, як не за містом, можна розказати товаришеві про все, що насторожило Зейца.

… Ввечері Хопфіц помітив за собою «хвіст». Він умивався в душі — агент чергував у коридорі, в їдальні чоловік сидів за столиком на віддалі, в пивній він теж купив «Штарбієр» і неквапом смоктав пиво з великого фарфорового кухля. Виходячи, Хопфіц затримався в дверях, і його замалим не збив з ніг агент, який вискочив слідом.

— Обережніше! — гримнув Хопфіц.

На щастя, в цю мить проходило таксі з Аугсбурга. Хопфіц сів у нього. В дзеркальце заднього обзору він побачив, як агент метнувся до телефону. Виїхавши за Лехфельд, Хопфіц розплатився з шофером і вийшов.

Рівно о десятій він побачив «фольксваген» Піхта…. В цей же час Зейц побачив, що «фольксваген» трошки загальмував і знову став набирати швидкість. Йому навіть почувся стук дверцят, що їх зачиняли. Зейц також натиснув на газ. Як тільки по телефону його попередив агент про те, що Хопфіц узяв таксі й поїхав на Аугсбург, він ускочив у свій «мерседес». Повз нього промчав на великій швидкості Піхт, який теж прямував до аугсбурзького шосе. Зейц поїхав слідом. Дорога перед ним ледь виднілась у темряві. Фари він погасив — перед ним миготіли сигнальні вогники «фольксвагена» й допомагали орієнтуватися. Зейца здивували пізні прогулянки Піхта, і він надумав подивитись, куди ж той поїхав.

— Здається, ми попали на очі Зейцу, — промовив Піхт, коли Хопфіц сів поруч і хряснув дверцятами.

— Але мене він не повинен був помітити, — відповів Хопфіц.

— Це не міняє справи. Треба щось придумати.

Помовчавши, Піхт запитав по-російському:

— Як справи, Семене?

— Сьогодні Зейц намагався взяти мене на бога, сказавши, що Клейн не знає мене, але я вже поклав грати до кінця… Клейна вбито. Про це мені й сказав Зейц. Але він насторожився. Адже копії направлення сюди в Берліні нема. Мабуть, йому наказали за мною стежити. Зараз я насилу одірвався від «хвоста».

— Тоді треба поспішати.

— Мені доведеться зникнути звідси раніше, — сказав Хопфіц. — Усе, що потрібно було мені, я узнав.

— Якщо Зейц заважатиме, я його приберу. — Піхт подивився на дзеркальце, в якому то з'являвся, то зникав силует «мерседеса».

— Тільки ти бережи себе.

— Так, Семене, розвідник потрібен живий, — задумливо промовив Піхт.

— Може, ми скоро повернемось додому? — Хопфіц доторкнувся до ліктя Піхта.

— Коли все-таки буде готовий літак? — Запитав, помовчавши, Піхт.

— Сподіваюсь, через три дні.

— Тоді треба передати Директорові дату. Зволікати ризиковано. Це буде двадцять сьоме. — Піхт знову глянув у дзеркальце. — Як же спекатися Зейца? Треба зробити так, щоб він побачив мене самого. Хоча б чого я став уночі їздити сам?

— А з Ерікою?

— Правильно! Я швиденько висаджу тебе за рогом, ти зайди до неї, передай, що я хочу сказати їй щось важливе, і хай вона чекає мене, наприклад, біля кафе «Таубе». А за цей час я зроблю ще один круг разом із Зейцем.

Піхт розвернувся і спрямував машину назад у Лехфельд.

«Теж повертає», — посміхнувся він, кивнувши в бік «мерседеса».

… У Лехфельді «фольксваген» Піхта звернув за ріг і на якусь мить сховався від Зейца. Зейц, злякавшись, що Піхт утече від нього, на великій швидкості пірнув у провулок. «Ух», — полегшено зітхнув він, знову побачивши червоні вогники. «Фольксваген» знову вибіг на магістраль і помчав до Аугсбурга. «Схоже, що Піхт водить мене за носа», — подумав Зейц.

Через півгодини Піхт знову в'їхав у місто.

«Що за диявол?» — Зейц звернув до комендатури на магістралі і звелів черговому офіцерові затримати «фольксваген».

Коли машина загальмувала перед солдатами військової жандармерії, Зейц зайшов у тінь.

Черговий офіцер зажадав документи.

Піхт показав посвідчення.

Поруч з ним сиділа Еріка Зандлер.

«Тьху, йолоп! — вилаяв себе Зейц. — Скільки часу згаяв даремно!»

— Чому ви кружляєте тут? — запитав офіцер.

— А хіба це заборонено?

— Але трохи дивно — серед ночі, самі…

— Нам так подобається, — з викликом промовила Еріка.

— Вибачте, — козирнув офіцер. «Фольксваген» поїхав далі. Зейц рушив додому.

4

На випробний аеродром несподівано привезли реактивний пульсуючий двигун. Там, де їх робили, бракувало стендів, і Мессершмітт дозволив скористатися стендом у Лехфельді. Супроводжували двигун два насуплені молоді інженери із землистими обличчями і якимсь гарячковим, зляканим блиском в очах.

Піхт побачив їх, коли вони пили ранкову каву в офіцерській їдальні. Поруч було вільне місце.

— О, який чудовий у вас хрест! — промовив один із інженерів, показуючи ложечкою на Рицарський хрест Піхта.

— Я його заробив у Росії, — недбало відповів Піхт, — а цей, — він показав на Залізний, — в Іспанії.

— Ви ас?

Піхт кивнув. Інженери переглянулись, мовчки порадились один з одним.

— А вам подобається Лехфельд? — обережно почав старший.

— Служба скрізь служба. Тут ми робимо теж не дитячі хлопавки.

— Ха, ви славний хлопець. — Інженер нахилився до самого вуха Піхта. — А вас улаштовує платня?

— Мені здається, в наші часи вона нікого не влаштовує.

— Так, так, — квапливо погодився інженер, — але ми могли б запропонувати вам гарне дільце. Вас відкомандирують на місяць-другий до нас у Пеенемюнде.

— Що ж я там повинен робити?

— Доктор Браун, наш шеф і винахідник зброї відплати «Фау-1» і «Фау-2», просив підшукати одного або двох пілотів для випробовування цих керованих снарядів.

— Вони безпілотні, але попервах людина повинна проконтролювати роботу приладів, — пояснив другий інженер.

— Ні, я не згоден літати в ролі піддослідного кроля, спробуйте поговорити з майором Вайдеманом — він відчайдушний хлопець. — Піхт устав і попрощався.

— Певна річ, «тримай язик за зубами, інакше потрапиш у концтабір», — нагадав навздогін інженер.

— Заспокойтесь, панове, я військова людина, — напівобернувшися, промовив Піхт.

Коли кілька реактивних двигунів відправляли з Лехфельда, Піхт здогадався, що існує ще якийсь випробний центр. Потім німці обстріляли узбережжя Англії й гучно оголосили, що віднині острівне королівство вони стиратимуть з лиця землі літаками-снарядами «фау». Для цих ракет вони придумали навіть грізну назву — «зброя відплати». Тепер Піхт знав точну адресу, де ця зброя робилась.

«Значить, Пеенемюнде», — подумав він. Ідучи до льотної кімнати, він віч-на-віч зустрівся із Зейцем. Той неначе засвітився зсередини від радості:

— Паулю, я шукаю тебе по всьому аеродрому, мені треба поговорити з тобою.

— Це надовго? — запитав Піхт.

— На жаль, надовго. Але у Вайдемана я дізнався, що польотів не буде, і я сказав йому, аби він звільнив тебе на сьогодні.

Зейц підійшов до свого «мерседеса» й відчинив дверцята:

— Сідай. День має бути спекотливим. Чи не з'їздити нам викупатися?

— Я не проти.

Купальня примикала до замку Блоків. З одного боку вона впиралася в старий сад, що затулив по берегах воду кострубатими й чорними вербами, з другого була огороджена високими дерев'яними брусами, біля яких стояли під тентами смугасті брезентові розкладайки. Тут же був пляж — чистий, з ледь помітною жовтизною пісок, намитий з дна озера Фішерзеє. На чотирьох бетонних палях прямо над водою височіло кафе, де відвідувачам подавали каву, горілку, сосиски й пиво.

Піхт і Зейц узяли плавки й шапочки, вийшли до води. У цей час мало хто купався.

Зейц упав на пісок, розкинув руки.

— Коли б ти знав, Паулю, як важко мені! — промимрив він, заплющуючи очі.

— Не розумію тебе, Вальтере.

— Мені інколи просто нестерпно відчувати свою самотність, і так набридло порпатися в брудних душах людей…

— Мабуть, ти озлобився, Вальтере? Зейц швидко звівся на лікті:

— Так, я озлобився! Я відчуваю, що довкола багато ворогів.

— Високі слова, сказані високим стилем, — посміхнувся Піхт.

— Ти знаєш, що ось уже кілька років не дає мені спокою одна людина… Март!

— Не знаю і знати не хочу.

— Тож до нього прибув зв'язковий — Хопфіц!

Зейц сів і втупився в Піхта, який крізь темні окуляри, як завжди, байдуже дивився на далекі-хмари.

— Чого ж ти мовчиш?

— А що мені накажеш робити? Ловити шпигунів — це твій клопіт.

— Я хочу знати твою думку, Паулю, — прохально промовив Зейц.

«Ого, Зейц узнав чимало, — подумав Піхт, — треба діяти негайно».

— Хопфіц гарний фахівець, — сказав Піхт.

— А якщо він росіянин?

— Ти справді втомився, Вальтере. Візьми відпустку, відпочинь.

— Яка, до біса, відпустка! Мені здається, що готується якась жахлива диверсія.

Піхт устав і, знявши окуляри, з посмішкою подивився на Зейца:

— Вальтере, я прошу тебе про одне: не вплутуй мене в свої справи, я в цьому нічого не тямлю.

— Всі ви чистоплюї! Якщо хочеш знати, то оберштурмбанфюрер Вагнер у Берліні зараз гарячково розшукує кінці Хопфіца. Цілком може статись, що росіяни заслали його від імені Клейна й одночасно усунули штандартенфюрера. Його направлення я здав на експертизу. Завтра дадуть відповідь, чи справжнє воно.

— Ну що ж, — зачекавши, похмуро сказав Піхт, — сьогодні ти відвертий, як ніколи. І ти думаєш, я не знаю чому? Тому, що й ти, й Коссовські підозріваєте мене в зраді рейху. Так?

Зейц із злістю подивився Піхту в очі:

— Я давно арештував би тебе…

— Тоді в першу чергу ти поставив би під удар себе. Ти знову натякаєш на Іспанію?

— Ні, на ті двісті п'ятдесят тисяч марок, що лежать у швейцарському банку.

Зейц смикнувся всім тілом, неначе його оперіщили батогом.

— Ти не можеш знати цього! — В нього пересохло в горлі, і сказав це він з натугою — хрипло й тихо.

— Я маю досить переконливі докази, Вальтере. Не вся ж іспанська валюта пішла в казну рейху, дещо прилипло й до твоїх рук. Але, повторюю, мені від тебе нічого не треба, і я не заподію тобі нічого лихого, поки ти не станеш на моєму шляху.

Зейц зробив рух До одягу, де лежав пістолет.

— Спокійно, Вальтере. — Піхт поклав свою руку на його руку. — Ти мене знаєш давно, я вмію жартувати, та коли кажу серйозно, то це серйозно.

— Т-ти… Март! — прошепотів, жахнувшися, Зейц.

— Думаю, ми спрацюємося з тобою, Вальтере, — не звертаючи уваги на слова Зейца, говорив Піхт далі, — і якщо тобі дороге життя, постарайся куди-небудь виїхати найближчими днями… Заради своєї ж безпеки.

Зейц уткнувся в пісок, його руки тремтіли. «Мабуть, я погарячкував, — подумав Піхт, — ну, та байдуже. Принаймні тепер я твердо впевнений, що Хопфіцу треба зникати негайно».

— Я хочу випити, — промимрив Зейц, устаючи.

— Краще ходімо в воду. Кажуть, погана прикмета — роздягтись і не викупатися.

Вода була по-весняному холодна, аж перехоплювала подих. Зейц поплив на середину озера. Піхт догнав його, мов ніде нічого, вигукнув весело:

— Ах, як гарно, Вальтере!

Зейц пішов у глибину й випірнув біля берега.

«Все-таки треба бути обережним, — подумав Піхт. — Мало що спаде на думку цьому йолопові».

… Зейц пив багато й не п'янів. Він хиляв чарку за чаркою і похмуро дивився на карафку. Лише надвечір його почало заносити. Горілка спочатку зігріла душу, зробилося легше. Щось він заварнякав про давню дружбу, згадав дні молодості в Швеції. Тоді плакав, тоді став кричати.

«Ех, яке ще буде похмілля…» — подумав Піхт, насилу втяг Зейца в «мерседес» і відвіз додому.

Цього ж вечора він зайшов до Хопфіца і розповів про все, що сталось у купальні.

— Я шукав тебе сьогодні, — сказав Хопфіц. — Приїхав Коссовські й про щось довго розмовляв з Вайдеманом.

Піхт стиснув кулаки:

— От кого, Семене, треба боятися найдужче… Сьогодні ж ти повинен зникнути. Ти свою справу закінчив.

— Навіть склав деякі начерки.

— Листа я передам тобі пізніше. Зараз негайно іди до дуба біля кафе «Добрий затишок». Адже ти там сховав речі?

Розлучившись з Хопфіцем, Піхт заїхав по Еріку. Він скерував машину в бік Аугсбурга.

— У мене таке відчуття, наче незабаром щось трапиться, — сказала дівчина, поклавши голову на плече Піхту.

— Чому?

— Я суджу по батькові. Він геть знервувався. Здається, він таємно переказує гроші в швейцарський банк.

— Ого, я був значно гіршої думки про твого батька.

— Ти не часто буваєш зі мною!

— Зараз багато клопоту.

— Паулю, — Еріка заглянула йому в обличчя, — скажи мені правду: ми переможемо?

— Дивлячись хто «ми»…

— В об'єднанні німецьких жінок усі готуються вступити в нацистську партію. Адже зараз Німеччина переживає тяжкі часи?

— Нинішня Німеччина — так.

— Мені здається, жінки повинні стати разом з чоловіками на захист батьківщини.

— Ні, ти не зв'язуйся з ними.

— Скажи, Паулю, коли-небудь закінчиться війна?

— Повинна.

— Тоді я тебе більше нікуди не відпущу!

Піхт сумно усміхнувся. Від гострого жалю до дівчини Піхт пригальмував і вільною рукою міцно обійняв її.

— Еріко, якщо коли-небудь мене не буде, ти постарайся жити по-іншому — краще, чесніше, чи що…

— Я й стараюся…

— Мабуть, ти переживеш цей диявольський клятий час, але завжди пам'ятай: інші люди так само страждають, кохають, мріють, радіють і так само жадають спокою, як ти і я.

Піхт говорив і говорив Еріці про якесь нове життя, що його треба побудувати, і головне, зуміти дожити до нього. Це життя уявлялося невиразно, без реальностей. Він не знав іще, яке воно буде, але Еріка розуміла, що Пауль, як ніколи, відкривав перед нею душу, і сльози кохання та вдячності текли по її обличчю.

5

Коссовські добре вивчив Вайдемана. Дружній тон він облишив відразу ж, тільки-но увійшов у гуртожиток. Вайдеман міг викручуватися, ухилятися від прямих відповідей, якби Коссовські знову почав розмову з давніх симпатій.

— Я до вас у важливій справі, майоре, — сказав він, козирнувши.

Вайдеман здивовано звів кошлаті брови й насупився.

— Якщо на «ви», то слухаю вас, пане Коссовські.

Коссовські сів навпроти, так, щоб світло від вікна падало на Вайдемана.

— Ви чудово уявляєте собі, що в наш суворий час, коли Німеччина, напружуючи всі зусилля, воює на кількох фронтах, особливо міцним повинен бути тил, — почав він.

— Ви читаєте мені азбуку, мов шмаркачеві з гітлерюгенду.

— І ви знаєте, що «Форшунгсамт», так само як і гестапо, давно шукає російського агента, — не звертаючи уваги на репліку Вайдемана, вів далі Коссовські.

— Я його не бачив і нічим не можу допомогти.

— Вайдеман, ми з вами не малі! Я багато думав, поєднував, здавалось би, неспівставні події… Я звів до системи вашу діяльність у Швеції, Голландії, Франції… так, у Франції, у тому шикарному шинку «Карусель», коли від дивного й неуважного гарсона почув слово «март». Пам'ятаєте, гарсон сказав: «Ми одержали в марті, а ви прийшли в травні…»?

— Чорти б його побрали! А я тут до чого?

— Не нервуйте, Вайдеман. Вислухайте спершу мене. Я розмовляв з багатьма людьми, які так чи інакше мали стосунки до люфтвафе, й особливо «Штурмфогеля». Картина діяльності цього агента прояснюється. Март зміцнює свої позиції в Швеції, Іспанії, Польщі, Франції… У «Каруселі» до нього йшов зв'язковий, він передав адресу іншої явки замість розгромленої… Завдяки своєму міцному становищу він чимало знає про люфтвафе й передає найцінніші таємні дані своїм хазяям… — Коссовські закурив сигарету й знову втупився поглядом у Вайдемана. — Ютта, радистка, зв'язана з комуністичним рухом, справно передає телеграми… Тут мені не зовсім ясна роль Еріха Хайдте. Мабуть, він був зв'язковим по лінії Перро — Март — Ютта. Окрім інформації, яку Март постійно поставляє своїм, він ще здійснює й диверсії.

Коссовські помітив, що голова Вайдемана раптом почала опускатися нижче й нижче:

— В Рехліні він закладає в «Штурмфогель» магнітну чи теплову міну. Сам — завважте — у випробуваннях участі не бере: гине інший пілот, Христіан Франке…

«В чомусь Вайдеман винний», — думає Коссовські, дивлячись на зніченого льотчика.

— Нарешті він якимсь чином робить так, що най-таємніший винищувач «фокке-вульф» потрапляє до росіян, а сам спокійно повертається в свою частину…

Вайдеман здригнувся, по обличчю пішли червоні плями.

— Певна річ, я навмисне опустив ще багато деталей, бо вважаю, що й цих доволі для того, щоб звинуватити…

— Мене? — запитав, ковтнувши слину, Вайдеман.

— Так, — прямо відповів Коссовські.

Вайдеман насилу встав і відійшов у глиб кімнати:

— Це не я, це Піхт, — витиснув він із себе. Коссовські подумав — психічна атака вдалась. «Усе правильно, не ти, а Піхт — і тільки він — може бути Мартом. Ти, Альберте, ніяк не підходиш до ролі розвідника, а Піхт спритно скористався твоєю дружбою і скрізь тягав тебе за собою».

— Але звідки ти знаєш, що Піхт працює на росіян? — запитав Вайдеман.

Коссовські знав перші телеграми Марта, їх зміст навряд чи когось цікавив би, крім росіян. Але вголос він сказав ухильно:

— В мене ще нема цілковитої впевненості. Я хочу піймати його на місці злочину, застосувавши метод його давнього приятеля Еві Регенбаха — гамбіт… Тобто жертвую і на цей раз раптовістю.

— Піхт працює на Хейнкеля, — сказав Вайдеман. — Ось як! — здивувався Коссовські.

— Ми разом працювали на Хейнкеля, повідомляючи старого карлика про «Штурмфогеля».

— Яким чином?

— Я передавав відомості Піхту, Піхт — Хейнкелю, і від нього він отримував для мене гроші — тисячу марок у місяць.

— І довго ти так… працював? Вайдеман зморщив плаского лоба:

— Не більше року… Потім я відмовився. Але, повір, Зігфріде, заради давньої дружби, я не вбачав у цьому нічого непорядного!

— Та-ак, — у роздумі протягнув Коссовські, — ти мене здивував, Альберте.

— Я завжди вплутувався у найризикованіші халепи заради Німеччини. Ти не можеш звинуватити мене в зраді!

— Заспокойся, Альберте, зі свого боку я зроблю все, щоб виправдати тебе. Звичайно, про нашу розмову…

— Звичайно, Зігфріде, — перебив Вайдеман, зрадівши такому кінцю. — Я буду мовчати. Мовчати як риба.

Коссовські тихо причинив за собою двері. Він ще хотів зустрітися з Зейцем, але так стомився, що вирішив поговорити з оберштурмфюрером ранком. «Тепер Март од мене не втече», — подумав Коссовські, засинаючи.

Давно не почував він себе таким спокійним, як цієї ночі. Гули автострадою важкі всюдиходи — від'їжджали в Росію нові поповнення. У величезному зоряному небі було тихо — союзники не бомбували. Байдуже шумів ліс, що приховав собою те диво, яке невдовзі шугне назустріч ворожим літакам.

Та зненацька він прокинувся й відчув той самий липкий переляк, як і тоді, коли йшов до Лахузена. Адже коли Піхт розповість про те, що Коссовські засудив до розстрілу зв'язкового Канаріса й Франко, йому загрожує в'язниця або шибениця. При тому всі знають, що Піхт давній його товариш, і не забудуть взагалі висловити сумнів у здібностях Коссовські як контррозвідника й лояльного німця…

— Що ж робити? О боже милостивий! — прошепотів Коссовські, дивлячись у чорний куток спальні.

6

Опівночі Пауль під'їхав до клубу біля кафе «Добрий затишок».

— Семене, сідай на попутну машину й від'їжджай. У тебе є явки, де можна сховатися?

— Я повинен дістатися до партизанів у Словаччині. Звідти мене вивезуть на літаку до своїх.

— Тим краще. Ти встигнеш. Ось мій лист Зяблову. Він закодований, та все одно сховай його якнайдалі. На випадок чого, скажи, що воював чесно. А може, й доведеться зустрітися… Якщо пощастить.

— Я хочу, щоб ти уцілів, Павле, — промовив Хопфіц. Піхт знизав плечима.

Хопфіц дістав невеличку міну за формою як чорнильниця.

— Ця штука може розтрощити танк, не тільки літак. Словом, дій і повертайся живий.

Піхт і Хопфіц притиснулися один до одного. В чоловічому прощанні завжди буває щось незграбне. Хопфіц квапився вийти на дорогу, щоб Павло не помітив сліз.

Піхт сів за кермо, й машина рушила з місця. В досвітньому мороці довго блимав червоний вогник, а тоді «фольксваген» звернув і сховався в чорноті лісу.

Розділ п'ятнадцятий

КІНЕЦЬ «ШТУРМФОГЕЛЯ»

На аеродроми, в районі яких розгортались гренадерські й танкові з'єднання вермахту, що здійснювали операцію «Цитадель», було стягнуто боєздатні частини з усіх напрямків. Крім 4-го й 6-го повітряних флотів, тут стояли також румунський королівський корпус і п'ять угорських авіаційних полків.

2 червня бомбардувальники люфтвафе вчинили масований повітряний наліт на Курськ, в якому взяло участь 550 літаків. Радянська авіація, розметавши їхні бойові порядки, знищила 155 важких машин.

Уперше в другій світовій війні німецькі війська перейшли в наступ за умов, коли люфтвафе не могли забезпечити цілковитого панування в повітрі. З кожним днем боїв терези дедалі більше схилялись на користь радянських ВПС. У безупинних повітряних боях радянська авіація міцно захопила ініціативу, ввігнавши в землю під Орлом, Курськом, Бєлгородом та Харковом понад 3500 літаків ворога.

«З 1943 року, — писав згодом німецький генерал К. Тіппельскірх, — уже ніякими засобами неможливо було ліквідувати цілковите панування авіації противника в повітряному просторі над районами бойових дій».

Ішов червень 1943 року. Відкриття Другого фронту затягувалось.

«Армія росіян здатна напевне розбити німецьку армію, якщо операції союзників у Європі відвернуть із Східного фронту 50 німецьких дивізій, — писав військовий оглядач газети «Франс-Америк» В. Бенуа. — До цього часу Радянський Союз провадить війну в самотності. Вимога другого фронту, котру висуває Росія, цілком виправдана. Втрати Англії не складають і 5 процентів утрат Радянського Союзу, а втрати Сполучених Штатів складають заледве один процент радянських утрат».

Скориставшися із сприятливої ситуації у Європі, Гітлер віддав наказ ліквідувати Орловсько-Курський виступ і захопити Москву з півдня.

Втративши будь-які перспективи добитися перелому у війні з допомогою звичайної зброї, гітлерівці форсували роботи над «чудо-зброєю» — ракетами «Фергельтундсвафе» («Зброя відплати»), відомими як «Фау-1» і «Фау-2», над багатоцілевими літаками з турбореактивними двигунами Хе-172 «Фолькс'ягер» («Народний винищувач») і Ме-262 «Штурмфогель» («Альбатрос»).

1

Зейц прокинувся дуже рано з важким головним болем. Нило тіло. Нічна сорочка прилипла до тіла. Він перевернувся на другий бік і застогнав — рух викликав нестерпний біль. Тремтячими руками він витяг із тумбочки пляшку коньяку й сьорбнув великий ковток. «Що ж страшного скоїлося вчора?» Зейц сів на ліжко й довго дивився в одну точку посоловілими очима. «Ах так!.. Піхт і Март…»

Задзвонив телефон. Зейц хотів був не брати трубки, але ще довший і вимогливіший дзвінок примусив його відповісти. Говорив оберштурмбанфюрер Вагнер:

— Зейц? Якого дідька ви мовчали вночі? Слухайте важливу новину. До Лехфельда сьогодні вилітає Герман Герінг. Він вирішив подивитись на ваш чудо-винищувач. Організовуйте негайно охорону. Звичайно, його супроводжуватимуть свої хлопці з «Форшунгсамту» та особистої охорони. Але й нам слід подбати про безпеку рейхсмаршала.

— Зрозуміло, — глухо обізвався Зейц і, розтираючи лоба, запитав — Які будуть накази щодо Хопфіца?

Вагнер помовчав:

— Хай поки що працює. Але ви не випускайте його з рук і пильнуйте, щоб його не висмикнув у вас з-під носа Коссовські…

— А що, той теж виїхав до нас?

— Ще вчора.

Зейц поклав трубку й скривився, неначе від зубного болю. Все поверталося проти нього. Світ почорнів. Піхт — це Март, російський агент. Тепер Зейц був упевнений в цьому. Та коли Піхта буде викрито, він потягне за собою і його, Зейца. Може, їм обом доведеться разом теліпатися на одній шибениці. Коссовські?.. О, Коссовські, як завжди, вийде сухий із води і припише ліквідацію Марта собі… Він розповість і про Штейнерта, й про ті гроші в швейцарському банку, що, як уважав Зейц, він чесно заробив, одержуючи з Німеччини вантажі з продуктами та обмінюючи їх на валюту й коштовності. Голодні аристократи в обозах Франко в той час не дуже торгувалися.

Але привласнювати проценти — не гідно честі офіцера СС. І його ж колеги, жадібні, заздрісні, із задоволенням запроторять відступника за грати, пошлють на смерть: «Інтереси рейху понад усе». Навіть коли просто конфіскують вклад і розжалують його, все одно це буде рівноцінно самогубству. І те, що він спіймає Марта, не врятує. А тут іще Герінг… Треба ставити на ноги всю охорону, клопотатись, бігати. На одну думку, що зараз, коли розламується на частини голова, треба вставати, їхати на аеродром, Зейца знову кидало в жар.

Хитаючись, він підійшов до столу, хотів написати про Піхта, але пальці тряслись, ручка вислизала з рук. Він зіжмакав папір, витяг із кобури пістолет і заглянув у чорний отвір дула…

— Ні, ні! — закричав Зейц, відмахуючись.

Тоді він дістав з аптечки велику коробку люміналу, висипав таблетки на долоню і став ковтати їх одну за одною.

В нього ще вистачило сили викинути коробку у вбиральню, дістатися до постелі. Дивний, солодкуватий присмак прийшов із шлунка. Зейц відчув, що він утрачає вагу і в нього зупиняється серце. Він поринав у сон без болю й страху, а хвиля блаженної легкості почала його огортати від голови до ніг. Зненацька в очах спалахнуло якесь шалено біле світло й довго ще металося в мертвіючій свідомості.

2

Повідомлення про прибуття Герінга викликало переполох в Аугсбургу й Лехфельді. Мессершмітт сам примчав на випробний аеродром і наказав готувати «Штурмфогель» до польоту. Гехорсманові на допомогу додали групу інженерів з інших машин. До півдня вдалося зібрати новий двигун і встановити його в моторну гондолу. Мессершмітт викликав Вайдемана:

— Пане майоре. В цьому польоті вам треба показати все…

Коссовські, одержавши телеграму про Герінга, поїхав до Зейца, але двері його квартири виявилися зачиненими. Тоді він поїхав на аеродром.

— Я сам дивуюся, що пана оберштурмфюрера досі нема на місці: він відзначається винятковою пунктуальністю, — у відповідь на запитання Коссовські сказав начальник аеродромної охорони лейтенант Мацкі.

— Може, він захворів і не відчиняє?

— Дозвольте мені поїхати до нього на квартиру, — запропонував Мацкі.

— Їдьмо разом.

Квартира, як і раніше, була замкнена… — Тут щось не так.

— Давайте, Мацкі, виламаємо двері.

Коли Мацкі зірвав замок і Коссовські першим пройшов у кабінет Зейца, він відчув гострий дух коньяку. Зейц нерухомо лежав на ліжку. Коссовські гидливо почав розштовхувати його — Зейц не рухався. Коссовські схопив його руку, намагаючись намацати пульс, — пульсу не було.

Коссовські зблід.

— Швидку допомогу, негайно! — тихо промовив він, відчуваючи, як слабіють ноги. — І ось іще що, Мацкі, — зупинив він лейтенанта. — Поки що про це ніхто не повинен знати. Ніхто!

Коссовські тепер остаточно збагнув, що зашморг затягнувся і на його шиї. Треба будь-якою ціною самому знищити Піхта. Тихо й обережно. «Мертві не говорять», — згадав він слова Зейца, сказані тоді, в нещасній Іспанії. А перед пострілом сказати в обличчя Піхту, що той програв! Надто довго він полював за ним, Мартом, щоб не зазнати насолоди всією суттю своєю, побачивши в очах у ворога тваринний страх перед неминучим кінцем.

… Транспортний літак Ю-52, пофарбований сріблястою фарбою, м'яко доторкнувся до аеродрому. Мессершмітт, Зандлер, вищі службовці фірми виструнчилися біля трапу, накритого бордовим килимом. В отворі розчинених дверцят з'явилась гладка постать рейхсмаршала в бежевому мундирі з трьома орденськими стрічками. Відсапуючись, Герінг зійшов по трапу й сунув руку Мессершміттові, втупившись у нього немигтючим олив'яним поглядом.

— Дуже радий зустрітися з вами, Віллі, — сказав він надтріснутим, хриплуватим голосом, розтягуючи тонкий, жаб'ячий рот у посмішці. — Показуйте-бо ваш феномен.

Мессершмітт махнув Вайдеманові.

— Дозвольте представити головного випробувача, — сказав він, підштовхуючи Вайдемана до Герінга.

Рейхсмаршал байдуже ковзнув по обличчю Вайдемана і втупився в Рицарський хрест:

— Ви фронтовик?

— Так. Іспанія, Польща, Голландія, Франція, Росія, — відкарбував Вайдеман.

— Бачили, яких орлів підібрав собі Віллі! — Герінг оглянувся на свій блискучий почет. — Ну, майоре, покажіть, що вміє робити ваш «Штурмфогель».

Вайдеман побіг до літака, заліз у кабіну, оглянувся на Герінга та оточуючих його офіцерів, серед яких він помітив Коссовські. «Ну, тепер ти не посмієш звинуватити мене», — зраділо подумав він.

«Штурмфогель» рвонув по смузі, підняв трохи носа й круто злетів угору. Вайдеман набрав висоту й закрутив фігури найвищого пілотажу. Від страхітливих перевантажень скляніли очі, ламало плечі й хребет, але Вайдеман кидав і кидав машину по небу, витискуючи з неї все, на що вона була здатна.

Потім з'явився двомоторний винищувач «Месершміт-110». До його хвоста було причеплено троса з конусом. Вайдеман кинув машину свічкою, зблизився з конусом і натиснув гашетки гармат. Конус, просочений фосфорною речовиною, миттю спалахнув білим вогнем і розтав у повітрі. Вайдеман перевернув машину на спину й почав падати до землі. Метрів за сто він перевів «Штурмфогель» у нормальне становище і зайшов на посадку.

— Максимальна швидкість цього літака близько дев'ятсот кілометрів, — сказав Мессершмітт Герінгові. — Погодьтеся, в світі ще нема нічого такого.

На білому брезклому обличчі Герінга виступили червоні плями. Рейхсмаршал, здивований побаченим, розхвилювався. Мессершмітт знав, що він швидко збуджується і так само швидко скисає. Та зараз Герінг був щиро розчулений.

— З цим літаком ми покінчимо з усіма ворогами! Поздоровляю, Віллі! Ви знову зробили прекрасний подарунок рейху.

— Я радий служити Німеччині, — відповів Мессершмітт.

— Скільки в нього гармат? — запитав Герінг.

— Чотири двадцятиміліметрових… Або можуть стояти одна п'ятдесятиміліметрова й один кулемет.

— Прекрасно, Віллі! Всі «фортеці» янкі, томі й Іванів розіб'ються тепер об вашу фортецю. — Герінг театрально обійняв кощавого Мессершмітта.

Але тут він згадав, що Гітлер хотів із «Штурмфогеля» зробити не перехоплювач, а бомбардувальник. Сам Герінг був льотчиком у першу світову війну і, звичайно, розумів, що з чаплі не можна зробити ще й курку, та проте запитав:

— Скажіть, Віллі, а чи не можна пристосувати «Штурмфогель» під бомбардувальник? Здається, я підписував якийсь наказ про це…

— Пане рейхсмаршале, ми провадили випробування з підвішеними бомбовими болванками, і літак утрачав майже двісті кілометрів швидкості.

— Оце й погано, пане Мессершмітт, — обізвався із почту фельдмаршал Мільх, вертлявий, кирпатий, товстенький чоловік з пухким жіночим обличчям і лукавими очима, прикритими набряклими повіками.

— Але я з самого початку задумував робити перехоплювач. Ви самі добре знаєте, що бомбардувальники не моя стихія, а скоріше Хейнкеля, — обернувся до нього Мессершмітт.

— А якщо бомби сховати всередину фюзеляжу? — запитав Герінг.

— Тоді доведеться перекомпонувати всю кабіну й систему керування. Коротше, будувати нову модель.

— Ну що ж, я скажу фюрерові про «Штурмфогель». Сподіваюсь, він погодиться використати літак як перехоплювач, — сказав Герінг і підійшов до виструнченого Вайдемана. — Ви, майоре, зробили мені велику приємність своєю майстерністю.

Чорні лаковані «мерседеси» повезли Герінга в Аугсбург. Там Мессершмітт хотів показати рейхсмаршалові свої основні заводи. Зандлер, який геть знітився перед таким високим начальством, нарешті прийшов до тями:

— Завтра о шостій, Альберте, проведемо серію останніх випробувань, і, здається, на цьому наша робота закінчиться.

Вайдеман з жалем подивився на посірілого від втоми й хвороби професора — старий уже був не жилець на цьому світі.

— Вам треба відпочити, — сказав він уголос. Зандлер махнув рукою:

— Який тут відпочинок…

Він витяг книжку й виписав чек на п'ятнадцять тисяч рейхсмарок:

— Ось вам за сьогоднішній політ од Мессершмітта. Тільки, будь ласка, не напивайтеся сьогодні. Адже Піхт теж буде супроводжувати вас?

— Обіцяю вам, що ми будемо тверезі, як агнці, — сказав Вайдеман, і серце в нього защеміло від того, що Піхт, мабуть, полетить востаннє, коли вже ним зацікавилась контррозвідка.

«Невже Піхт російський агент?» — подумав він, вірячи й не вірячи Коссовські.

3

На ранок синоптики дали підбадьорливий прогноз. Несильний вітер розвіяв хмарність. Ще в темряві Вайдеман, Гехорсман і Піхт приїхали на аеродром. У досвітньому присмерку біля машин поралися чергові техніки.

По дорозі на аеродром Вайдеман і словом не обмовився про розмову з Коссовські. Але його виказали очі. Піхт здогадався й занепокоївся.

«Часу нема. Значить, треба сьогодні», — подумав Піхт.

Він подивився на Гехорсмана. Карл сидів, байдуже дивлячись на дорогу. В останню мить Пауль засумнівався в тому, що німець зможе підірвати «Штурмфогель», і вирішив це зробити сам, тільки-но трапиться нагода.

В їдальні за кавою ні Піхт, ні Вайдеман, ні Гехорсман не промовили жодного слова. Лише коли вони рушили до своїх стоянок, Вайдеман, ховаючи очі, кинув Піхту:

— Ти не підходь у повітрі близько. Можемо зіткнутися.

— Гаразд, — відповів Піхт.

Рівно о шостій Вайдеман запустив двигуни. Піхт зачинив ліхтар і теж увімкнув запалювання мотора.

— Прошу зліт, я «Сигнал», — передав він.

— Прогрійте мотор, дідько б вас побрав! — крикнув Зандлер.

Через хвилину Піхт був у повітрі. «Діяти, діяти! Не можна більше чекати ані хвилини. Але як? Мене ж есесівці не пустять на стоянку… А що як тоді, коли «Штурмфогель» стане на дозаправку?.. Тоді без допомоги Карла все одно не обійтись».

Про себе Піхт не турбувався. Він думав зараз про своє найближче завдання — підірвати «Штурмфогель».

Могутньо гув мотор. Гвинт золотили перші сонячні промені. Поголубіло небо, ховаючи зірки в наступаючому дні. В скронях боляче стукала кров. Піхт подивився на висотомір. Сім тисяч метрів показували його короткі білі стрілки. Піхт надів кисневу маску й крутнув краник. У носа вдарив холоднуватий струмінь. Він почув своє дихання — різкий вдих і видих. Праворуч задихав разом з ним індикатор подачі кисню. Два білі сегменти то збігалися, то розбігалися, відкриваючи й закриваючи клапан.

Піхт подивився вниз. «Штурмфогель» сидів на землі. Здивувавшись тиші в навушниках, він глянув на регулятор рації. «Коли ж я відімкнувся? Треба бути уважнішим!»

Він увімкнув рацію й відразу ж почув крик Зандлера:

— «Сигнал», «Сигнал»! Будь ти проклятий!

— Я «Сигнал». Прийом.

— Чому ви мовчали?

— Щось скоїлося з рацією.

— Негайно йдіть на посадку!

«Невже все пропало?» І — Що трапилось?

— Які можуть бути запитання! Негайно на посадку!

Піхт прибрав газ і сунув ручку від себе. «Месершміт» швидко потягнуло до землі.

Піхт пройшов низько над смугою. Біля «Штурмфогеля» стояло багато людей.

— Прошу посадку, — сказав він належну фразу.

— Так. Зробіть ласку, — буркнув Зандлер.

«Звичайно, вони щось пронюхали». Штовхнувшись об бетонку, машина проскочила по смузі в ліс і пірнула під маскувальну сітку. Піхт відкинув ліхтар.

— В чому справа? — запитав він у техніка.

— Отруївся оберштурмфюрер. Зандлер оголосив п'ятихвилинний траур.

До Піхта підійшов Вайдеман.

— Чому ти мовчав у повітрі? — холодно запитав він.

— Та от рація… Гей, єфрейторе! Поклич наладчика приладів. Хай перевірить рацію!

Вайдеман, зам'явшись, запитав:

— Скажи, коли тебе збили, як тобі пощастило втекти від росіян?

— Я ж писав пояснювальну записку, командирові ескадри. Впав удалині від окопів, на землі точився бій. Сховався в березовому гаю, і там мене піймали. Кинули в кузов машини разом з оберштурмфюрером Ціммером… Машина застряла…

— Знаю. Як довго ти був у полоні?

— Та яких-небудь години дві.

— А інші дні?

— Кажу ж тобі, ховався в березовому гаю.

— Три доби?

— А що ж я повинен був робити? І вночі, і вдень ходили росіяни. Я вирішив чекати, поки фронт відкотиться.

— Ну, добре. — Вайдеман постояв з хвилину й відійшов.

«Діяти, діяти», — гарячково билась думка. Піхт побачив Гехорсмана й непомітно підійшов до нього:

— Карле, колись ти обіцяв допомогти мені…

— Обіцяв, — обізвався механік.

— Ми не повинні пустити «Штурмфогель» у небо.

— Ми неспроможні це зробити.

— Спроможні! — з наголосом промовив Пауль.

— Як?

— Підірвати!

— Неможливо! Адже це зрада!

— Зрада? Ти боїшся зрадити! Гітлерові, який убив твоїх дітей. Якщо ми знищимо дослідний «Штурмфогель», ми наблизимо час миру. Ми врятуємо тисячі людей. Ти ж маєш допуск до «Штурмфогеля»?

— А хто допоможе мені?

— Коли «Штурмфогель» сяде на заправку і Вайдеман піде, зроби так, щоб пальне потекло повз горловину бака.

Гехорсман злякано подивився на Піхта й швидко пішов до стоянки. Час трауру закінчувався, починалися польоти.

Провівши «Штурмфогель» у повітря, Гехорсман відчув у ногах таку втому, що відразу ж ліг на траву.

Від землі віяло теплом. Травинка, похитуючись, торкалася зів'ялої, зморшкуватої щоки, неначе пестила, заспокоюючи. В далекій синяві неба висіли невагомі пір'їнки хмар. Гехорсман згадав себе хлопчиськом. Батько, слюсар у майстерні по ремонту парових казанів, у вихідні дні виїжджав за місто й брав дітлахів із собою. Брати гасали по високій траві, ловили метеликів, збиваючи їх лозинами. А Карл лягав на спину, отак само, й дивився в небо. Він дивився на хмари не відриваючись, і вони малювали йому одну картину цікавішу за іншу. То з'являвся вершник, то випливали якісь дивовижні звірі, люди з довгими бородами, човни вікінгів.

«Карл виросте відчайдушним лежнем», — сміявся батько. «Ні, він стане винахідником, як Едісон і Уатт», — заперечувала мати. «Поживемо — побачимо», — відповідав, покашлюючи, батько.

Батькові вдалося відкрити свою майстерню, і в чотирнадцять років Гехорсман був уже непоганим слюсарем.

У першу світову війну він потрапив до авіаційних майстерень. Тоді літаки були тихі й ненадійні, але літали на них відчайдушні хлопці. Літали славнозвісні аси: Іммельман, Удет, Ріхтгофен, Бельке. А Герінг, тепер друга особа в імперії, був просто штафіркою…

Після війни мільйони голодних колишніх солдатів тинялися вулицями. Але Карлові пощастило. Хоч прусська королівська авіація була заборонена Версальським договором, але літаки нишком будували, і потреба в авіамеханіках була.

Карл ніколи не задумувався, що настане час, коли з літаків убиватимуть людей. Це він побачив уже в Іспанії. Але не дуже засмутився. Зрештою, смерть від вогню літака менш страшна, ніж від солдата, який цілиться в твою голову. Гітлер? Та хоч би диявол, лише б у людей була робота і їм було що їсти. Гехорсман намагався на життя дивитися безтурботно. Складності, вважав він, вигадують самі люди. Він просто спав, їв, одружився, викохував дітей… І тільки коли посивіла руда голова, коли він утратив усіх дітей на війні, коли в Росії він обпікав пальці об розпечений від морозу мотор і почув про сплюндровані міста, страти, розстріли, ґвалтування, табори, хвороби, він уперше задумався про себе й Німеччину. Він був її сином і не міг не думати про неї. А Німеччина чинила розбій у Росії і Франції, в Голландії і Австрії, на Балканах і в Африці. Слово «німець» люди промовляли як прокляття. Але серед німців він узнав Піхта, Ютту, Еріха, Хайдте… Піхт був людиною. І на фронті не раз виручав… І раптом він пропонує підірвати «Штурмфогель»…

«Ти знаєш, на що йдеш, Карле? — запитав Карл себе й кивнув. — Тебе можуть схопити й катувати…»

Невже він боїться смерті? Коли не знаєш, за що помирати, тоді погано.

Отже, Вайдеман після польоту піде пити каву. Під'їде заправник…

Травинка, похитуючись, ніжно пестила його зів'ялі, старі щоки.

Почувся свист і завивання. Вайдеман ішов на посадку. «Штурмфогель» важко опустився на шасі.

— Заправ баки, через тридцять хвилин я вилечу знову, — сказав Вайдеман, відкинувши важкий ліхтар.

— Ви йдете в їдальню? — запитав Гехорсман.

Вайдеман не відповів. Скинувши парашут і комбінезон на траву, він кілька разів присів, розминаючи тіло, й пішов до аеродромних бараків, де була їдальня.

Гехорсман викликав заправника.

Скоро приземлився й Пауль. Він квапливо вискочив з кабіни й побіг до стоянки «Штурмфогеля». Через ґратчасті ворота аеродромної огорожі він помітив машину Коссовські. Капітан показав перепустку вартовому, той козирнув і відчинив ворота. Машина під'їхала до під'їзду адміністративного будинку. Коссовські щось сказав офіцерові аеродромної охорони.

— Ти готовий допомогти, Карле? — запитав Піхт, підбігаючи до механіка.

— Так, — з трудом вимовив Гехорсман. — Зараз під'їде заправник, я відверну увагу шофера…

Краєм ока Пауль помітив, що офіцер охорони свистком підкликав групу солдат.

— Добре, Паулю, — ще раз промовив Карл.

— Я знав… Прощай… І спробуй зберегти себе до перемоги.

Солдати на чолі з Коссовські й офіцером охорони пішли до злітної смуги. На мить шлях їм перегородив гасозаправник. Машина під'їхала до «Штурмфогеля» й дуже повільно, наче знехотя почала розвертатися задом до літака. Шофер ліниво розкрив капот насоса, скинув шланги.

— Та скоріше ж! — прикрикнув Гехорсман, помітивши тривогу в очах Пауля.

Солдати вже були за якихось двісті метрів. Вони затрималися біля Вайдемана, який ішов у їдальню. Коссовські щось сказав пілотові, той оглянувся. Пауль зрозумів, що мова йшла про нього.

Гехорсман підняв шланг до горловини баків, крикнув шоферові:

— Вмикай!

Товстий струмінь пального розтікся по крилу, хлинув на землю.

Пауль швидко пішов до своєї стоянки.

Прискорили ходу й солдати з Коссовські та Вайдеманом.

Гехорсман, зміркувавши, відкликав шофера вбік, немов збираючись щось сказати йому. Вони зайшли за заправник.

Коссовські витяг пістолет, підігнав солдатів. І ось він побіг.

Пауль поставив міну на миттєвий вибух і, розмахнувшись, щосили кинув її в бік «Штурмфогеля». Вибух підпалив розлитий по землі гас. Полум'я хижо накинулося на літак.

Гехорсман і шофер, нагинаючись, кинулись геть.

Солдати з автоматів відкрили стрілянину по Паулю, який біг до свого винищувача. Завили сирени, зчинилась метушня.

— Що трапилось? Де Вайдеман? — кричав у репродуктор Зандлер.

Піхт устиг добігти до своєї машини, відкинув ліхтар, ускочив у кабіну, ввімкнув запалювання двигуна. Над кабіною засвистіли кулі. Мов на зло, мотор не запускався. Одна куля пробила плексиглас ліхтаря. Нарешті пчихнувши, запрацював двигун.

У цю мить вибух заправника кинув солдатів, Коссовські й Вайдемана на землю. Паулю вдалося вирулити на злітну смугу.

Вайдеман трохи підняв голову, підхопився і кинувся до стоянки «месершмітів». Під виття сирен стрибали й кабіни пілоти, які виявились поблизу.

Піхт захлопнув ліхтар, відчув якусь незбагненну, давно втрачену легкість. Хвилювання минуло. Голова набула ясності, яка буває після сильного потрясіння.

Винищувач хитнувся, спустив гальма. Кашкет, залишений якимсь пілотом, потрапив у струмінь вітру від працюючого гвинта, злетів і, перевертаючись, щез у лісі. Руда обсмалена трава на обочині бетонки припала до землі від шаленого вітру. Потік здійняв пил. Хитнулись елерони на кінцях крил, неначе величезний птах заворушив пір'ям перед тим, як злетіти.

Солдати на чолі з Коссовські були майже поряд.

І Піхт повів машину на зліт. Літак одірвався від землі і вперся гострим носом у небо, де блукали димові хмари. Потім Пауль перевернув машину через крило і вдарив з усіх гармат по літаках, які вирулювали на злітну смугу. Потім знову розвернувся і знову стріляв, розкидаючи літаки, що повзли по землі.

Два винищувачі усе-таки встигли піднятися в повітря. Серед них Піхт без зусиль знайшов той, яким керував Вайдеман. На форсажі[24] він ліз угору, націлюючись для атаки. Піхт обстріляв його, але Вайдеман спритно втік від траси.

«То що ж, давай схопимося з тобою наостанку, Альберте!» — подумав Піхт.

Вайдеман відкрив вогонь з дальньої дистанції. Він хотів налякати Піхта, позбавити впевненості. Піхт пірнув під трасу і помчав уперед, розганяючи винищувач. Другий винищувач став заходити йому в хвіст.

Вайдеман круто відвернув убік. Піхт устиг помітити його зле обличчя, скуйовджену голову. «Забув шолома, поспішаючи».

Земля лишилась далеко внизу. Зеленими й коричневими квадратами кружляли поля, виблискувало на сонці плетиво річок. Піхт потягнув ручку на себе й загальмував, випустивши щитки. Винищувач, який заходив ззаду, проскочив мимо. В жовтому хресті прицілу майнув його силует. Піхт натиснув на гашетки, встиг помітити, як траса вп'ялася йому в бік і звідти, з чорної дірки, вивалилася хмара диму.

«Але де Вайдеман?» Він окинув поглядом небо, перевалив машину з крила на крило. Вайдемана не було. І тут підкралося зрадницьке почуття страху. Піхт не бачив ворога, але знав: він десь поряд. Піхт зробив напівпетлю й оглянувся — Вайдеман висів на хвості.

«Цього разу промахнувся… Та чому він не стріляє?»

Піхт почав схиляти машину в глибокий віраж. При перетягуванні ручки на віражі «месершміт» зривався в штопор. Яка з машин упаде першою? Може, Вайдеманова? Це була остання надія вціліти. Ледь помітними поштовхами Піхт совав ручку вбік і тиснув на педаль. Винищувач вібрував, рискаючи носом по обрію. Піхт оглянувся. Вайдеман також висів на критичному розвороті, намагаючись піймати в приціл його машину.

Черга вдарила по крилу, але не дістала кабіни. Піхтів «месершміт» похитнувся. Раптом майнула проста думка — крутнути спадну бочку. Вайдеман кинеться за ним, мине секунда. А секунда — не так-то вже мало в стрімкому повітряному бою.

Піхт кинув винищувач униз і став робити безладні витки. Але Вайдеман розгадав маневр. Він зрозумів: якщо кинеться слідом, то опиниться внизу й Піхт розстріляє його. Додавши газу, він одігнав літак убік і розвернувся. Вийшов на вихідну позицію для лобової атаки й Піхт. Хто зверне першим? У кого не витримають нерви?

_Машини з подвоєною швидкістю мчали назустріч одна одній. Ніхто не звертав. Вайдеман в якусь мить збагнув: Піхт не зверне, й останнім жахливим зусиллям примусив себе не звертати також. Надто багато зв'язувало їх у минулому і надто багато розділяло в цю останню мить…

Коссовські, крізь пелену злих сліз спостерігаючи за боєм, побачив, як два винищувачі вдарились один об одного, біло-червоний спалах розколов небо на частини, розкидав шматки металу.

Але вітер швидко розвіяв дим, і знову в безодні синяви показалися легкі, рожевуваті хмари…

ПІСЛЯМОВА

Лехфельд двигтів од гуркоту важких «шерманів». Кінчалася війна, найстрашніша з усіх воєн, разом узятих. Трясли бруківку армійські «доджі». Важкою ходою, врозбрід ішли канадські стрільці — засмаглі, безтурботні, в брудних сукняних куртках. Вони насвистували веселу солдатську пісеньку.

А назустріч цьому потокові повільно йшли троє. Карл Гехорсман, Еріх Хайдте й Еріка. В сквері біля міської ратуші перед замком Блоків вони зупинилися. Старі дерева тут були вирубані, на обочинах алей стирчали скорботні чорні пеньки. Гехорсман підняв щита з дороговказом, на чистому зворотньому боці хімічним олівцем написав: «Тут у боротьбі з фашистами загинули радистка Ютта Хайдте й радянський боєць…»

— Я не знаю, як насправді звали Пауля, — сказав Гехорсман.

Не знав цього і Еріх Хайдте, не знала й Еріка.

Подумавши, Гехорсман рішуче дописав: «… на ім'я Март». Підійшов американський солдат, помовчав, меланхолійно прожовуючи гумку.

— Кемрид? — запитав він.

— Друг, — відповів Гехорсман і з розмаху ввіткнув щита у вологу землю.

Поки не змиють напис дощі, він буде нагадувати про війну й подвиг солдатів мужнього й тяжкого фронту. В той час розвідникам ще не ставили пам'ятників з бронзи й каменю.

Примітки

1

Мельдерс Вернер— командир з'єднання винищувачів, які діяли в складі фашистського легіону «Кондор» у період громадянської війни в Іспанії 1936–1939 років.

2

Робити «козла» — жаргоном льотчиків: неправильно сідати. Літак, не зовсім погасивши швидкість, при зіткненні із землею підстрибує, робить «козла».

3

Люфтвафе — військово-повітряні сили фашистської Німеччини.

4

Гітлер справді дотримав слова. Хе-176 замість ангара перекочував у Музей авіації і згорів під час бомбардування Берліна, через шість років після описуваної події.

5

Флатер — мимовільне трясіння літака, що виникає при швидкості, не розрахованій для даної конструкції машини.

6

Оберштурмфюрер — офіцерський посадовий чин у гітлерівських збройних загонах націонал-соціалістичної партії «Шутстаффель» — СС.

7

Арбайтсфюрер— представник нацистської партії на підприємстві, який відповідає за виконання плану й виховання робітників у фашистському дусі.

8

Гейдріх — начальник Головного імперського управління безпеки. Вбитий чеськими патріотами в Празі в 1942 році.

9

Канаріс — керівник військової розвідки й контррозвідки гітлерівської Німеччини — абверу. Повішений після невдалого замаху на Гітлера 20 липня 1944 року.

10

Пізніше Каммхубер командував дивізією нічних бомбардувальників, потім п'ятим повітряним флотом на північній ділянці радянсько-німецького фронту. Після війни він став інспектором військово-повітряних сил ФРН, одним із перших генералів бундесверу.

11

Маметр — прилад, що показує силу тяги двигунів.

12

Тепер фон Браун — «ракетний король» Сполучених Штатів.

13

«Роте капелою» гітлерівці називали підпільну організацію німецьких антифашистів, які діяли на території Німеччини під час другої світової війни.

14

Функабвер — німецька служба радіоперехоплення.

15

Санаторій для вищих чинів третього рейху в Шварцвальде.

16

Міна, що вибухає від різкого перепаду температур.

17

Антифриз — рідина, що не замерзає при низьких температурах.

18

Гірка — різке набирання висоти літаком.

19

Фальке — сокіл (нім.).

20

Дорффюрер — сільський староста.

21

Новотни — потім командир загону перших фронтових Ме 262.

22

Цей зразок літака тепер зберігається в науковому музеї Лондона — Південний Кенсінгтон.

23

Фельдмаршал Мільх — заступник Герінга, після самогубства Ернста Удета керував озброєнням люфтвафе. В 1935 році, будучи статс-секретарем міністерства авіації, виступив проти винищувача Ме-109. Нині почесний член правління західнонімецького концерну «Кекнер».

24

Форсаж — робота двигуна на підвищеному режимі.

Content

Федоровський Євген «Штурмфогель» без свастики

Євген Федоровський «ШТУРМФОГЕЛЬ» БЕЗ СВАСТИКИ Пригодницька повість

ПРОЛОГ

Розділ перший НАПЕРЕДОДНІ ЕРИ

Розділ другий АСИ ПОЧИНАЮТЬ ВІЙНУ

Розділ третій ХРЕЩЕНІ ВОГНЕМ

Розділ четвертий ПРЕКРАСНА ЕРІКА Й РЮБЕЦАЛЬ

Розділ п'ятий СВІТ — ТВОЯ ОБРУЧКА

Розділ шостий МАРТ ВИХОДИТЬ НА ЗВ'ЯЗОК

Розділ сьомий НЕБО СТАЛЕВОГО КОЛЬОРУ

Розділ восьмий АБВЕР ЗЧИНЯЄ ТРИВОГУ

Розділ дев'ятий ГОЛОСИ ЛІТА

Розділ десятий ДЕНЬ КАТАСТРОФИ

Розділ одинадцятий ЛУНА В БЕЗКРАЙНЬОМУ НЕБІ

Розділ дванадцятий РІК, ПЕРЕЛАМАНИЙ НАДВОЄ

Розділ тринадцятий ПОЧАТОК КІНЦЯ

Розділ чотирнадцятий ШЕПІТ МЕРТВИХ

Розділ п'ятнадцятий КІНЕЦЬ «ШТУРМФОГЕЛЯ»

ПІСЛЯМОВА

Примітки