Фрейкс Рендалл

Вішер Вільям

Термінатор

Рендалл Фрейкс, Вільям Вішер

ТЕРМІНАТОР

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад Клименко Наталії Борисівни

Художник Донець Сергій Юрійович

ТЕРМІНАТОР

ДЕНЬ ПЕРШИЙ

Лос-Анджелес, Каліфорнія, обсерваторія Гриффіт-парк,

9 березня 1984 року, п'ятниця, 3.48 ранку

На відтинькованому мурі, що тягнувся вздовж посрібленої місяцем будівлі обсерваторії, прозирав сяк-так наляпаний фарбою напис «Історія померла». Авторство напису, цілком імовірно, належало завченому студентові, в якого з гумором було зовсім кепсько. Або хтось із банди місцевих підлітків, обходячи територію, вирішив прикрасити мура каламбуром. Щоправда, не виключено, що людина, яка ці слова написала, знала про їх відповідність істині.

Будівлю, увінчану трьома банями, освітлював самотній матовий ліхтар над входом. Ніщо не порушувало тиші. Прилегла до обсерваторії ділянка парку підтримувалася в зразковому стані, а на стоянці машин березневий вітерець, розшарпавши гору паперового мотлоху, прибив клапті пожовклих газет до спотвореного написом муру.

Свого часу обсерваторія була для вчених справжнім вікном до космосу. Проте науковий центр, що надавав фахівцям унікальну можливість спостерігати з височини гірських верховин за ходом космічного годинника, проіснував тут недовго. Робота телескопів ускладнювалася густим павутинням вогнів над простертим долиною містом, а важка хмара смогу та вихлопних газів, ставній з роками непроникною, унеможливлювала спостереження за небесними світилами.

Обсерваторія стояла, доки її не перетворили на звичайнісінький планетарій. Для розваги відвідувачів під склепіннями бань відтворили картину зоряного неба, за правдивість якої вже давно ніхто б не поручився. З виникненням лазерних сеансів — жахливої суміші рок-музики, світлових ефектів та різноманітних оптичних трюків на космічні теми — колишній храм науки став приманкою для туристів, своєрідним Діснейлендом. У пошуках нових розваг замість набридлих поп-концертів та кіно сходилися сюди й школярі. І ще одне, зовсім особливе, вабило публіку до Гриффіт-парку — неповторний краєвид Лос-Анджелеса, що відкривався з високогірного плато, де було облаштовано стоянку для автомобілів. Лише тридцять, щонайбільше сорок днів на рік небо над містом ставало чистим від смогу, і парочки, що затрималися в машинах після нічного сеансу лазерного шоу, мали нагоду завершити розважальну програму спостереженням дивовижного видовища — сяючого вогнями міста. Чіткі, ніби прокреслені різцем обриси хмарочосів вимальовувалися на тлі оксамитово-чорного неба. Картина, можливо й не така динамічна, як музичні оргії в обсерваторії, але не менш захоплива. Перевага цього атракціону полягала в тому що ви могли додивитися його до кінця, доки вітрове скло машини не бралося передранішнім туманом, або закінчити в будь-який момент — це якщо зорові відчуття поступалися дещо іншим відчуттям.

Утім, навіть якщо ти приїжджав сюди не з дівчиною, а сам, підйом угору був вартий того, щоб його здійснити. Зрозуміло, за гарної погоди та сухого шосе. Буксувати слизькою, вибоїстою дорогою, коли машину поливає дощ, а над панорамою міста зависли грозові хмари, що суцільним фронтом сунуть з гір Санта-Моніка, є задоволенням, гіршим за середнє. А зрештою не було нічого дивного в тому, що єдиною машиною, яка цієї сльотавої, штормової ночі йшла вгору крутою дорогою Вермонт Каньйон, виявився незграбний жовтогарячий сміттєвоз муніципальної господарської служби.

Дел Гойнес засунув руку до правої кишені комбінезона, збільшуючи до максимуму гучність поганенького портативного касетника. Бі Бі Кінг щойно видав на своїй гітарі віртуозний блюзовий акорд, який особливо подобався Делові. Вантажівка повільно сунулася вгору. Дел додав газу, і останні акорди Б. Б. Кінга заглушило стугоном двигуна. Кляті навушники! Ну, легкі, можна сказати, невагомі, але пропускають усі сторонні звуки. Треба буде купити такі, які робили раніше. Нехай вони затуляють усе вухо, проте вже, будьте певні, жодних сторонніх шумів. Шоферам міського транспорту заборонялося користуватися на роботі навушниками. Ну то й що до того, матері вашій так?! Для нормального хлопця що важливіше: музика або сміття, що його тягаєш цілодобово? Якщо помітять, що береш на роботу магнітофон — знову залишишся без роботи. Хоча таку роботу він, ясна річ, бачив у гробу. А куди подінешся? Їсти ж-бо треба. Аліменти Лієнні сплачувати теж. Потім цей чортів домовласник. До того ж собака…

Заробляє він зараз непогано. Ну так і в дога ж гарний апетит. Та й сам Дел не якийсь там чахлик — і в найгірші часи менше як три сотні фунтів не важив. Але, що не кажи, а тягати сміття з одного кінця міста в інший — це аж ніяк не та робота, про яку він мріяв. Справжня робота скінчилася рівно двадцять два роки тому. Дел тоді був захисником у команді «Хьюстон Ойлерз» і відіграв два дуже вдалих сезони. Виявилося, що на тому «Хьюстон Ойлерз» і виснажилася. Сам же він потрапив у чорну смугу — для чорношкірого це звучить каламбуром! Спочатку травма коліна. Потім розлучення. З команди його, звичайно, одразу ж витурили. Ті невеликі заощадження, що залишалися, опинилися в кишенях щасливіших партнерів по картах. А після цього доля позбиткувалася над ним як слід. Траплялося, що йому навіть таланило, а частіше Дела тицяли носом зрозуміло куди. І хто він тепер? Чорнопикий сміттяр. Пардон, інженер-експлуатаційник міського відділу очистки: до ваших послуг. Навіть на цю смердючу вантажівку його влаштовано за протекцією. Давній друзяка по команді замовив слівце.

Підйом о другій годині ночі. Лише від цього можна очманіти. Повзеш у своїй чортопхайці визбирувати недоїдки після чужого бенкету й потім цілісінький день не можеш позбутися смороду, який переслідує тебе, наче якась пройнята гниттям жива істота.

Дел рвучко увімкнув найнижчу передачу. Передбачався останній стрімкий підйом, треба зменшити швидкість. Двигун затіпало огидним дрібним дрижанням, від якого завібрувала кабіна, ходором заходило кермо. Дел спрямував свій сміттєвоз на стоянку обсерваторії і від несподіванки закам’янів, ледве не наскочивши на сірий «шеві-малібу», який перекрив йому шлях. Потім подив перетворився на образу. Ще б пак: знайшлася людина, здатна спаскудити його і без цього неприємне зайняття. Поруч з автомобілем нахабно стояв хлопчисько, і не якийсь там кольоровий, а білий молодик. Він спокійнісінько справляв малу нужду просто на капот машини. На молодикові була чорна шкіряна куртка, обвішана ланцюгами. Вифарбуване в червоний колір волосся стояло сторчака, як у Баквіта з групи «Літтл Раскалз»; сірі штани комбінезона заправлено у високі військові черевики. Безперечно, панк або рокер, чи як їх там називають. Дел із силою натиснув на гальмівну педаль і крутонув кермо. Цей шмаркач і оком не кліпнув, хоч Делова вантажівка під’їхала впритул і ледве не зачепила його бортом. Дел зиркнув на бічне дзеркало. Він-бо чекав, що хлопчисько принаймні відстрибне вбік. Та ба, той і надалі робив свою справу, не звертаючи жодної уваги на величезний сміттєвоз, який ледве не зачепив його. На додачу мерзотник ще й спромігся забризкати Делові задню шину.

Дел отетерів від такого нахабства. Оскаженівши, він ударив по центру керма. Виття сирени підняло б і мерців з того світу. «Шмаркач уже мабуть штани закаляв», — подумав Дел, і знову подивився в дзеркальце. Але хлопчина навіть убік не відскочив. Не звертаючи жодної уваги на величезний сміттєвоз, він і надалі зрошував асфальт.

Розлючений Дел повернув назад, а молодик і не думав рушати з місця. Бісів недоумок! Нехай лише здибається йому на зворотному шляху — Дел навчить його пристойно поводитись.

На бампері в нього красувалася табличка: «Ця власність застрахована компанією «Сміт і Вессон»[1]. І це було не пусте базікання. Нехай Дел тягав за собою придбаний у шваґра за сімдесят доларів пістолет двадцять другого калібру, нехай досі стріляти йому доводилося тільки по пивних бляшанках. Щоб узяти на мушку й натиснути спусковий гачок, багато розуму не треба. Дел перейшов асфальтову доріжку, прямуючи до сміттєвих контейнерів.

У вухах знову залунала мелодія у виконанні Бі Бі Кінга.

Дел уже почав було заспокоюватися, аж раптом згадав, як так сталося, що він почав тягати із собою зброю. Справа не лише в тому, що різанина і з’ясування стосунків між бандами стали в парку буденною справою. Він сам якось потрапив у халепу. Сталося це тижні за два-три по тому, як його прийняли на роботу. Уночі, приблизно в цей самий час і навіть у цій частині парку. Він підіймав бак, щоб витрусити його вміст до контейнера, аж раптом щось глухо вдарило по капоту машини. Потім у поліції Делові сказали, що вбивство вчинили наркомани. Можливо. Йому цілком вистачило того, що він побачив на власні очі: почеркане ножем тіло «вісімнадцятирічного хлопця, розпоротий живіт і нутрощі на вітровому склі. Після того Дел не виїздив на роботу без зброї. У Лос-Анджелесі повнісінько бандитів. Між іншим, білі кольоровим не поступаються.

Він ще раз зазирнув у дзеркало, але молодика вже не побачив. Дел поїхав повз мур, що привів його до тупика з контейнерами для сміття. Розвернувся, щоб підчепити краном перший ящик. Лише тепер почав потроху оговтуватися. «Ну ти й легкодух, Деле», — промайнуло в голові. Цієї ночі він пропорпався зі сміттям довше звичайного, щоразу відволікаючись, глипаючи в дзеркало. Чого тільки не трапиться!

Коли незграбний сміттєвоз під’їжджав до стоянки, Марк Ворфілд — хлопець під добрячою дозою — саме займався своєю непристойною справою. Усередині у нього похолонуло, серце тьохнуло: точнісінько тобі кенгуру під прицілом мисливської рушниці. І тут він дотумкав: це не просто брудна чортопхайка, це доля влаштовує йому перевірку. Чи, мовляв, не перепудишся, коли на тебе суне на повній швидкості така собі каракатиця, натоптана лайном. Та плювати на неї! Він ще й полити її зможе. Он як!

Що Марк і зробив.

Він ховав своє причандалля у штани, коли моторошно завила сирена. Марк навіть оком не зморгнув, хоча з переляку добряче роздер пальця блискавкою на штанях.

Усе це нагадувало змову, спрямовану проти нього. «Доля», — пульсувало у збудженому мозкові. Спочатку підсунути йому цю огидну смердючку зі сміттям. Потім оглушити нестерпним виттям. А тепер ще хтось невидимий намагається вкусити його за пальця. А ось вам! Бачили? Не на такого натрапили! Усі начебто змовилися занапастити його сьогодні. Ось і земля тікає з-попід ніг, пливе собі, похитуючись. Але де там!

Марк відчував себе класним хлопцем на серфінгові. Дошку, неначе легесеньку тріску, шарпають хвилі, а він, справжній професіонал, упевнено прокладає собі шлях у бурхливому морі. Але, як Марк не силувався, земля таки взяла гору. Вона раптом опинилася біля самісінького обличчя і боляче різонула по щоці. З очей полетіли іскри, і він начебто збоку почув власний стогін. На лобі розплився величезний синець. Марк примусив себе посміхнутися. Приятелі ж-бо рвали боки від сміху. З нього, ясна річ! Куцанчик Джонні, покидьок, яких пошукати, але в бійці йому немає рівних. Прізвисько у нього теж було відповідне — Комтекс[2]. І кістлявий Рік у подертому плащі, який метеляється на ньому, наче на скелеті. Друзяки, одним словом. Ясна річ, свої хлопці. Але як же ж вони йому остогидли! Сьогодні він когось із них провчить.

Рік та Джонні виконували дикунський танок навколо непочатих пляшок з пивом, розставлених біля телескопа край оглядового майданчика. Марк знав, що хлопців відокремлюють від нього мільйони та мільйони миль, але він чув їхні ідіотські вигуки, ніби друзяки були від нього лише в десятьох ярдах. З магнітофона лунало «Давай повоюємо» у виконанні групи «Фіер».

Починали вони утрьох у нічному клубі. Марк пам’ятав, як вонц смикалися біля самої сцени, вимахували руками, набираючи обертів, потім їх потягло на вулицю. Біля стоянки машин їх добряче завели ці бісові рок-фени.

Одного з них Комтекс увігнав головою у вікно власної машини, решта швиденько показали хвоста. А їх, розпалених наркотою, алкоголем та легкою перемогою, потягло на нові подвиги. Усі троє залізли в Рікову машину й вирушили світ за очі — акули в пошуках здобичі. Так вони вешталися, доки несподівано для себе не опинилися в горах.

У Марка вихопився стогін. Чи то смішок? Інколи сам не розумієш, чи то стогнеш ти чи то смієшся. Комтекс та Рік розпочали бійку. Тобто вони посунули один на одного, готуючись до першого удару. Зараз порозбивають пляшки. Яке паскудство, адже йому так хочеться пити! Марк поповз до них…

Свинцеві хмари згущувалися над обсерваторією. Спалахнула блискавка. Делові анітрохи не кортіло промокнути до нитки, тому він поквапився закінчити з прибиранням. Не донісши вміст останнього контейнера до машини, він перекинув його просто на дорогу. Над головою спалахнула блискавка. Він уявив газетні заголовки: «Працівника міського відділу очистки вбито блискавкою». Дзуськи!

Дел натиснув. на акселератор, двигун безпорадно форкнув і замовк. Навіть більше: блимнули і згасли фари, увірвалася мелодія Бі Бі Кінга.

Бракувало ще загрузнути в цій бісовій глушині, у кількох милях від телефонної будки, до якої ще хтозна скільки їхати поганою дорогою!

Дел крутонув ключ у замку запалювання. Марно.

Паскудство!

Хоч би стартер ворухнувся.

І тут щось раптом ніби штовхнуло Дела. Спина взялася сиротами. Він зрозумів, що касетник працює на батарейках і вимикатися йому, навіть тоді, коли відмовив двигун, немає жодного сенсу. У повітрі відчувалася дивна напруга. Дел із силою вгатив кулаком по щитку. Купа лайна, а не машина!

Дел розпалювався дедалі більше, кленучи злощасний сміттєвоз на всі заставки. Але те, що сталося наступної миті, не можна було пояснити поламкою двигуна. Над кабіною спалахнула іскриста вогняна куля, і в обличчя Делові ніби одночасно блимнули тисячі камер. Він ще раз спробував прокрутити ключ у замку запалювання. Дарма. Мабуть, бензин закінчився.

Величезний розжарений згусток прорвав завісу хмар і закружляв навколо сміттєвого бака. Хтозна, що воно таке, але сміттяреві раптом стало моторошно. Підкоряючись позасвідомому інстинктові, Дел відсмикнув руку з металевого підлокітника, пожбурив ключ, зірвав з голови навушники. Черевики на ньому були гумові. Здається, гума — добрий ізолятор. Непогано б з’ясувати: ізолятор блокує провідність чи, навпаки, сприяє їй? Як же не хочеться підсмажитися на цій пательні!

Повітря сповнилося потріскуванням та свистом, що нагадувало перешкоди в ефірі настроюваного приймача. Щосекунди шум підсилювався, перетворюючись на басовите гудіння, схоже на потужний гул трансформатора.

Понад усе на світі Ділові зараз кортіло вистрибнути з кабіни та бігти геть, але щось підказувало: не ворушись: утеча — це загибель.

Блискавка, що сяяла біля машини, була незвичайною — язики холодного полум’я лизали кабіну, білі та криваво-червоні спалахи блимали зовсім поруч. Сяйво вогнів, мерехтіння розрядів поєдналися в один нестерпно-яскравий вихор енергії. Дел відчув, як заворушилося волосся у нього на голові, ніби піднесене вітром, хоча вікна в кабіні було зачинено. За мить його волосся стало сторч, як у того панка, що трапився йому біля в’їзду на стоянку. І всі ці викрутаси з волоссям відбувалися зовсім не тому, що сміттяр так вже й перелякався, хоча, звичайно, першої миті було й це, але потім він все-таки опанував себе. Повітря в кабіні раптом наелектризувалося, як трапляється після грози, та сповнилося запахом озону.

Делові заклало вуха. Мабуть, підстрибнув тиск. Сліпуча куля вибухнула тисячами кривавих вогнищ, щось виникло у її центрі під гуркіт і гудіння таємничих сил.

Черговий стрибок тиску, і скло кабіни, не витримавши, розлетілося на друзки. Дел ледве встиг нагнутися, щоб дощ уламків не потрапив йому в обличчя. Повітря з машини зі свистом полинуло назовні. І все навколо почало потроху заспокоюватися.

Дел повільно випростався і почав обмацувати порізи. Здавалося, нічого серйозного. Лише у вухах, як і раніше, ніби пробки. Таке трапляється при контузії. Він кілька разів придавив вуха долонями. Не зарадило. У горлі пересохло. Але все це дрібниці. Він не міг відвести очей від химерної туманної хмари, яка згустилася на місці вибуху. У центрі хмари, де щойно не було нічогісінько, тьмяніли обриси фігури. І тут сміттяреві знову стало моторошно.

Дел усвідомив, що прийшла смерть, і не сумнівався, що став очевидцем дії надприродних сил. Він не мав підстав покладатися на ласку того, хто прийшов з того світу — Дел Гойнес за своє життя попогрішив чимало. Що ж, смерть слід зустріти гідно.

Дел змусив себе поглянути туди, де рухалося те, що прийшло з потойбічного світу.

Він бачив, як дихала ця істота. Розмиті від початку контури набували різкості, дозволяючи розпізнати фігуру оголеного чоловіка. Підстрижене по-військовому волосся ще диміло. Тіло було вкрито білим, схожим на борошно, порошком, що обсипаючись, оголював дитячу рожеву шкіру. Щоправда дитинча було понад шість футів заввишки.

Дел зустрічав і міцніших хлопців, коли грав у команді «Хьюстон Ойлерз», але такої ідеальної статури йому бачити не доводилося. Ритмічні скорочування м’язів чудово окреслювали скульптурну досконалість торса. Форму руки було виліплено так, що за нею можна було вивчати закони симетрії. Потужна округлість біцепсів звужувалася до ліктя, і знову ширшала нижче ліктьового суглоба. Закінчувалася лінія руки майже витонченим зап’ястком та довгими сильними пальцями, які то стискалися в кулак, то випростовувалися.

На футбольному полі такому б ціни не було! Делові з ним годі змагатися. І він вже знав чому. Був би той просто сильнішим, тоді б ще… Але Дел побачив його обличчя. Неймовірно! Здавалося, живе людське обличчя несе на собі відбиток мертвого холоду. І найстрашніше — очі. У цих очах відбивалася смерть. Невблаганна безжальна смерть, яку люди завжди уявляють по-різному, але такою неправдоподібно реальною, позбавленою будь-яких почуттів — ніколи. Погляд був спрямований на Дела. Прибулець стояв так близько, що сміттяр міг би дотягтися до нього. А це означає — кінець!

Усі сподівання Дела тепер лише на ноги, хоча саме вони колись підвели його на футбольному полі. Серце шалено закалатало в грудях.

Дел штовхнув плечем дверцята машини, ледве не випавши на холодний асфальт. Хворим коліном зачепився за підніжку і знайомий гострий біль пронизав ногу. — Лише б не застрягнути!

Дел чкурнув геть від вантажівки, відчуваючи на собі незворушний погляд, що тримав його під прицілом.

Біль пекучою хвилею перетік з ушкодженого коліна на всю ногу, але Дел не відчував його — мчав, розвиваючи спринтерську швидкість, і думав лише про те, що смерть суне за ним слідом. Усередині все зіщулилося. Він щокроку відчував кольки у власному шлунку. Від нудоти перехопило дух. Не вистачало лише, щоб його пробрало!

Дел вибіг на середину автостоянки. Там усе ще вовтузилися панки. Треба їх попередити! Думка про шмаркача, який обмочив його машину, зупинила це бажання. Нехай рятуються, як можуть. Воно й на краще: молодики напідпитку, дивись, хоч трохи затримають цього диявола, який прийшов по душу Дела Гойнеса, прагнучи витрусити її з грішного тіла й загорнути в целофан на вічне зберігання.

Дел накивав п’ятами, наче останній недоумок. Ще не так тікатимеш, якщо тобі дороге життя!

Проскочив повз сірий «шеві-малібу», повз сторопілих від несподіванки панків. Звивистою доріжкою скотився на стрімчастий спуск дороги Вермонт Каньйон.

Тепер він не зміг би зупинитися, навіть якщо дуже б хотів. Інерція розгону штовхала його крутим схилом униз, неначе якусь тріску, затягнуту в розбурханий крутіж. Коліно таки не витримало. Дел гепнувся на землю і сковзнув у безодню, не намагаючись опиратися невблаганній силі. Його протягло мокрими колючими заростями й загальмувало у двох футах від металевої загорожі, прокладеної над прірвою автостради.

Дел лежав горілиць, обливаючись холодним потом. Світ, який увесь цей час вороже мовчав, раптом прокинувся, затопив його багатоголоссям звуків, ніби невидима рука повернула до краю перемикач гучності. Він відчув власне дихання, яке з хрипінням виривалося з грудей, і заридав. Дел повільно сів. Усе пливло перед очима. Поглянув угору. Дорога порожня. Кроків переслідувача не чути. Він гарячкувато пригадував уривки молитов, які в нього втокмачували в дитинстві. У бік уткнулося щось тверде. Він понишпорив по землі рукою і намацав зігрітий його власним тілом пістолет.

Ніколи ще так щиро Дел не дякував Всевишньому, як нині. Головне, за те, що Всевишній не дозволив йому скористатися пістолетом. Дел серцем відчував: немає зброї, здатної зупинити отого перевертня. Найстрашніше, дякувати Богові, лишилося позаду. Хитаючись, сміттяр підвівся і потрюхикав геть від планетарія. З роботи його виженуть, ясна річ, але це вже дрібниці порівняно з тим, що могло статися!

Дел Гойнес, чорношкірий сміттяр, був одним з небагатьох, хто залишився живим після зустрічі з Термінатором.

* * *

На мить свідомість Термінатора відключилася. Владна космічна сила загальмувала роботу всіх систем, але майже одразу зорові образи почіткішали, активізувався процес мислення. Імла не заважала орієнтуватися істоті, яка бачила крізь туман. По завершенні хронопортації, Термінатор не помітив нічого особливого. Він глибоко вдихнув, аналізуючи склад повітря. Жодної різниці, хіба що Там трохи більший вміст поллютантів та сполучень азоту, ніж Тут. На момент хронопортації, переходячи з одного часового шару до іншого, довелося скорчитися в позі ембріона для поліпшення провідності. Тепер він випростався, впевнено відчуваючи ідеальну злагодженість усіх систем свого організму. Вуглецеве мастило, яким було вкрите його тіло, надійно захищало від опіків. Залишки білої порошкоподібної речовини ще більше робили його подібним до класичної мармурової скульптури, яка гармонією та досконалістю не поступалися творам Родена та Берніні.

Термінатор оглянув навколишню місцевість. Метри за чотири від нього на асфальті завмер неповороткий металевий об’єкт. Датчики фіксували візуальну інформацію: форму, колір, запах. Пам’ять надала вичерпну характеристику: вантажний автомобіль вироблений близько 1975 року, з дизельним двигуном, використовувався міськими службами для перевезення відходів. Ще за півсекунди він ідентифікував будівлю позаду як Обсерваторію Гриффіт-парку. Органи відчуттів запрацювали на повну потужність, збираючи й аналізуючи нову інформацію. Склад ґрунту, атмосферні умови, гееографічні особливості території порівнювалися з відповідними даними в запам’ятовувальному пристрої.

Результат позитивний. Хронопортація досягла мети.

Увагу Термінатора привернула жива істота, що причаїлася в кабіні вантажівки. Негроїдна раса, вік близько п’ятдесяти, понад сто п’ятдесят фунтів ваги. На обличчі людини відбивався невимовний жах. Аналіз навіть найменших рухів дозволяв Термінаторові прогнозувати гранично низький рівень небезпеки від об’єкта. Людина ще не встигла вистрибнути з машини, а сигнали м’язових скорочень уже підказали Термінаторові най— вірогідніший напрямок її втечі.

Мозок і тіло Термінатора цілком перейшли на активний режим роботи. Нажахана людина тікала. Термінатор залюбки міг її знешкодити, якби вважав це за потрібне, проте на той момент людина абсолютно його не цікавила.

Зробивши кілька кроків, Термінатор переконався в цілковитому порядку моторних функцій організму. Він став край майданчика й поглянув на міські вогні, що виблискували в долині. Автоматично наклав збережену в пам’яті на простерту перед ним панораму Лос-Анджелеса. Він уже бачив перед собою проспекти й магістралі, пригадував їхні назви й почав обмірковувати план дій. На ньому немає одягу. Треба було зняти його з негра-водія. Тепер доведеться використати інші варіанти. У багатолюдному навіть уночі Лос-Анджелесі неважко відшукати чоловіка з відповідною фігурою. Чудово складений, напружений оголений атлет закам’янів на пронизливому вітрі, вдивляючись у пойняте сном місто.

Марк таки зіп’явся на ноги. Його, неначе механічну ляльку, під’юджувала гримуча суміш алкоголю та наркотиків. Ох і затопить він їм зараз, нехай начуваються! Почне з Комтекса. Марк щосили смикнув його за ланцюги, що звисали з плечей неначе еполети, і швиргонув на металеву огорожу майданчика. Удар був такої сили, що Марк сам ледве встояв на ногах. Суперник підвівся і кинувся на кривдника.

Вони зчепилися в оскаженілих пітних обіймах і покотилися по землі, гамселячи один одного, доки не наскочили на підставку телескопа, біля якого стирчав Рік. Не розмірковуючи, Рік хряснув Марка по голові пляшкою пива, і той повалився, увесь у піні та уламках скла. Потім Рік влучним ударом важкого черевика послав у нокдаун Комтекса. Той, гепнувшись, розтрощив магнітофон.

Упоравшись із Марком та Комтексом, Рік повернувся до телескопа і став вивчати автостоянку. Здивований вигляд на його обличчі змінився посмішкою людини, завжди здатної оцінити дотепний жарт.

— Гей, ви! — крикнув він приятелям, начебто нічого й не трапилося. — Подивіться-но! Справжнісіньке тобі кіно!

Марк вирячив очі. Комтекс довго вдивлявся, ніби не вірячи побаченому, і зрештою п’яно загиготів. Просто на них сунув здоровенний культурист — з тих, що тиняються пляжем Масл-біч, демонструючи неприродно розкішні тіла, ледь прикриті смужкою плавок. Цей не мав навіть того мінімуму гардеробу, і прогулювався він не берегом моря, а міським парком. Посеред ночі. Під дощем.

— Дивіться, плентає до нас!

Забувши про сварку, Комтекс став поруч із хлопцями. Рік човгнув підошвою солдатського черевика, що свідчило в нього про найсерйозніший настрій.

— Зараз ми цьому вилупкові влаштуємо неслабкий кайф, — прошипів він через Плече.

Рік люто ошкірився. Марк зрозумів, що зараз у них почнуться справжні неприємності. Голий красунчик, не здригнувшись, наближався до приятелів. Холодний погляд був спрямований просто на них. Погані передчуття охопили Марка. Щось подібне відбувалося і з Комтексом, тому що він раптом сказав:

— Слухай-но, Ріку, пригальмуй.

Рік презирливо відрубав:

— Бачив я таких… Думаєш, уміє битися? Такі лише здатні кривлятися перед дзеркалом, а як дійде до справи, то все в них падає. Не лякайся: ти мене знаєш!

Комтекс розслабився. Повірив. Але впевнена хода незнайомця та його важкий небоязкий погляд переконували Марка, що той атлет не блефує.

Рікова правиця ковзнула до кишені куртки, розцяцькованої ланцюжками та заклепками. Це був сигнал, за яким товариство схопилося за ножі. Маркова долоня спітніла. Переляк відступив перед очікуванням добрячої бійки. Він зробив крок уперед.

Голий фраєр важко проляпав босими ногами по мокрому асфальту і зупинився перед самісінькою трійцею. Руки його були недбало опущені, неначе за командою «вільно».

— Чудовий вечір для прогулянки, — загрозливо процідив Рік.

Чужинець, байдуже зиркнувши на двох панків, вирячився в обличчя Рікові та промовив:

— Чудовий вечір для прогулянки.

Марк навіть зойкнув: так схоже це було на Ріка. Але ж говорив-таки не Рік!

Трава, звичайно, першокласна, якщо тільки не перебрати! А то траплялося, так накуришся, що потім всіляка чортівня верзеться!

Рік, похитуючись, тупцявся на місці.

— Еге ж, — викаблучувався він, — я зрозумів. Завтра банний день, а він з вечора виправ усе своє шмаття. Так?

Недоумок повторив, достеменно відтворюючи Рікові тембр та інтонацію:

— Він з вечора виправ усе своє шмаття. Так? «Очі замилює», — подумав Марк, аж раптом отетерів від власної здогадки. «А якщо це каратист-дзюдоїст засраний. Може, він таким штибом розважається: скине штани та до чоловіків прифакується?» І Марк стиснув руків’я ножа. Зараз робитимемо харакірі!

Комтекс, бавлячись, кілька разів клацнув пальцями перед носом суб’єкта. Але той і надалі свердлив друзів своїм дивним поглядом. Комтекс уже розшалівся:

— У хлопця, мабуть, клепки в голові бракує, — знущався він.

— Твій одяг, — спокійно мовив незнайомець. — Давай-но його сюди.

Це пролунало, як грім посеред ясного неба. Навіть відчайдушний Рік очманів від такого нахабства і припинив посміхатися, але швидко оговтався та млосно посміхнувся.

— Мерщій! — наказав чолов’яга.

Ось тут уже Рікову посмішку неначе корова язиком злизала.

— Тримайся ж бо, покидьку, матері твоїй так! «Ускочили-таки в лайно», — сяйнуло в Марковій голові.

Марк не встиг і поворухнутися, як Ріків ніж, промайнувши блискавкою в темряві, опинився біля горла культуриста. Вони з Комтексом теж не змушували на себе чекати і напрочуд швидко приставили свої ножі до горлянки голого здоровила.

Але одне викликало тривогу: час би вже плейбоєві перелякатися, а він усе дивився байдужим поглядом. Марк нарешті дотумкав, що стався крутий облом. Аж раптом усі думки повідбивало, стоянка закружляла перед очима — на обличчя йому з усього маху опустили бейсбольну биту. Він одразу й не второпав, що це з неймовірною швидкістю промайнув кулак суперника.

Падаючи на загорожу, Марк устиг побачити, як наступним ударом здоровань катапультував Комтекса. Той гепнувся на землю вже мертвим.

Рік спромігся зробити вдаваний випад і кинувся на голого качка, увіклавши в удар усю силу. Ніж по саме руків’я увійшов у живіт і… зіслизнув з твердої поверхні. Ребро? Які в біса ребра нижче від пупа?

Рік висмикнув скривавленого ножа і замахнувся для вирішального випаду, але тієї ж миті його наздогнав потужний удар. Марк, пополотнівши від жаху, дивився, як рука атлета по лікоть увігналася Рікові у груди. У вирячених очах хлопця застигли подив та біль.

Термінатор з ритмічністю механічного пресу знову підніс кулак. На мить, нескінченну мить Рікові черевики зависли над землею. Жахливий хрускіт переламаних кісток, і рука Термінатора повернулася в попередній стан. Коли Рік, неначе лантух, гепнувся на асфальт, то був уже мертвим. «Проломив йому грудну клітку та вибив хребет», — пульсувало в голові тремтячого Марка.

Термінатор обернувся до останнього з підлітків, що залишався живим.

Марк не витримав погляду його свинцево-сірих очей, з яких неначе з дула пістолета, визирала смерть. Термінатор ступив до нього, і нажаханий Марк позадкував. Руки Термінатора були по лікоть закривавлені Ріковою кров’ю. «Він проломив йому грудну клітку!»

Марк, спотикаючись, задкував, доки спиною не відчув крижаного холоду металевої огорожі. Шарпнувся убік, ще на щось сподіваючись, і знову натрапив на огорожу. Загнаний у кут! Моторошний чоловік повільно й невідворотно наближався до Марка.

Хлопець зметикував, що слід робити, й почав скидати одяг. Простягнув убивці куртку, ніби захищався нею, благаючи про пощаду й відтягуючи страшний кінець… Тільки б виграти час… Геть з цього клятого місця… Додому, в ліжко… Сховатися під ковдру… Відігнати жах…

В одному Марк мав рацію. Покірність, з якою він віддав свій одяг, допомогла йому виграти час.

Він жив ще цілих чотирнадцять секунд.

Лос-Анджелес, центр, 4.12 ранку

Рівно за двадцять чотири хвилини після змальованих подій за вісім кілометрів від обсерваторії Гриффіт-Парк у повітрі знову зависла дивна напруга.

Цього разу повітря згустилося над провулочком за Бродвеєм — приблизно в тому місці, де Бродвей перетинається із Сьомою вулицею. Першими серед місцевих мешканців, хто відчув недобре, були щури. Саме тому тварини почали здивовано внюхуватися, на якусь мить припинивши спустошливий набіг на смітники. Незбагненна, ледь відчутна загроза відчувалася в повітрі. Коли ж провулок сповнився слабким сяйвом, більше схожим на спалах блискавки над безмежною поверхнею океану, натовпи щурів, кинувши безцінну здобич, щодуху дременули до сховку.

Огидне шамотіння щурів на мокрому картоні розбуркало Бенджаміна Шанца від стану сильного п’яного забуття. Лист картону був йому і за дах, і за захист від негоди. Шанц продер очі та брудно вилаявся, потім знову скрутився і, похарамаркавши, заснув.

Стан у якому він перебував на цю хвилину, був далеким від просвітлення. Вітер уже давно гуготів над його картонною халупою, а він і далі не помічав ані лиховісного потріскування в повітрі, ані ураганних поривів, що здійняли вгору купи ганчір’я та клапті газет, ані дивного червоного світла в провулку. Шанц отямився лише тоді, коли знесло його картонний дах. Він скрутився, замружив очі й заткнув вуха, щоб не бачити, як криваві язики блискавок лижуть политий дощем мур у пошуках будь-якого металевого предмета. Блискавка, як жива, перестрибувала на іржаві пожежні драбини та шугала ринвами вгору та вниз. Над будинками виблискували вогні святого Ельма. Гудіння перешкод переросло у нестерпне ревіння, яке ледве витримували барабанні перетинки. Шибки розліталися на друзки, а пекельне виття сигнальної сирени довершувало весь цей рейвах.

Бенджамін був не з полохливих, але в таку халепу вскочив уперше. У передранковому небі, осяяному пожежею іскор, за секунду прогримів потужний вибух.

По завершенні хронопортації Кайл Різ, подолавши у зустрічному напрямку часовий континуум, матеріалізувався в потрібній точці простору й часу, проте траєкторія його руху змістилася. Тож тіло Кайла Різа набуло чітких обрисів на відстані двох метрів від землі. Кілька секунд він висів у повітрі, — доки сила гравітації не потягла його до мокрого асфальту. Оголений, здригаючись від холоду, він підібгав коліна й лежав, заплющивши очі. Зсудомлені м’язи заважали випростатися.

Щойно стався вибух, гудіння стихло й тільки шурхіт паперу нагадував про вогняний вихор. Першим відчуттям Різа був огидний запах смаленого волосся. Біль пронизував кожну клітинку його тіла. Його не попередили, що це буде ось так! А може вони й самі не знають? Який пекельний біль!

Кайл неглибоко вдихнув, невеличкими порціями впускаючи в себе перенасичене озоном повітря. Найнеприємніше при хронопортації — відчуття переповненості повітрям. Здавалося, що всі нутрощі роздуло аж до самісінького горла. Нарешті гострота пережитого почала стиратися: спрацювали механізми самозахисту організму.

З чим порівняти те, що він відчув? З падінням до шахти бездонного ліфта. Ноги тобі перетягнуто дротом, яким пропущено струм високої напруги, і в одну мить ти спалахуєш, неначе лампа в тисячу свічок.

Прохолодні струмені дощу змивали болючі спогади, змушуючи пригадати, заради чого він тут. Різ став на коліна, впершись руками в асфальт, і залишався так, розпростертий наче в покірливій молитві, доки земля не припинила ходити ходором. Дрібненькі гострі камінчики шкрябали долоні. Нехай! Принаймні все це земне, справжнє.

Різ поглянув і побачив… очі, які вражено витріщилися на нього з купи мотлоху. Якби не ці блискучі очі, немитий та нечесаний Шанц у своєму лахмітті цілком скидався б на кучугуру сміття.

Різ зрозумів, що цей упосліджений пияк не становить небезпеки. На нього можна не звертати уваги. «Ворушися, Найде, — подумки квапив він себе. — Підводься, солдате! Годі валятися!»

Щоб випростатися на повний зріст, йому довелося напружитися. Ноги ще не слухалися, коли він хитаючись відійшов з відкритого місця в рятівну тінь. Кайл уважно озирався. Будинки, будинки. Бетон, цегла. Шибки цілі. Вулиці освітлено. У кінці провулку мерехтіння жовтавих і червоних вогників. Невже це автомобілі? Довоєнна Америка! Краса!

Кайл зосереджено потер садно на плечі. Шкіру здерто. Цим місцем він проїхав по асфальту. Матеріалізація розпочалася зависоко. Часу в техніків було обмаль і вони не встигли ґрунтовно вивчити прилади темпорального переміщування. Могло статися й гірше. Скажімо, матеріалізуєшся й бачиш, що ти по коліна вгруз в асфальт.

Тіло вкривали залишки білого порошку, що застосовувався для поліпшення провідності. Кайл розпочав витирати розводи мокрою долонею.

Його справа — солдатська. Питань він не ставив.

Сказали — знімай одяг. Добре.

Сказали — підеш сам. Як треба, то треба.

Не дозволили брати із собою зброю. Ото вигадали! А дзуськи! І тут довелося підкоритися. Метал, кажуть, не підлягає хронопортації. Дідько з ним! Він звичайний вояк, технікам видніше. Шкода, що в нього немає зброї. Пальці мимоволі стиснулися, неначе він тримав у руках свій плазмовий випромінювач «вестингауз М-25».

Різ підвів очі. Небо над багатоповерхівками чисте. Про летючих Мисливців-Убивць ще ніхто й не чував. Звідки їм тут узятися? Але Кайл і надалі насторожено вивчав небо — звичка, яка не раз рятувала йому життя. Невже в них немає хоча б літальних апаратів типу «7»? Гелікоптерів? Мабуть, є. Утім, хтозна. Історія для солдата— суцільний морок. Хіба можна запам’ятати, хто що винайшов? Довоєнний період здавався Різові розсипаною головоломкою. Усе своє нетривале життя він прожив серед уламків того, що було колись цілим.

Мабуть, під час матеріалізації найбільше постраждала голова. Різ змусив себе упорядкувати думки. Обміркувати ситуацію. Прийняти першочергові рішення.

Отже, перше. Потрібен одяг.

Друге. Зброя.

Третє…

— Слухай-но, друзяко, — прохрипів пропитий голос.

Різ уже встиг забути про п’яницю.

— Оце тобі гроза, матері твоїй так, — вирішив розпочати розмову Шанц. «Розмовляє англійською, — зазначив Різ, — з американським акцентом».

Він підскочив до Шанца, який розпростерся на порозі своєї халупи, точніше того, що від неї лишилося.

— Роздягайся! — наказав Кайл і потяг Шанца за рукав куртки.

— Що-о-о?

— Мерщій!

Щоб волоцюга краще розчовпав, Різ пригрозив йому кулаком. Той і сам зрозумів, що діло швах, і не примушував себе прохати двічі.

— Не бий мене, — благав бідолаха.

Запаморочений алкоголем Шанц так і не прочумався. Він довго й без успіху боровся з блискавкою на штанях, але розв’язання цього технічного завдання на цей момент було йому не під силу. Різ, не зволікаючи, сам стягнув з нього брудні штани. Від них смерділо, хоч починай блювати, але Різові було не до таких дрібниць.

Перед зовсім затурканим Шанцом, неначе мара, то з’являлася у фокусі, то зникала якась фігура. Здається, молодий хлопець. Років двадцять-Двадцять п’ять. А поглянеш в очі — п’ятдесят. Дивні такі очі, неначе в старого, з яким багато чого трапилося в житті. В обличчі хлопця було щось таке нетутешнє, від чого по спині Шанца побігли сироти, і він остаточно вирішив прикусити язика. Хтозна, може мовчазна покірність збереже йому життя.

Різ уже натягнув штани і застібав куртку, аж раптом шосте відчуття підказало йому, що поруч небезпека. Звичка стежити, вдивлятися, прислуховуватися стала його другою натурою, тому що там, звідки він прийшов, смерть чигала на людину на кожному кроці.

Різ обернувся, щоб побачити вулицю наприкінці провулка, і поквапливо нахилився. Яскравий промінь нишпорив мурованими стінами, підкрадаючись до Різа. Мить — і він заметушився в колі світла, наче велетенська комаха. Цей сліпучій промінь ішов від чорно-білої машини, в якій сиділо два чоловіка у формі.

Поліція. Вороги! Дочекався. Якби він стільки проваландався там, у себе, від нього не залишилося б і мокрого місця. Блискавично оцінив ситуацію. Йому потрібне все те, що має патруль: машина, зброя, радіозв’язок. Але поки він неозброєний, про сутичку годі й думати. Лише відступ! Різ слизнув у чорне провалля поміж сусідніми будинками.

Відступ! Як часто він чув це слово там, на війні, відходячи з передової з пораненим товаришем на плечі! «Відступ», — лунало в гуркоті далекого бою. Тепер він відчув це слово у роботі двигуна патрульної машини.

Сержант Майкл Найдефер марно спрямовував прожектор у темні надра провулку. Це ж треба, щойно хлопець був у нього на гачку і ось маєш!

— Накивав п’ятами, — визнав сержант свій огріх. — Їдь з іншого боку, а я понишпорю тут.

Новачок Льюїс, його напарник, слухняно кивнув. Найдефер вистрибнув з машини, тим часом витягуючи пістолет. Під виття сирени та блимання червоно-синього ліхтаря машина виїхала з провулку. Різова голова майнула на пристойній відстані від поліціянта, там, де провулок перетинала вузька алея. Сержант набрав у легені повітря і чкурнув до перехрестя.

Різ почув, як від’їхала машина. Тупіт переслідувача свідчив про те, що обставини складалися сприятливіше, ніж могло статися. За ним гнався лише один. З ним він упорається і, таким чином, вирішить головну проблему. Зброя!

Різ ступав босяком на бите скло, тамуючи біль зусиллям волі. На заваді йому стало сміттєзвалище. Одним стрибком подолавши перешкоду, він дременув у глиб провулка. Гулькнув за ріг і остаточно зник з очей поліціянта.

Найдефер, хекаючи та віддихуючись, зменшив темп. П’ятнадцять років зловживань дешевою кавою та тютюном зробили свою справу. Але загальмував сержант навіть не тому, що остаточно виснажився. Просто не подобалася йому ця пригода. Він вилаявся. Проґавив засранця, а тепер вештайся смітниками, немов пацюк, та ще й уколошкають залюбки в цьому кам’яному мішку. Влаштовувати крос такою місцевістю за його жебрацьку платню… Та кому це потрібно? Якби ж йому платили за такі подвиги!

Сержант зняв пістолет із запобіжника й поплентався до повороту. Скочив за ріг, тримаючи пістолет у витягнутій руці, іншою рукою прикриваючи живота. Ні душі. З побоюванням Найдефер ступнув у незатишне темне черево алеї та із завмиранням серця затримався біля великих сміттєвих контейнерів. Усередині не сховатися — ущерть набиті відходами, а ось поміж ними цілком може причаїтися людина.

Найдефер обіруч стиснув пістолет, напружено розглядаючи простір між ящиками. Нічого цікавого, лише якісь цурпалки.

Саме там, куди вдивлявся сержант, і зачаївся, влипнувши в стінку бака, Кайл Різ, що не зводив очей від наведеного на нього пістолета. Модель старенька, але зброя в чудовому стані, напевне, щойно з конвеєра. Зброя була добре відома Різові. «Сміт-і-Вессон» тридцять восьмого калібру, супердизайн, призначений спеціально для поліції. Йому доводилося стріляти з такого. Зрозуміло, це не сорок четвертий калібр, але й не найгірший варіант.

Власник такого потрібного зараз Різові пістолета був уже підстаркуватим, огрядним, захеканим і до того ж добряче наляканим. Те, що треба!

Щойно сержант повернувся до нього спиною, Різ блискавично вискочив з темряви й потужним ударом збив поліціянта з ніг, водночас перехопивши руку, що тримала пістолет. Найдефер почав сповзати на землю, гримнув випадковий постріл. Наступної миті Різ одним духом заволодів зброєю. Справу зроблено!

Кайл поставив на ноги доглядача порядку й притулив до стіни. Звів курок «Сміт-і-Вессона», притулив зброю до обличчя поліціянта, який усе ще не прочумався.

Найдефер повільно приходив до тями. Прямісінько перед ним глибочіла огидна чорна діра — дуло його власної табельної зброї. За ним спостерігали уважні очі. Бридня якась!

Різ поки не отримав відповіді на безліч гризотних питань. Своє точне місцеперебування. Координати цілі. Інтенсивність транспортного потоку в районі операції. І так без кінця.

Бляха з написом «Поліція Лос-Анджелеса» підказала йому відповідь на головне питання. Він потрапив за місцем призначення. Але залишалося ще одне нез’ясоване питання, відповідь на яке визначала його подальші плани.

Різ розумів, що зволікати не варто. Незабаром повернеться інший патрульний.

— Котра година? — суворо розпочав він допит.

— Четверта тридцять.

— День тижня?

— П’ятниця.

Найдефер охоче відповідав на питання, сподіваючись, що це заспокоїть психа. Якби ж то!

— Число яке? — гаркнув божевільний.

Найдефер загаявся з відповіддю.

— Гм… дев’яте. Дев’яте березня.

Різ нетерпляче зиркнув і поставив убивче питання:

— Якого року?

Сліпий тваринний жах паралізував сержантові волю. «Отакої! Рік йому подавай! Достеменно, псих. Ось тут мені й гаплик». Найдефер замружився в очікуванні кулі.

Виск гальм змусив Кайла озирнутися. Біля входу до провулка зупинилася поліцейська блимавка. З машини вистрибнув Льюіс і, тримаючи пістолет напоготові, побіг поміж будинками. Різ кинувся в інший бік і закляк.

Шлях йому перетнула інша поліцейська машина.

Оточили!

Різ гарячковито озирався на всі боки. Поруч металеві двері з висячим замком. Він скочив туди і, напруживши м’язи, щосили вдарив трохи вище замка. Двері прочинилися, пустивши його в похмуру невідомість. Босі ноги відчули холод кахлів, звивистий темний лабіринт коридору вів углиб приміщення. Різ спотикався об якісь ящики, наражався на стіни, доки попереду не замерехтіла смужка світла попід дверима.

Кайл розбігся та посмиком розчинив двері.

Простору залу освітлювало відблисками вуличних ліхтарів. Усю кімнату заповнювали столики та прилавки, між якими залишалися вузенькі проходи. Різ напружив зір, прагнучи роздивитися навколо. Пахло чимось знайомим. Так, це той огидний запах стерильності, що нагадав йому залишені кіборгами бункери. Коли його команда підривників спускалася до підземних лігвищ машин, у ніс бив такий самий сморід хімічних препаратів. Десь одноманітно гули кондиціонери, але крізь їхнє заспокійливе гудіння тренований слух Кайла почув луну обережних кроків.

Різ поспішав далі, головне — відірватися від переслідувачів. Миттєвого погляду йому вистачило, щоб зрозуміти: він потрапив до казкової скарбниці. Різ опинився в універсальному магазині. Тісним коридором він дістався до стійок з одягом. Тут під прикриттям довгополих пальт та плащів, він прислухався, затамувавши подих. Кров молотами гупала в скронях.

Кайл відчував присутність десь поруч ворожої сили. Он де воно! Троє, вважаючи себе непоміченими, нечутно оточували його. Мозок інтенсивно працював, шукаючи виходу. Північну стіну приміщення займала величезна суцільна вітрина. Як її відчинити? Повз вітрину проїхало поліцейське авто.

Маскування! Різ потягнувся і зняв з кронштейна над головою перший-ліпший плащ. Накинув його на себе і лише тепер усвідомив, як він змерз.

Скрадливі кроки наближалися. Промінь кишенькового ліхтарика впав на сусідній ряд кронштейнів.

Тікати!

Намагаючись не викрити себе ані шарудінням, ані скрипом, Різ вислизнув з-за вішалок і поплазував до вітрини, в якій безглуздо посміхалися ошатно вбрані манекени. Притиснувся до скла, обмацуючи кожен дюйм поверхні. Якось же вона має відчинятися! Угорі експозицію прикрашала стрічка з написом «Мода — 1984».

Він біля мети!

Поліцейська машина поверталася, промінь прожектора знову затримався на вітрині. «Тут лишатися не можна», — вирішив Різ і почав відступати в глиб зали. Звідусіль йому вчувалися приглушені кроки, здавлений шепіт. Біля взуттєвого прилавку він змусив себе зупинитися. Де ж переслідувачі? Здається, усе вщухло. «Пощастило», — подумав Різ. Він узяв пару черевиків, приклав до своїх підошов. Замалі. Спробуємо ще одну пару. Занадто тісні. А ось ці як улиті!

Тієї хвилини, коли Різ, відірвавшись від переслідування, міряв взуття, попереду знову замигтіли вогні ліхтарів. Де сховатися? Трохи віддалік він побачив кабінку з розсунутими завісками та написом «Фото на паспорт». Різ скочив туди, щільно зашморгнув фіранки, сів на стілець та зашнурував черевики.

Споконвіку кожен піхотинець знає азбучну істину: зручне взуття для солдата так само важливе, як і гарна зброя. Різ поворушив пальцями в зашнурованих черевиках, припасовуючи обновку. Черевики легкі, підошва тонка. Для путівця або в лісі непридатні, а в місті — якнайліпші. Збоку напис «Nike». Що б то означало? Єдиним відомим йому предметом з подібною назвою була старовинна модель балістичної ракети.

Тонкий тремтливий промінчик пробився в щілину між фіранкою та підлогою. Здригнувся і зник. Різ почув слабкий шерех. Десь поруч посвітили ліхтарем. Нерозбірливе перешіптування стихло, кроки віддалялися. Різ визирнув з кабінки. Шлях вільний.

Перед ним піднімалася металева стрічка вимкненого ескалатора. Перестрибуючи східцями, Різ злетів на другий поверх. Гоподарчі товари. Жіноча білизна.

Біля південно-східної стіни він знайшов те, що шукав. Аварійний вихід! Двері зачинено, раму оперезано дротом — примітивна система сигналізації. Табличка на дверях попереджала, що скористатися виходом можна лише в надзвичайній ситуації. Може, обійдеться.

Різ відтягнув засува, і двері прочинилися без жодного звуку. Сигналізацію або відключено, або виведено з ладу перевантаженням усієї місцевої електромережі після хронопортації.

Влаштувавшись на майданчику запасного виходу, Кайл оглянув вулицю. Виявляється, він стояв просто над порожньою поліцейською машиною з вимкненим світлом.

По-котячому нечутно Різ зіскочив на асфальт і зігнувся, ховаючись за авто. Звичка до самодисципліни змусила його ще раз здійснити розвідку на місцевості.

Вулиця порожня. Але за рогом хтось є. Про всяк випадок він смикнув на себе дверцята машини. Неймовірно, але було відчинено. «Роззяви! Геть про все забули — так поспішали мене вхопити за хвіст!»

Кайл сів за кермо. Ключів у замку запалювання не було. А машина йому зараз ой як потрібна!

Подивимося, на що тут можна розжитися. Головне, це, звичайно, «ремінгтон-850». Очі Різа гарячковито заблищали. У них тут увесь антикваріат, як новісінький! Він зняв зброю з підставки та сховав під плащем. Збоку непомітно й завжди напохваті. Різ поквапливо відійшов від машини й повернув за ріг. Тепер можна розслабитися. Кілька хвилин тому він був беззахиснішим за немовля. Зараз, одягнений і озброєний, Різ анітрохи не відрізнявся від першого-ліпшого перехожого. Слід подбати ще про гроші, харчі та машину. Час він поки що має.

Чорт забирай! Він таки прорвався сюди!

Серце радісно закалатало від п’янкого усвідомлення, що він, попри все, живий та готовий до вирішального бою. Різ примружився, змахнув з обличчя краплини дощу і побачив мальовничий довоєнний пейзаж. Він стояв на перехресті Шостої вулиці та вулиці Олив. Майдан через дорогу називався Першинґ-сквер. Невже він народився за якусь милю звідси?! У дитинстві він тут бавився. Але дитячі спогади не зберегли нічого подібного до цієї вичепуреної вулиці, забудованої п’яти— та шестиповерхівками, що стоять серед ошатного парку.

Кайл пригадував події, що сталися лише кілька десятків хвилин тому. У його вимірі. Десь годину тому він ступав глибоким підземним бункером на чолі загону підривників. Позаду ще вибухали потужні снаряди. Його хлопці розпеченим залізом випікали це згубне місце. Каменя на камені не лишали. Їх запаморочила хмільна радість перемоги. Люди, подолавши роботів, відчули свою монолітну єдність і ладні були йти до кінця.

Там з ним усе це й сталося.

* * *

Джон, здавалося, був абсолютно незворушним. Інакше б він не був Джоном Коннором! Він ішов поруч з Кайлом Різом, поклавши міцну руку юнакові на плече та намагаючись перекричати гуркіт залпів, стисло викладав суть завдання. Джон сам вирішив послати на завдання Різа.

Різ не встиг отямитися, як його підвели до групи техніків, що чаклували над приладами. Кайл швидко скинув однострій, зброю передав товаришу. Фахівці обліпили його, мов комашня. Одні записували його біоритми, інші брали проби й робили експрес-аналізи, треті накачували медикаментами. Джон відійшов убік, але не відводив очей від Різа.

Подальші події відбувалися з карколомною швидкістю. Тіло Різа вкрили товстим шаром сіруватого желе, яке збільшувало провідність. Від нудотного запаху препарату Різ ледве не задихнувся. Його провели до тісної камери, де він лишився сам. Джон востаннє зустрівся поглядом з Різом. Вираз, що виник на обличчі генерала, вразив юнака. Так Джон дивився на нього лише раз, зачитуючи наказ про переведення Різа зі 132-ої частини до особливого розвідувального підрозділу, що перебував під його, Джона Коннора, особистим керівництвом.

Різ поглянув на своїх хлопців. І все. Його затопило сліпуче світло, тіло пронизав пекучий біль. Він отямився на холодному тротуарі Лос-Анджелеса. І ось він стоїть під дощем, у передранішньому тумані Першинг-сквер, відчуваючи таку самотність, якої не відчував протягом усього свого недовгого життя.

Незбагненне хвилювання охопило Кайла. Цими вулицями він ходив і раніше, хлопчаком, але раніше не бачив їх такими.

Вирушаючи в минуле, Різ був готовим до зустрічі з рідним містом, але не знав, якою буде ця зустріч. «Не розкисати! — наказав він собі. — Жодних емоцій!»

Різ відкинув усе, що не стосувалося його завдання. Спогади, тривоги, сторонні думки — під замок. Він повернеться до них пізніше. На цю хвилину його цікавить лише виконання завдання.

У пошуках телефона-автомата Різ пройшов повз довгий багатоквартирний будинок. Побачив у будці телефонний довідник, розкрив його на літері «К» та почав гортати сторінки. Палець, швидко пробігаючи рядок за рядком, завмер біля імені «Сара Дженет Коннор».

Пальмовий квартал, Жасминова вулиця, будинок 656,

8.28 ранку

Сара Дженет Коннор вийшла зі своєї квартири на другому поверсі. Увечорі вона забула подивитися пошту, а на подругу, разом з якою винаймала житло, покладатися не можна. У чомусь іншому — так, а на пошту тій начхати. Сара звикла щодня зазирати до скриньки, хоча листи для неї приходили вряди-годи. А що тут дивного — вона ж сама нікому не писала.

Ось рахунки приходять регулярно. До них Сара ставилася сумлінно й більш ніж серйозно. На початку кожного місяця знімала невеликі суми зі свого скромного банківського рахунку та сплачувала за квитанціями. До кінця місяця їй доводилося дотримуватися режиму суворої ощадливості, але вона воліла жити з усвідомленням виконаного-обов’язку.

Її подруга й сусідка по квартирі належала до іншого типу. На щастя, Джинджер та Сару єднало набагато більше, ніж роз’єднувало: енергія, що била через край, любов до невибагливого дозвілля. Часом Сара виявляла у своїх смаках та звичках набагато більше витриманості, ніж Джинджер. Іноді важко було вгадати, яка з них старша, хоча Джинджер було двадцять чотири, а Сарі лише дев’ятнадцять.

Сара затрималася біля входу до під’їзду. Хтось відчинив двері й підпер їх камінцем. Осяяна вранішнім сонцем, вона вийшла до поштових скриньок, вдихаючи пахощі вологої трави. Сліпуча блакить неба нагадала Сарі про перстенець з бірюзою, отриманий у подарунок від свого першого хлопця. У школі. Як його звали? Чарлі. Хай би там як, перстенець вона зберегла. Він лежав поряд з іншим дріб’язком, що нагадував їй про небагатьох людей, стосунками з якими дівчина дорожила.

У тихому Пальмовому кварталі здавна мешкали поруч білі та чорні, євреї та протестанти. Вік мешканців теж був найрізноманітніший. Поруч були розташовані такі відомі місця, як Беверлі-Хілз, Санта-Моніка, Калвер-Сіті. Район було щільно забудовано багатоповерхівками, і припарковані до тротуарів авто щоразу сусідилися бампер до бампера. Однією з причин того, що Сара винаймала квартиру в цьому будинку, був підземний гараж.

З відчиненої скриньки випало два рахунки, лист від матері та якась кореспонденція для Джинджер. Поки що їй не надто дошкуляли освідченнями знехтувані статечні шанувальники. Якось переживемо! Тим більше, що сьогодні ввечері в неї побачення, на яке вона чекала весь тиждень. Сара ще не знала, що запам’ятає цей вечір довіку. «Жодних повітряних замків, — присадила вона себе. — Він, звичайно, не чарівний принц. Нічого особливого. Зате має білети на концерт Джуліана Леннона у спорткомплексі Бауд».

Сара поринула у мрії, де романтична зустріч перетворювалася на палкий роман.

Доріжкою до будинку бігла Джинджер Вентура. Вона вдерлася у світ Сариних фантазій, безжально руйнуючи його. Висока спортивна чорнявка, вона ледь засапалася, але енергії в неї не поменшало. Базікаючи із Сарою, Джиндер і далі бігла на місці. У навушниках, з якими вона ніколи не розлучалася, гриміла мелодія Брюса Спрингстіна. У руках у міс Вентури все горіло, навколо все ходило ходором. Від неї струменіли енергія та невичерпний оптимізм.

— Чи є щось для мене? — видихнула вона.

Сара простягнула конверти. Брови Джинджер здивовано злетіли, коли вона прочитала напис на одному з них.

— Господи! Сьогодні все вирішиться!

І, підхопивши Сару попід руку, Джинджер потягла її до квартири.

— Що сталося? — тривожно спитала Сара.

— Мої аналізи!

— Які аналізи?

— На вагітність, дурненька! Хіба я тобі не казала?

Сара зупинилася на порозі.

— Ні, звичайно.

— Мабуть, забула, — легковажно відгукнулася Джинджер, входячи до вітальні.

Тихо зойкнувши, Сара намацала за спиною ручку дверей.

— Але ж ти бережешся. Як це могло статися?

Джинджер надірвала конверт.

— Ти ж мене знаєш. На таблетки я витрачатися не можу. Усе інше ефективне на вісімдесят відсотків, двадцять — ризику. У мене сталася затримка минулого місяця, ну ось…

— Який результат?

Джинджер спробувала легковажно пожартувати:

— Ставлю п’ять доларів, що все гаразд.

— Не зволікай, Джинджер, мерщій читай!

— Добре, — мовила Джинджер з недбалим і незалежним виглядом, за яким не могла приховати розгубленого очікування. Вона витягла з конверту аркуш паперу, її обличчя набуло характеру покірної приреченості.

— Яке ім’я оберемо? Може, просто Мет-молодший?

У Сари все похолонуло всередині.

— Ні, Джинджер… О господи! Ну що ж тепер робити?..

— Чогось випити, — Джинджер підвелася і попрямувала до кухні.

Сара ошелешено дивилася їй услід. Бути цього не може, щоб розумна, практична Джинджер ускочила в таку халепу! Вона ж… Незбагненна підозра штовхнула Сару до столу. Вона розправила зім’ятий подругою аркуш і… Як легко Джинджер спромоглася її ошукати!

Розлючена, вона вдерлася до кухні. Джинджер вистрибнула з-за холодильника, забризкавши Сару холодною мінералкою, пляшку якої щойно відкоркувала. Сара верескнула від несподіванки, вимахуючи руками.

— Яке паскудство! — обурено розпочала Сара й не стрималася від сміху. — Не знаю, як тобі все це сходить з рук!

Джинджер підморгнула їй.

— Можу пояснити. Тобі це самій сподобається, мала.

— Ти ж від початку знала, що нічогісінько немає!

— Ще б пак. У мене з тринадцяти років усе за розкладом.

— То й навіщо треба було дурити мене?!

— Ти сприймаєш усе занадто серйозно!

Сару почав дратувати цей зверхній тон Джинджер, у якому лунало: «Я глузую з тебе й не приховую цього. З довірливими дурепами інакше не можна»..

Сара безнадійно похитала головою. Джинджер щиро вважала, що повчати Сару — її хрест і святий обов’язок. Майже такої ж думки дотримувалася й Сарина мати. Жодна з них не розуміла, що Сара вже впевнено стала на ноги: працювала, навчалася, та ще й щомісяця відкладала по кільканадцять доларів. Її задовольняло таке життя. Вона мала свої проблеми, які цілком можна було розв’язати. Інколи Сара замислювалася: а чи доводилося подрузі коли-небудь страждати?

— Слухай-но, Джин, — невпевнено розпочала вона. — Якби результат був позитивним, що б ти вчинила?

— Повідомила б Метові та зловила неабиякий кайф, дивлячись на його пику.

У ті хвилини, коли Сара замислювалася про материнство, подібна перспектива її не приваблювала. Свої можливості Сара оцінювала не так високо, щоб ліпити іншу людину за власним взірцем. А Джинджер вона відповіла:

— Нам вистачило б однієї дитини на двох. Я б ходила до вас у гості.

Джинджер ляснула її по коліну.

— Не мели дурниць. З тебе буде чудова мати!

— Я можу з цим і зачекати. «Я здатна кохати по-справжньому, — думала Сара. — Лише б зустріти. вірну людину, яка сама вміє кохати». Але такі чоловіки трапляються в житті так само часто, як і кіоски з прохолоджувальними напоями в центрі Аравійської пустелі. Невеличке коло її друзів з роками розпалося. Хтось поїхав навчатися, хтось одружився. Треба було налагоджувати нові стосунки. Але все якось не складалося. Ті, хто подобався Сарі, зустрічалися з іншими або навіть не звертали на неї уваги.

Задоволена Джинджер спостерігала за подругою.

Сара чудова дівчина. Можливо, аж занадто. Джинджер часом здавалося, що неймовірна Сарина наївність — це своєрідний щит, за яким та переховується від реальності. Інколи Джинджер прагнула обійняти подругу, щиро з нею поговорити, та натомість застосовувала свої прийоми шокової терапії, на кшталт цього — з листом із клініки.

— Чи не стала я на Пагслі? — стурбовано мовила Джинджер, вивчаючи підошви своїх кросівок.

Сара, здригнувшись, поглянула в куток кімнати, де в пластиковому тераріумі, неначе доісторичний ящір за склом музейної вітрини, завмерла зелена ігуана. Красуня Пагслі завдовжки у три фути перейшла Сарі у спадок від останнього її друга, і слід сказати, що взаємна приязнь перевершила ті почуття, які пов’язували дівчину з колишнім господарем ящірки.

Сара, поставивши руки в боки, повернулася до подруги, усім своїм виглядом натякаючи на неминучу розплату. Джинджер азартно підморгнула їй:

— Як я тебе розколошкала?!

— Помри, Вентуро!

Сара з відчайдушним криком стрибнула на Джинджер.

Наполегливий виск домофона припинив їхню метушню.

Джинджер вивільнилася й натисла кнопку.

— Нам грошовий переказ чи гарні новини? — поцікавилася вона.

З переговорного пристрою ледь чутно пролунало:

— А як щодо сексу?

— Просто зачекалася! Роздягтися можеш за дверима, якщо хочеш.

Мет Б’юкенен не мав намірів роздягатися, бо з одягу на ньому й так були лише майка та шорти, які майже не приховували чудової м’язистої фігури важковаговика. При цьому Мет майже не вдавав із себе супермена, не вихвалявся своїми біцепсами. Важко повірити, але чолов’яга, здатний зрушити з місця вантажівку, був найлагіднішим серед усіх Сариних знайомих.

Сара збирала підручники у своїй кімнаті, коли у вітальні благально заскрипіла канапа, на яку щось гепнулося. Сара підхопила торбинку й вийшла до них. У вітальні стояв ґвалт. Кинута на спину та притиснута могутніми Метовимй ручиськами, Джинджер верещала:

— Ха! Рахунок три-два! — переможно оголосила вона, пручаючись щосили.

Міс Вентура спромоглася розчепити його мертву хватку, викрутивши Метові вказівного пальця, і навіть покласти здорованя на лопатки.

— Capo! Іди ж-бо сюди! Допоможи мені впоратися з. цим чудовиськом!

— Перепрошую, але з мене на сьогодні досить, — відповіла Сара, сідаючи на канапу й починаючи збирати довге каштанове волосся в кінський хвіст.

А Джинджер та Мет уже обіймалися, ніжно дивлячись один на одного. В очах Мета палала така щира щеняча відданість, що Сара на мить позаздрила подрузі. Сама вона не розбалувана шанувальниками. Вона, звичайно, подобалася деяким хлопцям, але жоден з них так на неї не дивився. Колись її покохають так само палко. Можливо, це станеться сьогодні?

Вони разом спустилися до гаража. Мет жартома обійняв обох дівчат. Сара підійшла до свого мотоцикла.

— Заїхати по тебе після роботи?

Джинджер кивнула.

— Сходимо увечері разом до піцерії?

Сара спробувала відповісти якнайнедбаліше, але голос зрадив її:

— Шкода, але сьогодні не зможу.

Мет легесенько вщипнув її:

— Отакої, Capo!

— Не вигадуй, Мете. Нічого надзвичайного. Хлопець як хлопець. На роботі познайомилися.

— Це той, що на чорному «порше»? — поцікавилася Джинджер.

Мет обійняв Сару за плечі й одвів убік.

— Тобі щось потрібно? — запитав він.

Вона знітилася.

— Ти про що?

— Ну, гроші там. Про всяк випадок. Щоб ти відчувала себе. вільніше. Можливо, ти сама схочеш дати йому відкоша. Ми ж і гадки не маємо — що він за один? Куди збирається тебе потягти?

Сара силувано всміхнулася і зняла Метову руку зі свого плеча.

— Красно дякую, татусю. Не вперше йду на побачення.

Неясний внутрішній голос, який вона легковажно називала «наша маленька Сара», нагадав, що Мет пхає носа в чужі справи не з цікавості, а тому, що вони з Джинджер турбуються про неї.

Загалом «наша маленька Сара» часто мала рацію. Інколи Сара прислуховувалася до свого внутрішнього голосу, але частіше прагнула спекатися його.

— Я вже сама спроможна постояти за себе, — усміхнувшись додала вона.

Мет нахилився й легесенько луснув її по носі.

— А якщо він все-таки дозволить собі зайвого?

Сара зробила випад і щосили пхнула Мета в його твердокам’яний живіт. Театрально хитаючись, хлопець схопився за живіт, імітуючи нелюдське страждання.

Джинджер, якій призначалася вся ця вистава, не звертаючи уваги на Мета, цмокнула Сару в щоку:

— До вечора!

Сара скочила на свою «хонду» й увімкнула запалювання.

— На-на, Саро! — гукнув Мет, витягнувшись навшпиньки. «От чуперадло», — з ніжністю подумала міс Коннор.

Помахавши рукою Метові та Джинджер, Сара помчала бетонною доріжкою назустріч весняному сонцю.

Інтуїція не підказувала їй, що цього дня назавжди увірветься її безтурботне життя.

Квартал Міракл Майл, 8.31 ранку

Блукаючи в передранішні години лабіринтами спорожнілих провулків та занедбаних вуличок міської околиці, Різ інколи забував, що опинився в передвоєнному житті Вони збереглися майже такими, як і в його світі, ці занехаяні безлюдні нетрища. Утративши відчуття реальності, Кайл налаштовувався відкрити вогонь по ворогові, який зачаївся за рогом, а насправді там шумів, бив у вічі вогнями вичепурений довоєнний проспект, неймовірний, наче сон. І таким був увесь ранок.

Різові не вдавалося позбутися гнітючого тривожного відчуття. Здавалося, він водночас перебуває і Тут, і Там. Він міг би подолати цю роздвоєність, якби трохи затримався, призвичаївся до нового вигляду таких знайомих з дитинства місць. Але саме в цьому й полягала б головна тактична помилка. Важко не привернути до себе уваги, тиняючись містом, коли більшість людей ще розкошує в ліжку. «Чи не порушила хронопортація мізкових процесів?» — розмірковував Кайл. Чи це допінги, якими його на товкмачили перед відправленням, дають несподіваний побічний ефект, затягаючи його в це липке павутиння марень? Жодна випадковість не повинна перешкодити йому виконати завдання. Провал місії рівнозначний кінцю людства. Годі й думати про невдачу. Вольовим зусиллям Різ змусив себе заспокоїтися. «Для хвилювання немає підстав», — переконував себе Кайл. До початку операції безліч часу. Він встигне підготуватися й продумати план Дій.

Джон сказав йому, що виявлення цілі та перехід на режим автоматичного супроводу стануться о 20 годині 19 хвилин біля будинку 656 по Жасминовій вулиці Під час виїзду об’єкту з місця проживання. Звідки про це було відомо Джонові Коннору — бог його знає, але якщо генерал сказав, то так все й буде.

Поки що Різ вирішив рухатися пішки, щоб вивчити місцевість, відпрацювати можливі маршрути. Він намітив перелік найпотрібніших покупок. Боєприпаси — ось що йому насамперед потрібно. Для цієї операції — а він її виконає хай там що — потрібна величезна вогнева потужність. Раніше перед початком вирішального бою Кайлові доводилося відчувати зрадливий острах. Але тепер від побоювання за власне життя не було й сліду, його витіснило побоювання не впоратися із завданням. Смерть Різа нічого не важить порівняно з життям Сари Дженет Коннор, бо життя цієї дівчини — порятунок людства.

Він ішов тісним засміченим провулком, але гул двигуна змусив Кайла озирнутися. До схованки!

Рефлекс, набутий протягом війни, спрацював швидше за свідомість. Різ стрибнув за купу іржавих бляшанок біля зруйнованого муру та зачаївся, скрутившись якнайщільніше. До вузької брукованої горлянки провулку на граничній швидкості влетіла вантажівка. Заспаний водій, отямившись, загальмував у кількох футах від муру. Різ, нерви якого напружилися, дослав патрон до патронника, й націлився. Машина рвонула з місця й помчала геть. Роззява-водій так ніколи й не дізнався, що його дружина ледве не стала вдовою.

Різове серце зайшлося. Стовбичити на порожніх вулицях ставало небезпечним. Надто вже помітно. «Треба розчинитися в натовпі», — сказав він собі. Довга рушниця визирала з-під поли. Так не годиться! Він покопирсався в купі брухту і серед понівечених автодеталей та обрізків труб відшукав цілком пристойну ножівку. Дивні люди: викидати на смітник такі цінні речі!

Різ відпиляв частину прикладу. Лишалося ще приладнати ремінь. Тут йому пощастило не відразу. Дослідивши вміст трьох контейнерів, лише в четвертому він відшукав шматок вистрьопаної мотузки. Одним кінцем обперезав приклад і закріпив опасок на плечі. Камуфляж цілком пристойний. Без прискіпливого огляду не побачиш, що він озброєний. А якщо в поліції виникне підозра, то він і без прискіпливого огляду здатен їм пояснити, як і з чого стріляє.

Не втрачаючи пильності, Різ добіг до кінця провулку й опинився перед проспектом Вілшир, де вже з’явилися перші перехожі. Найчастіше йому траплялися робітники. Одні чекали на зупинці автобуса, інші виходили з нього, поспішаючи до своїх цехів та майстерень. Різ ніяк не міг звикнути до цього спокійного ритму довоєнного життя. Він жив у світі інших швидкостей, іншого темпу. Хіба можна собі Там дозволити прогулянку прогрітою сонцем вулицею? За п’ять кроків його б не стало. Тому що вдень панували вони. Людям, у кращому випадку, лишалася ніч. Розум запевняв Кайла, що зараз він у цілковитій безпеці, але йому довелося вгамувати інстинкт самозбереження, щоб зробити перший, такий важкий крок із сутінків провулку до гамірливої метушні проспекту.

Різ у своєму щільно застібнутому плащі, що приховував шрами від лазерних випромінювачів, майже не відрізнявся від багатьох інших перехожих, які поспішали вулицею цього ранку. Але пригледівшись можна було сказати: він не вписувався у міський натовп. Надзвичайно серйозний вигляд, гарячковий блиск неусміхнених очей вирізняли його навіть у тих кварталах, де звикли до крутих хлопців.

Кайл обережно рухався тротуаром, вдивляючись у пістряву мозаїку облич, невловима схожість яких впадала в його очі. Їх об’єднувала зворушлива наївність людей, які й гадки не мають про свій швидкий кінець.

Щохвилини на вулицях Лос-Анджелеса посилювалося вавилонське стовпотворіння, оживали крамниці, засліплюючи Різа своїми незліченними скарбами. Ряди радіоприймачів, ламп, стереопрогравачів, телевізорів. Він побачив вітрину, захаращену самими лише телевізорами, де на сорока екранах одночасно Брайан Гамбл та Джейн Полі провадили жваву розмову. Брак смаку, надмірна пишнота вразили Кайла. Погляд, звиклий до суворої одноманітності, всюди наражався на зайві кольори та звуки. На рожево-білому шатрі цирку «Пуссікет Тіетр» кривлявся огидний клоунський писок. Велетенські усміхнені красуні з рекламних щитів закликали до «Палацу Цезаря», а мужній ковбой футів за двадцять на зріст повідомляв, що справжній смак життя можна відчути лише в країні Мальборо. Що це за місце таке — Мальборо — Різ навіть гадки не мав. Проте реклама чомусь нагадала йому про їжу.

Першим відповідним закладом було занедбане кафе просто неба. Поблякла вивіска урочисто повідомляла, що саме тут протягом двадцяти чотирьох годин на добу ви зможете отримати свій шматок піци. Слова «піца» не існувало в Різовому лексиконі, він просто не знав, що то за дивина така, але нюхом відчув — це чогось таки варте. Кайл тинявся поблизу, спостерігаючи, як відвідувачі замовляють й отримують їжу. Товстун у яскравій ковбойці підійшов до віконечка зі словами:

— Мені один шматок. Анчоусів не треба.

Людина у віконечку простягнула йому запашний трикутник. Товстун поклав на прилавок кілька зелених папірців і відійшов зі своєю тарілкою. Різ старанно запам’ятовував послідовність обміну. Він знав, що тут у вжитку гроші, але грошей у нього не було. У шлункові загуркотіло. «Ну то її дідько з ним!» — вирішив Різ та підійшов до прилавку. Власник кафетерію невдоволено відірвався від газети. Різ повторив завчений магічний вислів:

— Мені один шматок. Анчоусів не треба.

Власник поставив на прилавок тарілку з піцою та став до каси.

— Один долар шістдесят центів, — кинув він через плече.

Коли власник підвів очі, то клієнта неначе корова язиком злизала. Розлючений власник ледве не випав у вікно, висунувшись до пояса через прилавок з криком: «Ах ти ж сучий сину!»

Різ дременув проспектом, сховався за рогом і примостився за стосом якихось коробок. Ще раз озирнувся, перш ніж витягти з-під плаща жаданий шматок. Незнайомі приємні пахощі вабили його, як вабить хижака запах свіжої крові. Остаточно переконавшись, що за ним не стежать, Кайл проковтнув піцу, майже не прожувавши її і не помітивши, що розтоплений сир обпік йому горло.

Позаду пролунало грізне гарчання. Охлялий обдертий собака завмер на безпечній відстані, не зводячи очей зі скоринки, затиснутої в руці людини. Різ вичортував пса, але прогнати товариша по нещастю не спромігся. Вони обидва мусять вижити. Кайл повільно простягнув тварині останній шматок піци. Пес боязко підбіг до людини і крадькома вхопив їжу. Різ лагідно гладив собаку, а той згорнувся біля ніг, вихляючи хвостом від задоволення.

Кайл залишив собаку доїдати несподіваний сніданок і вирушив геть. Голодні спазми у шлунку припинилися. Сонце високо стояло в ранковому небі. Різ зупинився біля перехрестя, вдивляючись у потік машин. Йому теж буде потрібна машина. І ще багато інших речей. — «Час діяти!» — наказав він собі.

Квартал Сілвер Лейк, готель «Панама», 10.20 ранку

Чотириповерхова будівля готелю смерділа дезінфекцією та брудними туалетами. Узимку вона промерзала, влітку розжарювалася, а в разі пожежі загрожувала перетворитися на мишоловку для мешканців. Зате ціни були помірні. Віддаленість від центру теж улаштовувала. Аварійними східцями можна було непомітно залишити номер і так само повернутися до готелю.

Він жбурнув на стійку чергового кілька великих купюр і відмовився записати своє ім’я до журналу реєстрації. Очі кольору сталі оцінювали капловухого хирлявого клерка — той відчув себе так само затишно, як жук, пришпилений до аркуша картону. Пробурчавши, що запише його до книги під прізвищем Сміт, клерк якнайшвидше простягнув ключі від номеру.

Підіймаючись сходинками, Термінатор озирався, запам’ятовуючи найдрібніші деталі приміщення.

Вичовгана дерев’яна підлога. Недбало пофарбовані горбкуваті стіни. Звуки приглушених голосів у клітках-номерах. Ледве стримуваний вигук роздратування. Чийсь плач. Багато порожніх кімнат. Добре.

Він увійшов до себе. На порозі зупинився. Уважно обдивився приміщення. Вікно. І поруч пожежна драбина. Письмовий стіл. Тумбочка. Рипуче ліжко. Ніша для вмивальника й туалету. Розетка. Він почав розкладати свої інструменти.

* * *

Термінатор зійшов дорогою Вентура Каньйон у передранковій імлі. Йому не трапилися ані машини, ані випадкові перехожі. Довелося пройти цей шлях пішки, бо хронопортація спричинила коротке замикання всіх електроприладів та пристроїв у радіусі кількасот метрів.

Він зійшов з гір, немов грізне й безжальне божество, що спустилося з Олімпу. Черевики, зняті з убитого рокера, побрязкували ланцюжками. Розпочався пошук об’єкта.

Термінатор не обмежував себе в часі, відведеному на розвідку та ліквідацію об’єкта, і міг поволі добирати потрібне обладнання та зброю. Одяг, як потім виявилося, затісний, але він завжди може підшукати собі інший.

Перше: орієнтація. Спочатку він здибав жінку років сорока. Вона вийшла з будинку і, бавлячись ключами, гравієвою доріжкою попрямувала до свого седану «БМВ». На плечі в неї теліпалася велика шкіряна торбина. Термінатор відійшов до узбіччя та, сховавшись у затінку, спостерігав за спорожнілим будинком. Він не почув жодного звуку, не помітив вогнів. Добре. Проаналізувавши свої можливості, вирішив чекати і спостерігати.

Жінка відчинила дверцята машини й сіла за кермо. Вставила ключ у замок запалювання, крутнула його. Ревонув стартер, запрацював двигун, отримавши першу порцію газу. Жінка взялася за важіль перемикання передач, увімкнула задній хід. Попустила гальмівну педаль та виїхала з доріжки на автостраду.

Елементарно. Термінатор вирушив до міста, уточнюючи деталі свого плану.

Ще за десять хвилин він побачив придатний автомобіль. Багатомісний легковик із заднім відкидним бортом. «Форд». Приблизно 1978 року випуску.

Навколо не було ні душі. Щільна перлиста імла ще не розсіялася на тихій приміській вулиці. Не вагаючись, Термінатор попрямував до жовтої машини. Ударив кулаком у бічне скло. Просунув руку всередину та відчинив дверцята. Сівши на місце водія, він обдивився прилади. Мить — і у відповідних вічках масиву пам’яті з’явилися докладні технічні дані цієї моделі.

Ребром долоні Термінатор рубонув по кермовій колонці, розсік пластмасове покриття, розсунув його й дістався замка запалювання. Міцні як залізо пальці діяли надійніше за викрутки та обценьки і зрештою прокрутили вал. Двигун здригнувся й запрацював. Він подумки відтворив рухи власниці седана, і повторив їх, давши задній хід. Декілька секунд витратив на огляд коробки передач, потім увімкнув швидкість, і автомобіль рушив. На все Термінатор витратив одинадцять секунд.

Він порівнював територію, якою пролягав його шлях, з картою Лос-Анджелеса, зафіксованою у безмежній механічній пам’яті. Кожна назва вулиці та кожен дорожній знак, побачені ним, реєструвалися, заносилися до відповідного вічка й залишалися там назавжди.

Термінатор проминув проспект Лос-Феліс, перетнув Сансет-проспект. В одному з кварталів цієї частини міста господар крамниці «Верстати й інструменти» розпочав ранкову торгівлю. Термінатор виявився першим покупцем. І останнім. Збагативши свій арсенал, він мусив забезпечити собі базу для зберігання зброї та підготовки операції. Тоді він найняв номер у готелі «Панама».

Термінатор розглядав розкладену на ліжку здобич. Ніж з кількома лезами. Обценьки. Викрутки. Дискети. Інший дріб’язок. Дещо прихопив з робочого одягу та додав до наявного гардеробу чорну шкіряну куртку, зняту з власника крамниці. Грошей у касі виявилося небагато, але поки що вистачить. За його розрахунками, операція не буде тривалою.

Термінатор спустився на вулицю, скориставшись пожежною драбиною. Водночас перевірив надійність запасного виходу.

Ніхто не помітив, як він залишив номер.

Збройний магазин Гаррета, 10.23 ранку

У магазині Роба Гаррета з’явився новий покупець. Важкий погляд сталевих очей. За фігурою — каратист, за одягом — хіпар. Можливо, схибнутий? Яких лише диваків не побачиш у Лос-Анджелесі!

Роб, власне, розпочав з аптеки у Бангорі, штат Мен, але, маючи авантюрну жилку і потяг до зміни місць, одного чудового дня зачинив свою крамничку, зібрав речі та гайнув на Захід. Замолоду він був небайдужим до зброї, тож за першої-ліпшої можливості придбав у попереднього власника цей магазин на Сансет. Спочатку Роб із побоюванням дивився на непевних типів, які вдавалися до його послуг, але з роками навчився розпізнавати серед багатьох крутих хлопців тих, з ким справді жартувати не варто. Цей хлопець начебто не з таких. Якийсь загальмований.

Аж ось покупець підійшов до стійки зі зразками зброї і з виглядом знавця взявся їх вивчати; Його очі набули зосередженого виразу. Здавалося, він знається на кожній розглянутій моделі. Роба розпинала цікавість. Аматор-колекціонер? Можливість налагодити контакт з людиною, яка розуміється на зброї, зацікавила Гаррета. Зрештою, хіба має якесь значення чудернацьке вбрання, якщо перед тобою справжній фахівець?

— Що б ви хотіли подивитися, сер? — запитав він.

Люб’язна увага містера Гаррета пояснювалась просто: справжній колекціонер грошей не пошкодує. Чоловік нарешті звернув увагу на Роба, нібито щойно згадавши про його існування. Покупець шукав напівавтоматичну зброю великого калібру, тобто армійські зразки, з якими Роб не любив мати справи, але торгувати ними Мусив, оскільки попит на бойову техніку щороку зростав. «Знає свою справу», — подумав Роб.

Недбалим тоном, нібито він вибирав приладдя для гоління, чолов’яга сказав:

— Я хочу подивитися самозарядний автомат «СПАС-12».

— Авжеж, на автоматичному режимі, — підтакнув Роб, але відвідувач, захоплений оглядом, начебто не чув його.

— Напівавтоматична штурмова гвинтівка «АР-180», — кинув Термінатор, не дивлячись На продавця.

Гаррет усе це дістав, а покупець так само байдуже перераховував:

— Великокаліберний напівавтоматичний пістолет «Дезерт Ігл» на пороховому газі, калібр 357, десять патронів у магазині. Карабін «АР-15», калібру 5,56 з відкидним прикладом[3].

Роб уже стомився, ледь встигаючи приносити замовлені моделі. Покупець не знижував темпу:

— Фазовий лазерний плазмовипромінювач, діапазон сорок ват…

Отетерілий Роб зупинився, намагаючись співвіднести оригінальну заявку з реальними можливостями свого магазину. «Ото утнув: плазмовипромінювач…» — подумки повторив містер Гаррет, похмуро дивлячись на вимогливого клієнта. Тепер він зрозумів у чому річ: чолов’яга відслужив у війську.

Скоріш за все, морська піхота. Хоча хтозна: можливо, зарізяка зі спецназу.

Покупець відіклав автоматичний кольт сорок п’ятого калібру[4] з лазерним прицілом. Незнайомець натиснув пальцем на спусковий гачок і тієї ж миті лазерний пристрій викинув тонесенький криваво-червоний промінчик світла.

— Класний пістолет, — зауважив Роб. — Нещодавно отримав. Лазером позначаєте точку прицілювання. Влучення стовідсоткове!

Чоловік націлився лазерним промінчиком у стіну, потім у вітрину за спиною Роба. Стежити за його чіткими вправними рухами було справжнім задоволенням.

Але й цього незвичайному покупцеві видалося замало. Він ще раз уважно оглянув полиці зі зброєю.

— Дев’ятиміліметровий автомат «узі».

Прямуючи до підсобки, Гаррет спробував пожартувати:

— Видно, що людина тямуща. Кращої зброї для охорони будинку годі й шукати. Ваша квартира у цілковитій безпеці!

Жоден м’яз не здригнувся на обличчі покупця. «Статечний чолов’яга!» — сказав собі Роб.

— Що братимете? — діловим тоном поцікавився містер Гаррет.

— Усе, — пролунала небагатослівна і стисла відповідь.

Рон на таке не сподівався.

— Ми сьогодні зачиняємося рано. Тож гвинтівки можете взяти зараз, а решту замовлень отримаєте за п’ятнадцять днів.

Роб відвернувся, пакуючи зброю. Дзенькіт гільз, висипаних на скло, змусив його озирнутися. Покупець розкрив коробку з набоями і, ніби ніде й нічого, заряджав пістолет.

— Послухай-но, так справи не робляться…

Чоловік наставив пістолета впритул до Робового обличчя й вимовив лише одне слово:

— Помиляєшся.

Ще секунду Гаррет сподівався, що це лише дурний жарт. І лише перед тим, як пролунав постріл, Роба пронизала моторошна здогадка. «Краще б я лишився у Бангорі», — встиг подумати він.

Термінатор відніс зброю та боєприпаси до машини й поклав до багажника. Техніка примітивна, але її вогнева сила була навіть завеликою для такої операції.

Щоб цілком призвичаїтися до правил дорожнього руху, Термінатору знадобилося шістнадцять хвилин. Двічі він відтіснив зустрічні машини на тротуар, раз проскочив на червоне світло, зачепивши бортом міський автобус. Особливу увагу звернув на ритмічність у чергуванні періодів уповільнення та підвищення швидкості та за допомогою експрес-аналізу вивів закони дорожнього руху. Гість ознайомився з правилами цього світу.

Готель «Панама», 11.19 ранку

Термінатор усівся на тумбочку та почав акуратно знімати впаяну пластину, яка перешкоджала використанню автомата «узі» в цілком автоматичному режимі. За півгодини рівної ритмічної праці всю зброю було переведено на автоматику. Деталі блокування одна за одною з брязкотом падали на підлогу. Тепер натискання на спусковий гачок вивільнятиме велетенську вогневу потугу.

Термінатор уставив магазин до автоматичного пістолета й поклав його на ліжко поруч з іншим спорядженням. Усе це було доправлено через вікно.

Тут у номері — його тимчасова оперативна база. Що головне в облаштуванні бази? Її надійність. Тому сусідство з Термінатором поки що не загрожувало ані мешканцям готелю, ані його працівникам.

Він не ризикнув би розсекретити свою базу, привертаючи увагу вбивством або нападом. З цієї ж причини гість щедро розрахувався з клерком за свій номер. Але віддаляючись на безпечну від зони відстань, він убивав не вагаючись і не задумуючись про наслідки. Недосяжний для поліції, Термінатор невпинно їздив містом, наближаючись до мети. Коли об’єкт буде знищено, усе інше для нього нічого не важитиме.

Термінатор підвівся, засунув до кишень ще кілька магазинів та відібрав з розкладеної перед собою зброї «узі», 45-міліметровий кольт з лазерним прицілом та пістолет тридцять восьмого калібру. На першу ліквідацію він вирушить легкоозброєним. Решта знадобиться пізніше, якщо виникне потреба у другій спробі. Термінатор легко спустився драбиною через вікно та сів до машини. Наближався час «Ч».

Район Сілвер Лени, на перепон проспектів Сансет і Фаунтен,

11.42 ранку

Цей здоровань-канадієць так і не второпав, як усе сталося. Хлоп він нівроку, до сніданку важив двісті п’ятдесят фунтів. Широке обличчя з грубими рисами облямовувала борода. Гарний фахівець, слюсар-інструментальник, Карлайл Ледел працював у Лос-Анджелесі за контрактом і готувався складати іспити на отримання американського громадянства. Двадцять хвилин тому на своєму мотоциклі «гарлей-900» він вирушив виконувати доручення господаря. За дві хвилини по тому, як він виїхав на магістраль, прямісінько перед його носом промайнув глушник заляпаної брудом іржавої вантажівки — «доджа «випуску шістдесят восьмого року. Карлайл рвучко кинув мотоцикл убік, але не встиг загальмувати ногами й очунявся вже на асфальті. Подряпини були дріб’язкові: неглибокий поріз на руці та забите коліно. А ось із мотоциклом не поталанило. Він притулив понівечений мотоцикл до стіни й поплентався шукати телефон-автомат.

Карлайл був готовий гризти лікті. Він прокляв увесь світ, почувши дванадцять гудків у слухавці Його стара полюбляє спати. Дурепа, забрала. собі в голову, що гарнішає уві сні. Зрештою, дружина підійшла до телефону й довго обурювалась, що їй завадили спати. Раптом чиєсь могутнє ручисько схопило Карлайла за комір, піднесло в повітря і жбурнуло на сусідню машину. Він сильно вдарився боком, підхопився і оскаженіло кинувся на кривдника. Карлайла зупинив погляд цього чоловіка. Моторошний порожній погляд зомбі або наркомана. У сірувато-сталевих очах не було ані люті, ані знущання — в них було порожньо. Чоловік швидко гортав телефонний довідник, що лежав на поличці біля апарату. Нічого не скажеш — атлет, але ж і Карлайл не якийсь там плюгавець. Карлайл стусонув нахабу в спину.

— Гей, хлопче, ти чого на людей кидаєшся?!

Його слова анітрохи не вразили типа, який навіть не поворухнувся. Кинута слухавка теліпалася на дроті. Ну, це вже занадто. Карлайл рішуче ступнув до чоловіка й одразу помітив як напружилася його могутня спина. Палець, що бігав стовпчиками імен, завмер, зупинившись на одному рядкові, затримався на другому, позначив третій. Незнайомець обернувся і відійшов від телефона.

Карлайл ще розмірковував, чи не провчити того нахабу, аж тут їхні погляди знову зустрілися. Канадійцеві пробіг мороз поза шкірою. Чоловік дивився на нього, нібито не помічаючи, зазираючи в далечінь. Він пройшов повз Карлайла, сів за кермо великої машини й поїхав геть. Карлайл мусив зізнатися собі, що чолов’яга його добряче налякав. Ще ніхто ніколи не дивився на нього з такою холодною зверхністю. Не хотів би він знову відчути цей крижаний погляд!

Глибоко зітхнувши, Карлайл вирішив знову зателефонувати дружині. Телефонна книга залишалася розкритою на тій сторінці, яку щойно переглянув Термінатор. У трьох місцях папір було прим’ято пальцем. Три імені: Сара Бн Коннор, Сара Гелен Коннор та Сара Дженет Коннор. Карлайл повторював ці імена, доки набирав домашній номер і чекав на відповідь. А чи не зателефонувати цим жінкам? Попередити, що над ними збираються хмари. Це спало йому на думку, але тут дружина взяла слухавку, і він швидко забув про все, окрім власних неприємностей.

За одинадцять з половиною годин Карлайл Лейдел, сидячи біля телевізора, страшно зміниться на обличчі, коли диктор почне розповідати про події минулого дня. Він налякає дружину й ще довго не спроможеться вимовити бодай однісіньке слово. Перше, що вона від нього почує, буде придушене: «Чому я не зателефонував?.. Чому я не зателефонував?..»

Коледж Вест Лос-Анджелес, 11.53 ранку

Шину проколото! Це вже остання краплина!

Сара підійшла до своєї «хонди» і з приреченим виглядом, хитаючи головою, подивилася на заднє колесо. Як усе в житті несправедливо! Ну чому це сталося саме з нею і саме сьогодні? Не завтра? Не вчора? І вчорашній, і завтрашній день у неї вільні. Вона б могла, не кваплячись, зайнятися своїм мотоциклом. Але чому саме сьогодні?

День розпочався нібито непогано. До коледжу вона їхала без пригод і дорогою, звичайно, замріялася. Сара розуміла, що заглиблюватись у роздуми, їдучи мотоциклом у потоці міського транспорту, є самогубством. Але рух був, як ніколи, спокійним, а водії надзвичайно уважними та чемними.

Вона думала про Стена Морскі та про майбутню зустріч з ним. Дівчина не хотіла покладати на цю зустріч якихось особливих сподівань, але це сталося само собою. Уявні сцени заступали дійсність і дорогу, якою вона їхала. Сара пригадала його блакитні очі, усмішку. Ні, не та, сповнена ніжності, з якою Мет дивився на Джинджер, але теж надзвичайно приємна. І він усміхався їй. І ще: Стен нагадав їй хлопця, з яким вона зустрічалася два роки тому, у випускному класі. Того дня вони з Річем Велкером затрималися в холі після занять. Його щиру, приязну усмішку трохи псував передній зуб з відбитим краєчком. Він вихвалявся перед усіма, що здобув цей бойовий трофей у карколомному переможному матчі проти команди чемпіонів футбольної ліги. Річ Велкер був спортивною зіркою, президентом класу та взірцем для наслідування у моді. Зрозуміло, що із заможної родини. До яких лише хитрощів не вдавалася Сара, щоб бути поруч із ним! Вона домоглася, щоб її включили до «команди підтримки» — так називали дівчат, які вітали спортсменів на футбольному полі. А Річ її начебто й не помічав. Минали місяці, й одного разу він подивився на неї по-іншому, немов уперше побачив. Це сталося одного дня, після занять. Поруч не було нікого, і він її поцілував та поглянув з усмішкою, призначеною лише для неї. У них відбулося ще три побачення. Потім він сказав їй, що одружується з «Міс Коледж» — місцевою королевою краси того сезону.

Сара поквапилася позбутися сумних спогадів. Подумки знову повернулася до Стена, чимось схожого на Річа. Теж високий, симпатичний. Їздить на «порше». Замріяний погляд і зворушлива усмішка. Потішний і такий ввічливий. Вона дуже здивувалося, коли Стен запросив її на побачення. Сара й не мріяла про це — просто обслуговувала столик, і коли підходила до нього, то він сказав щось кумедне. Потім до неї прискіпався клієнт за сусіднім столиком, і Стен жартом зняв напруження. Вона подякувала, а він запросив її на концерт. Тепер головна проблема — що одягти, щоб не осоромитися поруч з таким чудовим хлопцем. Слід порадитися з Джинджер!

На цьому етапі її роздумів «хонда» стала пирхати, чхати й нарешті замовкла. Мотоцикл знайшов Місце для зупинки — посередині вулиці. З усіх боків вили сирени, горлали розгнівані водії, їм дай лишень привід — і вдавану ввічливість немов рукою зніме!

Пригода з мотоциклом не стала для Сари несподіванкою. Підштовхуючи заглохлий мотоцикл до бордюру, вона зрозуміла, в чому річ. Учора ввечері, повертаючись з бібліотеки, вона забула наповнити бак бензином. Молодець, нічого не скажеш! Ну добре, спізниться на декілька хвилин. Сара докотила мотоцикл до заправки. З цього й почалася того дня низка її запізнень.

Перший урок у п’ятницю без пригод у неї не відбувався. Професор лінгвістики Міллер часто затримував її після занять через спізнення.

Наступна неприємність чекала на дівчину на уроці психології. Род Сміт був одним з небагатьох у коледжі, хто зрозумів, що заняття з психології відвідують найкращі дівчата коледжу. Він ув’язувався реп’яхом за всіма дівчатами у групі. Окрім Сари. Сьогодні їй неабияк поталанило.

Містер Сміт сидів трохи позаду, демонстративно розглядаючи голі ноги. Сара вилаяла себе через те, що не одягла джинсів. Але ж день був таким теплим! Так приємно відчувати шкірою легкий подих весняного вітерцю, коли мчиш мотоциклом.

Род нагадав їй, сам про те не знаючи, про неписаний закон цивілізованих джунглів. Якщо одягаєш міні-спідницю, сукню з глибоким викотом або шорти, то чоловіки мають повне моральне право витріщатися на те, що сама їм показуєш. Вона вирішила проігнорувати Рода. Цілком його забути вона не змогла, але, принаймні, він перетворився на маленьку, дошкульну скіпку, що засіла в далекому кутку свідомості. До завершення лекцій.

Після заняття містер Сміт поплентався за Сарою, разом із нею вийшов у двір, набридаючи своєю балаканиною. Сара не дослуховувалася до того, що він казав. Його самовпевнений, настирливий тон сказав їй набагато більше. Род і сам, швидше за все, не розумів того, що наплів, а тому скінчив свою промову сакраментальною фразою:

— Ми мали так мало часу. Добре було б пізнати один одного краще!

Сара зупинилася й поглянула Роду в обличчя. По очах вона зрозуміла, що справа не в ній, Сарі Дженет Коннор. Якби на її місці трапилася будь-яка інша студентка, його азарт мисливця анітрохи б не зменшився. Вона для нього всього лише одна з багатьох. «Найрозумніше з його боку — дати мені спокій, — подумала вона, — але сам він не здогадається цього зробити». Сара сказала:

— Роде, мені дуже цікаво, як ти виглядаєш ззаду, рухаючись у зворотньому напрямку.

Міс Коннор не сподівалася, що її слова справлять враження бомби, яка щойно вибухнула. Містер Сміт почервонів, знітився, розгубив увесь свій апломб і з побитим виглядом затрюхикав геть.

З її боку це був Учинок, жодних сумнівів. О господи! Вона не передбачала, що це на нього так вплине. Можливо, він все-таки має до неї почуття? Сара підійшла до мотоцикла й побачила пробиту шину. Вона гукнула Рода, намагаючись лагідно йому усміхатись, і той розквітнув. За хвилину містер Сміт уже порпався з колесом.

Доведеться розрахуватися за його шляхетність. Він розумів це не гірше за неї. Упоравшись, обтер долоні об джинси й обійняв її за талію.

— Я знав, що ти дозрієш, — промурмотів він, пригортаючи її до себе.

Усе зіпсував! Огидна посмішка — класичний взірець неприхованої чоловічої хтивості — дуже не сподобалася Сарі. Вона не витримала й розреготалася йому просто в обличчя.

Проводжаючи Рода очима, Сара усвідомлювала, що нажила собі ворога. «То й нехай, — подумала вона, стрибаючи на мотоцикл, — день лише розпочався».

Міс-Коннор їхала на роботу й тішила себе думкою, що спізниться лише на декілька хвилин. Усіх невдач цього ранку, який чорною сторінкою ввійде до історії життя Сари, вистачило б з гаком, щоб умилостивити богів. Але є часи, коли боги прагнуть більших жертв.

Район Студіо-сіті, вулиця Гаттерас, будинок 12854,

12.02 дня

Майк та Лінда опинилися біля самого краю тротуару. Суперечка між ними сталася через іграшкову вантажівку. Майк ображено твердив, що вантажівка його. Лінда ж слів не витрачала. Вона вихопила іграшку з братових рук. Їй було дев’ять, Майкові сім. За допомогою цієї машинки з відкидним кузовом Майк здійснював розкопки в саду місіс Сари Ен Коннор. Лінда підкралася до нього й вихопила машину.

— Мама не дозволяє тобі тут бавитися!

Майк завзято тягнув предмет суперечки до себе.

— Ти ж не мама!

Лінда відповіла:

— Мама сказала, ти повинен слухатися мене, коли вона йде до крамниці!

Майк кинувся до сестри та вдарив по іграшці. Вантажівка викотилася на проїжджу частину.

— Ну, Майку, ти…

Не слухаючи сестри, хлопчик побіг за відвойованим добром.

На вулиці з’явилася машина. Вона рухалася повільно, водій вдивлявся у номери будинків. Лінда метнулася до Майка, потягла його назад.

— Зачекай, дурнику! Машина!

Майк щосили пручався. Автомобіль і далі неквапом наближався.

— Проїжджай, проїжджай! — нетерпляче наказав хлопчик водієві.

Майк та Лінда з подивом побачили, що водій пригальмував і спрямував машину вузькою доріжкою між двома будинками — їхнім власним та сусідським. Бідолашна іграшка, потрапивши попід колеса, перетворилася на пластмасовий млинець.

Перелякані дітлахи принишкли. Лінда позадкувала, Майк від обурення заціпенів. З машини вийшов і протупав повз них страшний велетень з казки про бобовий стручок. Лінда міцно пригорнула братика до себе. Велетень, не глянувши в їхній бік, попрямував до дверей Коннорів. Голосно постукав. Невеличкий шпіц гавкнув на нього для годиться і вирішив про всяк випадок сховатися. Прибулець не звернув на це уваги. Йому була потрібна Сара Коннор.

Жінка прочинила двері на ланцюжку, лякливо подивилася на дивного візитера.

— Сара Коннор? — навпрямки спитав Термінатор.

— Так, — відповіла вона.

Термінатор з усього маху пхнув двері, які впали та збили з ніг господиню, витяг кольт і встановив лазерний приціл. Червоний промінчик затанцював на лобі скуленої на підлозі місіс Сари Ен Коннор. Блискавичний спалах засліпив її. Більше вона нічого не побачила. Куля увійшла на два сантиметри над правою бровою.

Термінатор вистрілив їй у груди. Ще і ще. Доки не розрядив магазина. Лунання пострілів змішалося із жалісним завиванням шпіца на ґанку. Термінатор схилився над тілом і гострим, неначе бритва, довгим ножем розпанахав ногу жінки від гомілки до коліна.

Майк підбіг до дверей сусіднього будинку й закляк на порозі. Його свідомість не здатна була осягнути все жахіття кривавого кошмару, що відбувався на його очах. Хлопчик любив мультики, особливо «Том та Джері». Він заходився з реготу, коли Джері закидав всіляким мотлохом Тома, і кіт розпластувався на підлозі, неначе розчавлена величезною машиною Майклова вантажівочка. Щоправда, в мультикові все незабаром ставало на свої місця, і розплющений Том знову перетворювався на пухнастого кота. А місіс Коннор не бажала підводитися. Вона не ворушилася, і килим попід нею насочувався червоною рідиною. Такого Майк ще не бачив жодного разу. Лінда підійшла до нього тієї миті, коли Термінатор батував убиту жінку так само неквапом, як нарізають ростбіф. Лінда вхопила брата за руку і щодуху чкурнула геть.

Термінатор постояв над знівеченим трупом. Він не знайшов того, на що сподівався. Ідентифікація об’єкта дала негативний результат. Він обміркував план подальших дій, сховав зброю і вийшов з будинку.

Діти, затамувавши подих, спостерігали за ним з вікна свого зачиненого на всі замки помешкання. Коли машина від’їхала, дівчинка зайшлася плачем. Майк нічого не второпав, окрім того, що його іграшку зіпсовано остаточно, і жалібно повторював:

— Дядечко зламав мою вантажівку!

Усі події тривали дві, щонайбільше, три хвилини і вже втрачали реальні обриси. У цій смерті, наглій, жорстокій і безглуздій, ще ніхто б не розгадав таємного, до часу недоступного людям значення.

Щодо Майка з Ліндою, то їхньому батькові ще доведеться протягом кількох років сплачувати чималеньку суму лікарям-психіатрам. На жаль, і це дітям не зарадить.

Родинний ресторан «Біг Джеф», 12.17 дня

Сара щодуху мчала своєю «хондою» крізь насичену полудневу спеку. Розпечений смог перетворив автостраду на хитке марево, з якого раз по раз виринали неприродно яскраві щити реклами та вказники шляху. На стоянці поблизу ресторану «Біг Джеф» вона ланцюгом прикріпила мотоцикл до стовпчика біля ляпувато розфарбованої фігури самого Біг Джефа в кухарському ковпаку. Веснянкуватий гіпсовий здоровань на радість усім товстим дітлахам з хижою посмішкою підносив до рота величезний гамбургер. Краплина гірчиці назавжди застигла на синтетичній булці.

Звична метушня обідньої перерви сьогодні загрожувала «Біг Джефові» справжнім розгардіяшем. За секунду до того, як черговий клієнт підводився з-за столу, залишаючи мальовничий натюрморт з недоїдених шматків та брудного посуду, підбігав моторний хлопчина-прибиральник і починав ретельно наводити лад. Стурбовані офіціантки бігали поміж столиками, і навіть солідні на вигляд відвідувачі занадто швидко трюхикали до туалету.

Відеокамера, прилаштована над дверима з табличкою «Адміністрація», стежила за обідньою залою. Сара скривилася, проходячи повз них, і тут-таки зіткнулася з офіціанткою Ненсі Дайзен, гладкою темношкірою напівфіліппінкою-напівірландкою.

— Вибач, — видихнула Сара.

— Та що ти, це я винна, — прожогом відповіла Ненсі. — Хух! Ледь устигла!

— Я й сама спізнилася, — з певним полегшенням мовила Сара навздогін дівчині, яка попрямувала коридором.

Перед входом до приміщення для обслуги Сара загаялася, шукаючи в торбинці контрольний талон приходу на роботу. З торбинки повипадали підручники. Вона стала навколішки, щоб зібрати книжки, та почула неприємний металевий голос, який вимовив її ім’я.

Дівчина мимоволі поглянула догори, на відеоекран, під яким біліла табличка на дверях: «Чак Брин, адміністратор». Закусивши губу, Сара опустила свій талон до автомата та зморщилася, коли машина голосно й докірливо клацнула, зафіксувавши спізнення.

— Саро, завітай, будь ласка, до мого кабінету, — мовив той самий голос.

Стиснувши під пахвою ворох книжок, міс Коннор рішуче штовхнула двері.

Чак Брин схилився над столом, на якому світилося декілька моніторів. Йому бракувало лише однострою, щоб остаточно скидатися на чергового з управління поліції. Але й попри брак поліцейської бляхи, він цілком успішно реалізовував свої здібності охоронця. Сара продемонструвала найсліпучішу посмішку, на яку тільки була здатна.

— Привіт-Чаку-я-начебто-трохи-спізнилась, — проторохтіла вона на одному подиху, не гайнуючи часу на паузи між словами.

Чак розшифрував та перетравив її фразу. Указав на екран комп’ютера, і його прищувате обличчя — місячний пейзаж, а обличчя — набуло суворого зверхнього вигляду. Неповторно!

— Ти бачиш, Коннор, систему «Еппл-Макінтош 128К» з комбінованою електронною таблицею. Тут у мене все на кожного службовця: платня, преміальні, графік роботи. І найголовніше, Коннор: час приходу на роботу. Сьогодні ти спізнилася рівно на вісімнадцять хвилин. Чому?

— Проколола шину в мотоциклі.

— Чому це сталося, Коннор? У деяких людей колеса не протримаються навіть тижня. Зі мною таке не трапляється роками.

— Тому, що останні десять років ти послуговуєшся автобусом, — відрізала Сара.

— Так само слід вчинити кожному, хто не має цілком надійного. транспорту.

— З моїм транспортом усе гаразд. Я вже не пам’ятаю, коли…

— Вибач, Коннор, але мені байдуже до твого велосипеду.

— Це мотоцикл, Чаку. «Господи! Що ти робиш? — заволав внутрішній голос. — Роботу хочеш втратити?» Здихатися «маленької Сари» не вдалося. Вона, як завжди, мала рацію.

— Знаєш, Чаку… я завинила. Вибач. Цього більше не станеться, — мовила дівчина.

Понуро, жалісно, покірливо. Дев’яносто дев’ятеро чоловіків зі ста задовільнилися б цим. Але не Чак Брин.

— Слухай-но, Коннор, тобі вже час схаменутися. Зрозумій, ти вже досить доросла людина, щоб відповідати за свої вчинки. Ти мусиш дотримуватися зобов’язань щодо твого працедавця. Гляди ж, щоб надалі жодних спізнень! «Господи! — благала Сара, — звідки лише беруться такі зануди?» Їй кортіло популярно пояснити Чакові, наскільки її цікавить моральний аспект проблеми спізнень. Але внутрішній голос наполегливо переконував, що зберегти роботу для неї важливіше, ніж сказати слово останньою. Рішення вгамувати почуття далося їй дуже важко, але власноручно руйнувати своє життя вона не збиралася.

— Я позначу запізнення, щоб вирахували з твоєї платні. Ось так. Цей безрадісний факт тепер занесено до банку даних.

І Чак знову заглибився у споглядання своїх дорогоцінних приладів. Погляд його риб’ячих очей нагадав Сарі її улюблену ігуану. «Але життя таки ж бо чудове», — сказала вона собі, виходячи з кабінету адміністратора.

Проте за дверима Сара вже не змогла стримати всього, що накопичилося. Прямуючи до роздягальні для персоналу, дівчина повернулася у бік кабінету адміністратора і з задоволенням продемонструвала фігуру з трьох пальців.

— Погано, Коннор. Не вмієш чемно поводитися! — почувся з динаміка голос Чака.

Вона зовсім забула, що у протилежному кінці коридору встановлено ще одну відеокамеру.

До неї підійшла Ненсі.

— Не забувай сьогодні частіше пропонувати фірмовий Джефів салат. Ходімо звідси. Великий Джеф не спить!

У роздягальні Сара стомлено кинула книжки до своєї шафки.

— У нього, напевно, і тут приховано камеру.

— Та-а-ак?! — проспівала Ненсі.

Ця думка здалася їй цікавою. Вона задерла спідничку і виставивши напоказ трусики, пройшлася кімнатою.

— Суперсеанс для тебе, прищувата пико!

Сара розреготалася. Неприємність було забуто. Вона почала переодягатися.

— Ти будь обережнішою, — пробуркотіла Ненсі, вкинувши до рота свою звичайну порцію жуйки — п’ять запашних пластинок.

Сара висловилася щодо манії переслідування, поширеної серед працівників «Біг Джефа», але все ж таки відвернулася до стіни й зняла свій одяг під прикриттям дверцят шафки.

Ненсі чекала на неї, зволікаючи з початком своєї зміни. Мінімум вільного часу вона використовувала для свого улюбленого заняття. Ненсі полюбляла пащекувати про інших дівчат. Сьгодні вона напосілася на Сью Елен — новеньку, яка мала нестерпну звичку чхати, забризкуючи слиною страву, що збиралася подавати клієнтові.

Сара вбралася в однострій: малинову спідницю й рожеву блузку. Лишилося накласти на обличчя трошки косметики. Підмалювати очі, підрум’янити щоки. Але ж і вигляд у неї! Навіть у труну кращих кладуть. А як ще можна виглядати цього божевільного дня?!

У дитинстві мати провіщала, що очі Сари полонитимуть чоловіків. Міс Коннор подивилася в дзеркало. Де ж він, той спокусливий вигляд, що йому, як запевняла мати, заздритимуть інші жінки? Трохи підпухлі повіки, колір очей теж видавався матері незвичайним. Горіх з червоним деревом. Сара усміхнулася своєму відображенню в дзеркалі. Нічого особливого. Карі очі, світло-каштанове волосся. Усе буде добре, матусю!

— Привіт, — звернулася вона із завченою усмішкою до дівчини, яка стояла перед нею у великому дзеркалі. — Мене звати Сара Коннор. Я обслуговую ваш столик.

Вона пощипала собі щоки, розітерла їх, розганяючи кров.

— Дивовижна краса! — додала Сара.

Ненсі не могла випростатися від сміху.

Родинний ресторан «БігДжеф», 12.17 дня

Сара звично й легко рухалася залою, яка гула, неначе розбурханий вулик. Маневруючи між столиками, вигинаючись, мов балерина, вона несла одразу три таці із замовленнями. Угодований здоровань, сповнений обурення, брутально смикнув її за фартух. Щоб не мати зайвого клопоту, дівчина відхилила набік замовлення і подивилася на клієнта із суворим виразом, який не вперше рятував її в скрутних ситуаціях.

— А чому це тут бракує кетчупу?

Чоловік роздратовано тицяв пальцем у тарілку з картоплею «фрі».

Сара підкреслено незворушним тоном мовила:

— На додаток до того, що вже стоїть на вашому столі?

І вона вказала присоромленому бешкетникові на пляшечку з кетчупом, прикриту буклетом меню. Понесла замовлення до іншого столика, де кілька чоловіків усіляко демонстрували загальне нетерпіння. Сара почала розставляти замовлення, аж раптом знервований старий, що сидів на відстані, почав негайно вимагати свою каву. Вона кинула через плече: «Хвилинку, зараз підійду» і намагалася залагодити попередню проблему.

— Для кого біфштекс «берлі біф»?

— Не знаю, особисто я замовляв м’ясо на вертлюзі! — пролунав роздратований голос.

Йому підспівував інший:

— Напевне, для мене, але я не замовляв смаженої картоплі!

Звідкілясь лунало:

— А для мене сир по-чилійськи!

Сара раптом відчула, як підлога захиталася в неї під ногами. Її вмить охопила неймовірна! втома, що накопичувалася протягом дня. Зазвичай вона легко залагоджувала дріб’язкові конфлікти, могла дійти до ладу з кожним важким клієнтом. Але не сьогодні. Тепер усе пішло шкереберть. Усі сьогоднішні капосні дрібниці напосілися на неї гамузом. Дівчина ніяк не могла зосередитися на роботі. Зараз їй усе перекрило одне питання: хто ж таки замовив біфштекс «берлі біф»?

Дебела блондинка з двома донечками-білявками вимогливо нагадала:

— Міс, ми вже давно на вас чекаємо!

— Так, мем, хвилинку, — автоматично відповіла Сара, знімаючи з таці останню тарілку.

Повертаючись, вона зачепила ліктем склянку з водою і приречено заплющила очі. Чоловік, який сидів біля проходу, щось лиховісно просичав та підніс угору руки, ніби закликаючи у свідки всіх присутніх. На його піджакові розпливлася волога пляма. Сара схопила серветку і почала, вибачаючись, гарячково промокати пляму. Обличчя чоловіка недвозначно відтворювало все, що він думав про цю незграбу.

Тим часом дівчинка за сусіднім столиком нашкребла в ложечку морозива й крадькома поклала холодну слизьку кульку до кишені для грошей на Сариному фартусі. Сара зойкнула від несподіванки. Дівчисько переможно зареготало, ладне чи то вибухнути новим залпом дикунського сміху, чи то розрюмсатися! Сара, ледь стримуючись, зацьковано зиркнула на дівча. Облитий відвідувач тихцем під’юджував бешкетницю:

— Непогано, крихітко. Доведеться чайові віддати тобі!

Сара заціпеніла, ошелешена шквалом спрямованих на неї ударів, неначе насланих таємничою темною силою.

Ненсі, проходячи повз Сару, поляскала її по плечу:

— Годі! Оціни це по-філософськи. За сто-двісті років про твої проблеми ніхто не згадає!

Як була права ця Ненсі!

Район Сенчери-сіті, 5.41 вечора

Різ почувався дуже незатишно. Він навіть спітнів від напруження, коли поруч з ним на перехресті Піко й Довгені в очікуванні зеленого сигналу світлофора зібрався вичепурений натовп. Чоловіки в напрасованих костюмах, жінки в ошатних сукнях із бездоганними зачісками.

Вони здавалися людьми іншої раси. Кайл навіть уявити не міг, що краяни так разюче відрізнялися від нього самого, від його друзів. Ці люди викликали в гостя незбагненний страх. За шість годин він ще не звик до них і тому продовжував придивлятися й прислухатися. В одній руці Різ тримав великий пластиковий пакет для харчів, іншою впевнено стискав руків’я кольта тридцять восьмого калібру в кишені плаща.

Його дратували пахощі, що йшли від цих людей. Нудотно-солодкуватий запах парфумів. Суцільна хімія. За весь час він жодного разу не відчув заспокійливого природного запаху людського тіла.

Спалахнув зелений вогник, і нескінченний потік транспорту рушив у іншому напрямку. Пішоходи в одязі від Кельвіна Кляйна поквапилися до смугастої доріжки. Різ відстав, пропустив їх уперед, забезпечивши собі зручний сектор огляду.

Кайл обрав південно-східний напрямок. Перехожі траплялися дедалі рідше, і він міг вільно розглядати припарковані автомобілі.. Для виконання завдання йому була потрібна містка машина з великим потужним двигуном. Свої пошуки Різ обмежив околицями. Автомагазини його не цікавили, бо купувати машину він не мав наміру. Двічі був майже біля мети. Спочатку його увагу привернув заляпаний брудом «кадиллак» на тихій безлюдній вулиці. Він вже приготувався діяти, але його злякали діти власника, що поверталися зі школи. Годиною пізніше в нутрощах підземного бетонованого гаража, розташованого під скляною коробкою офіса, він відчинив блакитний «крайслер» і потягнувся до дротів під щитком приладів. Аж раптом пролунало надсадне пронизливе виття, і Кайлові довелося втекти після марної спроби вимкнути сигналізацію. Клята техніка й тут узяла над ним гору!

Сонце майже сховалося, коли Різ завершував огляд кварталу поміж Піко та Елкоттом. Дія стимуляторів, які йому впорснули перед хронопортацією, послабшала. Кайла почала охоплювати втома. «Уперед, солдате, — наказав він собі. — Дій, не розслаблюйся. Продовжуй спостереження на місцевості».

Він подумки поділив територію на сектори. На сході — асфальтована доріжка, рухомий транспорт відсутній. З південного сходу на південний захід тяглися двоповерхові будівлі, багато порожніх квартир. На півночі — вулиця, транспорту не видно… Поміж північно-східним та північно-західним секторами — будівельний майданчик, оточений металевою огорожею, майже двадцять тисяч квадратних метрів. Трохи далі два трактори, підйомний кран та шестеро робітників.

Раптом серце йому стало, долоні вкрилися потом. Кайл хотів зрушити з місця й не зміг. Червоний сигнал небезпеки пульсував у мозку, але щось не дозволяло Різові піти геть. Спогади? Раніше він був пов’язаний з цим місцем, над яким застиг згусток жаху та болю. Мана якась, не інакше. В очах йому потемнішало, уривки спогадів заступили мирний міський ландшафт: понівечені тіла, охоплені вогнем руїни. Йому здалося, що він тут вже бував. Різ глибоко зітхнув, відганяючи марення. Що коли хронопортація згубно вплинула на його свідомість, і це початок роздвоєння особистості?

Він пригадав! Затримавшись на секунду, Різ поправив ремінь під плащем, переклав пакет в іншу руку та вирушив далі, думаючи лише про машини, які траплялися на шляху. Наприкінці вулиці він помітив «ЛТД». Покружляв біля автомобіля, придивився до колес. Усе гаразд, пошкоджень немає, окрім невеликих подряпин на бортах. Фарба неяскрава, потьмяніла. Тим краще!

Ще раз озирнувся. Ні душі. Блискавично підчепив капот і піднявши його, запустив денне світло до похмурого нутра машини. Безліч складних фільтрів, які він одразу б повикидав. Двигун обсягом у 351 кубічний дюйм. Потужний. Він наблизився до місця водія та витяг із кишені металеву вішалку для одягу. Тримаючи вулицю в полі зору, випростав дріт, один кінець просунув у щілину трохи вище від ручки, намацав защіпку замка. Навколо все було спокійно. Замок клацнув. Різ сів у машину, кинув пакет на сидіння і причинив за собою дверцята. Точними, впевненими рухами пальців зачистив дріт запалювання, з’єднав мідний та свинцевий дротики, і двигун запрацював. З того часу, як він побачив машину, минуло дві хвилини.

Різ захоплено розглядав автомобіль. Його ноги потонули в пухнастому килимі. Щойно він увімкнув двигун, як запрацювало радіо. Кайл крутнув ручку регулювання. З динаміків залунала тягуча мелодія Джима Моррісона. На іншій хвилі власник гучного баритону накликав Божу кару на голови грішників, які своїми внесками не підтримували його програми. Різ жадібно ловив то одну, то іншу хвилю, неначе голодний, що зненацька нагодився на банкет. Прослухав програму новин. Нічого надзвичайного. У місті три вбивства та три локальних конфлікти у світі. Звірив годинника на приладовому щиткові з часовим сигналом по радіо. Іде точно!

Кайл із насолодою вдихнув запах шкіряної оббивки. Оце так жили вони колись! Збільшив гучність радіоприймача, здивовано прислуховуючись до слів дурнуватої пісеньки про розбите дівоче серце.

Різ зручно влаштувався у кріслі. Його тіло, повсякчас готове до дій, відчуло блаженну розслабленість супокою. Лагідна, тепла хвиля дрімоти огорнула свідомість, ваблячи животворним сном.

Ні в якому разі! Він змусив себе випростатися. Витрусив вміст кишень на сидіння. Отже, три коробки набоїв для пістолета тридцять восьмого калібру та ще чотири коробки шроту. На перший випадок вистачить. О дев’ятій п’ятнадцять ранку він вчинив набіг на невеличкий спортивний магазинчик, який полишив о дев’ятій шістнадцять з повними кишенями боєприпасів, не звертаючи жодної уваги на сторожового собаку, який зайшовся безсилим гавкотом.

Різ випорожнив пластиковий пакет, який натоптав у маленький крамничці на Креншо. Власниця, стара кореянка, так і не відірвалася від телевізійного екрану. У пакеті були номер «Космополітену», дві пляшки мінеральної води та чотирнадцять плиток шоколаду «Снікерс». Справжнісінький шоколад! Він якось куштував його хлопчиком. Пригадується, Кайл довго смакував шоколадку, аж доки остання дрібочка не розтанула в роті. А тут їж досхочу! Він запхнув до рота цілу плитку. Проковтнув, насолоджуючись неймовірним казковим ароматом та смаком, і пригадав, якою гидотою звик харчуватися Там. Поглянув би на нього цієї хвилини малюк Віллі, давно загиблий командир його вогневого взводу. Кайл уявив розширені від подиву очі товариша. «Ну ти даєш, сержанте! Невже строщив усі чотирнадцять?» «Саме так» — підтвердив би Кайл, розгортаючи нову плитку.

Переглянув журнал. Довжелезні статті його не зацікавили, та й було їх небагато. Перейшов до реклами. Оце так розкіш! Він не міг відвести очей від яскравих глянцевих фотографій. Сьогодні на вулицях він бачив гарних, доглянутих, святково одягнених жінок, які пахтіли чистотою та свіжістю. Так разюче не схожих на знайомих йому жінок. Але журнальні красуні вразили його уяву набагато більше. Неземні істоти, спокусливо гнучкі, вбрані у яскраві, барвисті шати. На випещених, без жодної зморшки, обличчях — кокетливі посмішки, витворені вправною рукою гримера. Гнучкі, виточені шиї, тонкі пальці з довгими наманікюреними нігтями виключали навіть думку про фізичну працю. За його часів від цієї вишуканої елегантності за кілька хвилин не залишилося б жодного сліду. Думка про те, якою тендітною та нетривкою є дівоча краса, якої йому так і не вдалося спізнати, принесла Кайлові дивне задоволення. Ця краса завдавала йому болю, бо Різ, як ніхто інший, знав, що у світі, де щодня ходиш лезом ножа, немає місця для краси.

Кайл притулився головою до дверцят. Подушка на плюшевому сидінні вабила його лагідними обіймами, нашіптуючи зрадливу думку про хвилинне забуття. І Різ знову подумав про те, що не міг дозволити собі багато речей, які здавалися цілком природними. Наприклад, спокійно поспати. Він стомлено поглянув на будівельний майданчик, на трактор, що підгортав під себе зорану землю. Гудіння ставало дедалі сильнішим, знайомо відлунюючи у мозку Різа. Земля здригнулася під вагою багатотонних гусениць. Різів погляд…

* * *

… застиг на велетенських колесах, що невблаганно наближалися, виблискуючи металом і перемелюючи шматки заліза та дерева, рештки одягу й кісток. Купи людських кісток, обпалені пожежею ядерної війни, що сталася ще до народження Різа, стали звичною частиною пейзажу. Ніхто вже й не замислювався над тим, з чого ті пагорби виросли.

Залишки черепів зникали попід колесами сухопутного Мисливця-Вбивці, або МВ. Різ збайдужіло спостерігав. Тоді його обличчя ще не було вкрите шрамами. Вони з’являться пізніше. Йому щойно виповнилося шістнадцять.

Машина наближалася. Металевий скрегіт впивався в мозок людини, немов жива істота, від пазурів якої неможливо врятуватися.

Сліпучий океан світла сягнув небокраю. Якась мить відокремлювала раптовий спалах від гуркотіння вибухів. Снаряди падали дедалі ближче, промені прожекторів намацували на пустирі осередки людського опору. Наступної миті все, здатне дихати, рухатись, боротися, буде знищене машинами.

Різ угамував нестримне самовбивче бажання тікати, якнайглибше закопавшись у смердюче місиво. «Страх — це смерть, — сказав він собі. — Не панікуватимеш — житимеш».

Відеозв’язок із командним пунктом перервався. Добре, що хоч лишилися навушники та мікрофон. Радіо донесло до Різа гарячковиту багатоголосицю бою: уривчасті команди, гуркіт стрілянини, зойки поранених та відчайдушні благання.

Кайл озирнувся. З його дванадцяти бійців живим залишався один. Капрал Ферро. Худорлява виснажена дівчина-сапер. Нещодавно їй виповнилося п’ятнадцять років. Вона ні на крок не відходила від командира, неначе вбачала в ньому надію на порятунок.

На темному тлі нічного неба промайнула хижа тінь. Башта Мисливця-Вбивці. Промені прожекторів ретельно прочісували руїни будинків. У бойовому випромінювачі Різа «вестінгауз-М25» залишався ще один плазмовий заряд. Він вирішив стріляти. Хоча б розтрощити цій наволочі відеокамери! Націлився й пустив розряд плазми високої енергії. Надчутлива оптика МВ барвистим віялом розсипалася на друзки.

Різ та Ферро встигли випорснути з-під руїн за мить до того, як залп у відповідь зруйнував їхню схованку. Різ вивів з ладу одну відеокамеру. «Нічого, я все одно доб’ю тебе!» — прошепотів він.

Події відбувалися в шаленому темп} кіноплівки, пущеної з високою швидкістю. Він ледь не перечепився через мертве тіло. Десятирічний хлопчик стискав старенький М-16, скляні очі дивилися в небо. Цвинтар тіл! Хто у формі, хто просто в лахмітті. Жінки, старі, діти…

Нищівний вогневий вал прокотився від Рексфорда до Шернборна, випалюючи все на своєму шляху. Різ каменюкою скотився у бліндаж, ущерть набитий знетямленими людьми. Руки стискають зброю, хтось хлипає або стогне. Трапляються й діти.

Але якого біса вони тут сидять? Територію слід повністю звільнити від людей, щоб забезпечити цілковиту свободу для підривників. Різ ще не поквитався з Мисливцем-Убивцею!

— Де ваш командир? — крикнув він.

Відповідь читалася на обличчях: лишився нагорі. Загинув у полум’ї або під колесами танка.

— Забирайтеся звідси! Мерщій!

Ніхто не поворухнувся. Переляк паралізував їхню волю до опору. Різ підштовхував їх, змушуючи підвестися:

— Ну ж бо, тікайте! Частина перегруповується у дванадцятому бункері…

Люди почали вистрибувати з бункера, кудись бігли. Ніч поглинула їхні постаті, але Різ не був певний, що вони дістануться вказаного пункту.

Визирнувши з бліндажа, він оглянув місцевість. Де ж ця бісова машина? Наступної секунди бліндаж накрило вибухом. Непомічений Кайлом Мисливець-Убивця здійснив влучний плазмовий постріл. У повітря здійнялися дошки, каміння, клапті брезенту. Вибуховою хвилею Різа пожбурило на бетонне перекриття, і він знепритомнів.

Отямився Кайл у глибокій вирві, голова тріщала від нестерпного болю. Над ним схилилася Ферро. Вона щось кричала, вказуючи на його каску, але йому забило памороки, він нічого не чув. Стягнув каску. Он воно що! Проламана. Відкинув її геть, одягнув навушники. «Що ж ти там загруз, немов шматок лайна? Давай, шквар сюди!» — по думки покликав він ворожу машину.

Вони з Ферро поплазували під захист бетонної брили, що стирчала на місці зруйнованого будинку. Гору уламків спочатку освітило мертве світло прожекторів, потім з’явилося сталеве одоробло. Гармати на баштах розмірено оберталися, поливаючи все у радіусі кількох миль нищівним вогнем.

Різ потягнув ранець, що висів за плечима у Ферро, дістав дві циліндричні протитанкові міни. Мисливець-Убивця був уже так близько, що якби не безугавний гуркіт, то вони почули б скрегіт потужних гармат, що оберталися навколо своєї осі. Різ глибоко вдихнув. Пальці автоматично намацали корпус міни. Зняти з запобіжника! Бойова машина перебувала в кількох ярдах від них. Гудіння двигунів перетворилося на розкотисте виття. Різ бачив лише гусениці ворожої машини, усе інше для нього не існувало. Здохни, гадюко!

Він метнувся з тіні на освітлений простір і поклав снаряд на шляху машини, яка сповільнила хід і почала незграбно розвертатися. Сховавшись за купою каміння, Різ краєм ока побачив, як Ферро заточилася й ледве не впала, але міни з рук не впустила. Таймер на вибуховому пристрої вже-почав відлік часу.

— Кидай негайно! — щосили заволав Різ.

Каркас будівлі затуляв від неї машину, тому капралові слід було вибігати зі схованки й кидати міну під щільним вогнем ворога. Усе зіпсувала! Ферро поглянула на свого командира. Вона й сама розуміла, що згаяла час. Дівчина видерлась на бетонну плиту й, випроставшись на повен зріст, пожбурила снаряд у ходову частину. Ферро не встигла пригнутися, як полум’яне лезо шмагонуло їй по грудях. Дівчина впала, навіть не зойкнувши. Тіло її перетворилося на кривавий згусток, бризки крові заляпали Різові обличчя та руки. Він навіть не торкнувся того, що лишилося від Ферро. Про дівчину він пригадає пізніше.

Міна, підкладена Різом, вибухнула першою, вразивши кормову частину машини. Уламок заліза потужним ударом увігнало в корпус. Одну з башт було пробито, й тони боєприпасів спалахнули велетенським вогнем. Новий вибух струснув баки з пальним, і п’ятнадцятиметровий броньований велетень, найдосконаліше знаряддя вбивства, здригнувся, охоплений розжареною лавою. Міна Ферро вибухнула, не долетівши до цілі, але її спалах довершив картину пекельного карнавалу. Різ заворожено дивився на розбурхане море очисного полум’я.

Тепер — дістатися збірного пункту в Довгені. Серед руїн стояв бронетранспортер, і в ньому двоє контужених, дивом уцілілих людей. Різ сів за кермо й розігнав машину. У повітрі кружляв винищувач, але їм вдалося втекти від літаючого МВ, загубившись серед вибухів та диму. Різ гнав машину чорними згарищами, що простяглися на десятки кілометрів. Колись тут були вулиці…

Літак вистежив їх, перейшов у піке під кутом у сорок п’ять градусів та здійснив влучний плазмовий постріл. Бронемашину зіжмакало, як порожню бляшанку, а наступною чергою розсікло навпіл і підкинуло в повітря.

Уламком понівеченого борту Різа прип’яло до сидіння. Кров залляла йому очі. Він встиг побачити, що сусідові знесло верхню «частину тулубу. Спробував поворухнутися. Пекучий біль прошив ліве плече. Язики вогню дедалі ближче підбиралися до безсило розпростертої людини. Кайл скулився від розпачливого нелюдського крику, що долетів звіддаля. Щось знайоме почулося йому в голосі того, хто так моторошно кричав. Це був він сам…

* * *

Різ розплющив очі. Він не пам’ятав, як ухопив гвинтівку з сидіння, як дослав патрон у патронник. Він задихався, тілом котився піт. У голові наполегливо пульсувало питання «де я?», яке він звик ставити собі, прокидаючись.

Його погляд метнувся м’якою обшивкою машини, здивовано затримався на плитках шоколаду та номері «Космополіте ну». Він у незнайомому місті.

Завдання!

Кайл поглянув на циферблат електронного годинника. Спав він лише три хвилини.

Різ повільно приходив до тями. Сон, який змусив його прожити сто вісімдесят секунд у колосальному напруженні душевних та фізичних сил, забувався. Сумирний тягач так само їздив будівельним майданчиком, де не було нічого, крім зеленої трави. Ще не було… Пошматовані тіла, згарища… А вбивчі машини поки що існують лише в його свідомості.

Різ відігнав спогади.

Родинний ресторан «БігДжеф», 5.58 вечора

Чак Брин підловив Сару в коридорі. Вона саме збиралася піти й готувалася опустити в автомат свій контрольний талон.

— Ти куди зібралася, Коннор? — зупинив її гучний голос з динаміка. — Твоя перерва закінчилася лише годину тому.

Сара зовсім знемоглася. Вона вже не звертала уваги на те, що спідничка в неї пожмакана, а блузка заляпана соусом. За день вона так набігалася, що ноги здавалися ватяними. Розлючено поглянувши в екран відеокамери, вона відповіла:

— Ти, як завжди маєш рацію, Чаку.

— Як називається така поведінка?

— Я йду геть.

— Твій робочий день закінчується о сьомій!

— Саме так. Окрім п’ятниці, коли мене на годину раніше змінює Деніз, Сарі остаточно Терпець урвався.

Чак це зрозумів, незважаючи на мікрофон неідеальної якості.

— Годі, годі, Коннор, не вдавайся в амбіцію. Де твоя змінниця? Доки її немає, ти мусиш бути на місці.

У коридорі з’явилася Деніз, міцна пишногруда білявка. Їй вже давно було за тридцять і вона анітрохи не комплексувала з цього приводу, як і з будь-якого іншого. Деніз повернулася до екрану і протуркотіла з непідробною материнською турботою:

— Чаку, любий, чого ти нервуєшся? Знову запор дошкуляє?

Сара вибухнула сміхом і чкурнула з коридору — звідки лише сили взялися? Добре мати таку подругу. Деніз завжди знає, як вчинити, доки Сара мимрить та сперечається зі своїм внутрішнім голосом.

До міс Коннор підбігла схвильована Ненсі та вчепилася їй в руку так, неначе Сара щойно була на крок від загибелі і саме вона, Ненсі, є її рятівницею.

— Ходімо швидше, там про тебе говорять, — торохкотіла вона, водночас смалячи цигарку та жуючи порцію гумки. Ненсі потягла Сару, яка не могла нічого второпати, до кімнати відпочинку. Там біля екрану маленького чорно-білого телевізора вже сиділа Клаудіа і, поклавши на низенький столик набряклі ноги, слухала програму новин.

— Ти лише послухай, Capo. Як дивно!

Непідробний жах в очах Клаудії стер з обличчя Сари недовірливу посмішку. Вона стала слухати. Неймовірно! Сувора дикторка в чудово пошитому діловому костюмі ніби й насправді розповідала про неї:

— … Ще раз про події дня. Сару Ен Коннор, тридцять п’ять років, домогосподарку, матір двох дітей, сьогодні по-звірячому вбито в її квартирі. Представник поліції, що прибув на місце злочину, не висловив жодних припущень щодо мотиву вбивства.

Дикторка перегорнула сторінку й зачекала, доки на екрані монітора перед нею з’явиться текст-підказка. Вона оповідала щось далі про очікуваний страйк водіїв вантажного транспорту, але Сара вже не слухала. «Бідолашна, бідолашна жінка! Її звали так само, як і мене! Боже мій. Усі мої неприємності дірки з бублика не варті порівняно з цією трагедією. Як подумаєш, що вбивця-маніяк блукає містом і життя людини для нього анічогісінько не важить… Треба ж так! Сара Коннор…»

— Ну от, люба, вважаймо, що тебе вже немає!

Ненсі ляснула її плече й розреготалася, неначе не чула дотепнішого жарту за весь день.

Геннок-парк, 6.12 вечора

Термінатор натиснув на засувку магазину, відкинув вистріляну обойму та перезарядив свого кольта з лазерним прицілом. Він постояв над скривавленим тілом Сари Гелен Коннор, яке ще здригалося в останніх корчах, і знову підніс пістолет. Червона мітка лазерного прицілу завмерла на лобі жінки. Про той випадок, якщо буде потрібна ще одна куля.

Більше стріляти не довелось.

Він витяг з кишені своєї куртки ножа та швидким вправним рухом розітнув жінці ногу трохи вище від гомілки. Розпанахав м’язову тканину до коліна й застромив пальці у теплу плоть, відкривши блискучу білу кістку.

Те, що шукав Термінатор, не знайшлося.

Друга ліквідація, а результат розпізнавання негативний. Він сховав ножа, підвівся. Термінатор обміркував подальші дії. З трьох жінок на ім’я Сара Коннор, чиї адреси вказано в телефонній книзі, двох уже не було. Лишилася одна. Сара Дженет Коннор. Скоріш за все саме вона й є потрібним об’єктом.

Стратегія пошуків: повернутися на свою базу для переозброєння, а потім здійснити завершальну операцію.

І Термінатор рішуче вийшов на вулицю.

Санта-Моніка, спортивно-оздоровчий центр «Краса та здоров'я», 6.18 вечора

Сара рішуче повернула на стоянку біля двоповерхового будинку оздоровчого центру. Дівчина зіскочила з мотоцикла і попрямувала до присадкуватої довгої будівлі, що, незважаючи на дерев’яну обшивку та жовтуваті фарбовані стіни, більше нагадувала в’язницю, аніж спортивну споруду. Міс Коннор помахала дівчині за стійкою, і та кивнула їй на двері секції аеробіки. Утім, Сара й так змогла б відшукати подругу: ревіння важкого року, чутне в коридорі, безпомилково вказувало, де саме проводить заняття Джинджер.

Сара штовхнула важкі двері і її вмить огорнуло задушливою хвилею теплого повітря, хоча в залі безугавно гудів кондиціонер.

Мелодія Деніса Вільямса, від якої здригалися стіни, надихала зграйку захеканих дівуль на рухи, зграбність і невимушеність яких нагадували про найкращі традиції муштрування у прусському війську. Джинджер голосно вибивала такт і ганяла своїх підопічних не гірше за сержанта в таборі початкової військової підготовки. Дівчата у барвистих колготках стрибали, тряслися й вимахували руками та ногами. І все це мало красиву назву «танців».

Лише декілька осіб уважно спостерігали за тим, як чисто й елегантно виконує вправи невтомна Джинджер, і більш-менш вдало наслідували її. Решта ж мали такий вигляд, ніби щойно впоралися з порцією «Біг Джефа» і тепер страждають від наслідків ненажерності. Сара при її тридцятичотирьохгодинному робочому тижні в ресторані не потребувала жодних тренувань.

— Один-два-три-чотири! Витягнися! — наказувала Джинджер, цілком поглинута своєю стихією.

Але після трьох хвилин цієї вакханалії навіть Деніс Вільямс вичерпав свої можливості. Плівка закінчилася. Серед несподіваної тиші було чути тільки посвистування та шемрання мікрофона й жалісні охкання. Джинджер переможно оглянула свою гвардію та самовдоволено спитала:

— Сьогодні було чудово, так?

Свій захват дівчата висловили короткими й не дуже пристойними репліками.

— Ну це вже дзуськи! Або ви вірно розумієте своє завдання, або ж ми переходимо до інтенсивнішої програми, — тамуючи сміх, виголосила Джинджер.

Доки подруга натягала светр та джинси, Сара сиділа в роздягальні і розповідала.

— Невже ім’я збіглося? — співчутливо спитала Джинджер. — Mondo bizarro![5]

— Отож бо й воно.

Сара дивилася порожніми очима на шафки й крутила пальцями дротики навушників. Джинджер почала вдавати з себе привида з фільму жахів і, лиховісно завиваючи, наблизилася до подруги.

— Маленька Сара не знала, що чекає на неї дорогою додому після тривалого, важкого дня… Темно! А назустріч їй…

Ні, Джинджер таки неймовірна штукарка! Сара всміхнулася.

— Годі вже!

— Я завжди знала, що ти вкриєш себе славою, Коннор, — зауважила Джинджер, забираючи в Сари навушники.

— У мене таке дивне відчуття, ніби це я померла, — вела далі Сара.

— Ну й як воно там? Не надто холодно для бікіні?

— Мені здається…

— Ти верзеш казна-що!

— Негайно припини, Джинджер!

— Вибач. Що ти хотіла сказати?

— Мені раптом спало на думку: а що, якби замість тієї жінки вбили б мене? Що залишиться після мене? Я маю на увазі, чи зміниться щось від того, що я існую або мене немає?

Джинджер примружилася.

— Ти це серйозно?

Сара хитнула головою. Джинджер замислилася.

— Ти завжди вчасно сплачувала свою частину за квартиру, — повідомила результат своїх роздумів Джинджер. — А це вже чогось варте.

— Проте тебе все-таки неможливо розчулити! — стрепенулася Сара.

Джинджер довелося позбутися свого легковажного тону. Вона обійняла Сару за плечі та прошепотіла у вухо:

— Ти мій найкращий друг, — усміхнулася Сарі та швидко додала: — Ходімо звідси. Серце крається, коли на тебе погляну!

Вони увійшли до зали, де на силових приладах тренувалися чоловіки. Сарі кортіло ще раз побачити Мета. Джинджер продефілювала до лави, на якій лежав хлопчина та качав прес. Мет стояв над ним, перевіряючи правильність рухів. Джинджер почала демонстративно розглядати молодика.

— Дихаєш неправильно, — напучував його Мет. — За прилад слід братися ось так. А, Джин! Привіт!.. Дивись-но, я покажу тобі, як слід качати прес!

Мет зігнав з лави м’язистого молодика й легко почав совати важку гирю. Вгору-вниз, вгору-вниз.

Розлютившись через таку надмірну увагу, Джинджер підкралася до Мета ззаду. Вибравши момент коли хлопець саме опускав гирю, Джинджер пересунула стрілку ваги на позначку «60 фунтів». Мет напружився перед тим, як підіймати вагу, і… Його очі трохи не вилізли з орбіт. Але він опанував себе й виважив усе.

— Дякую, Джинджер, — лише й спромігся сказати він.

Дівчина не збиралася зупинятися на досягнутому. Поклавши руку молодикові на талію, вона задивилася на нього виклично й відверто.

— Нічого хорошого ти в цього хирляка не навчишся. Влаштували тут навчання уві сні! Поглянь на нього, Мете. Тобі вже самому слід брати в нього уроки.

Джинджер повернулася до Мета й тицьнула його кулаком у твердий, як кам’яна брила, живіт.

— Так я й гадала, — розчаровано мовила вона. — Не м’язи, а спагеті! — і спробувала вщипнути могутню руку.

— Ганьба! Біцепси як ганчірки. Живіт — кисіль!

Джинджер знову обернулася до молодика, який стояв ні в сіх, ні в тих.

— А ось людина, що працює над власним тілом. Якщо, звичайно, присутні розуміють про що йдеться.

Метові увірвався терпець. Він глухо рикнув, схопив Джинджер, яка не встигла випорснути, і підніс її над головою.

— Як воно, Джинджер, не стомилася?

— Поцілуй мене, — улесливим голоском попрохала вона.

До Мета не треба було звертатися двічі. Він обережно поставив її на підлогу і негайно підкорився.

— Ти дивовижний, — повідомила Джинджер, гладячи його розпашілі щоки.

Підійшла Сара.

— Привіт, Мете.

Мет кивнув їй. Джинджер винагородила хлопця дзвінким поцілунком, лишивши в нього на щоці яскраву пляму помади.

Доки Джинджер з’ясовувала стосунки з Метом, Сара відійшла до фонтанчика з питною водою. Високий атлет з темним хвилястим волоссям полишив свої вправи й оцінив Сару поглядом справжнього супермена.

— Привіт. Я вже бачив тебе тут. Ти класна дівчина. Я тебе запам’ятав. Мене звати Марк.

Пильність Джинджер не можна було приспати. Вона припинила вовтузитися з Метом і спостерігала, як Сарине збентеження почало змінюватися на певне зацікавлення.

— Привіт. Я — Сара.

Вона простягнула руку, яку Марк поцілував. До такого перебігу подій міс Коннор виявилась неготовою. Рвучко висмикнула руку, та, сама не знаючи чому, обтерла її об шорти. Марк ще не вичерпав свого репертуару. Він нахилився до неї та виразно прошепотів:

— Якщо ти вільна сьогодні увечері, то можу показати, як найкраще згаяти час.

Сара не встигла надумати, як дати йому одкоша, аж тут підійшла Джинджер, яка недбало відтягла резинку спортивних трусів Марка та презирливо зазирнула всередину.

— Не варто марнувати часу. Ходімо, Capo, — процідила вона.

І перш ніж Сара встигла відповісти, вхопила її за руку та потягла до дверей, залишивши ошелешеного Марка. Джинджер була вельми задоволена. За лічені хвилини вона блискуче застосувала два види смертельної зброї з арсеналу справжньої жінки: заявила про свою цілковиту перевагу на підвладній території та лишила останнє слово за собою.

— Ну, дякую тобі, — мовила їй Сара. — Ще десять секунд, і я б самотужки з’ясувала з ним стосунки!

Джинджер щиро розреготалася, не помітивши двозначності в Сариних словах.

— Не маю сумніву. Але краще побережи свій запал для сьогоднішнього побачення з Містером «порше»!

Управління поліції Лос-Анджелеса, 6.31 вечора

Едвард Теодор Трекслер, чорношкірий лейтенант поліції, вийшов з бару. Його тієї ж миті підхопив та поніс коридорами Відділу важких злочинів Лос-Анджелеса гамірливий людський потік. Здоровань негр років за сорок тримав у руках чашку гарячої кави й поспішав разом з усіма, оминаючи перешкоди, гальмуючи на поворотах з грацією ведмедя на роликових ковзанах. Він обминув двох поліціянтів, які конвоювали в’язня у наручниках, і, побоюючись подальших зіткнень, пішов попід правою стіною. «Таки доніс. Жодної краплини не пролив», — подумки привітав він себе, підходячи до кабінету і вдало виконуючи свій коронний номер: ковток кави, затяжку цигарки, порцію жуйки. Усе водночас і на повній швидкості.

Його гукнув сержант Гел Вукович, який уже стомився шукати свого шефа. Той зачекав, доки захеканий Вукович наздожене його. Сержант зі співчуттям торкнувся руки Трекслера, вказуючи на дві теки з документами.

— Зачекайте, тут для нас є дещо новеньке. Правда, таке, що свідомість можна втратити.

Трекслер здригнувся й пролив гарячу каву на руку. Сержант простягнув йому одну теку та прочинив двері до кабінету. Зітхнувши, Трекслер поставив на стіл напівпорожню чашку. Більша частина кави опинилася на його костюмі. Лейтенант насунув на носа окуляри. У теці було кольорове фото розміром вісім на десять. Закривавлений труп жінки на підлозі.

— Що тут? — запитав Трекслер, нетерпляче шкрябаючи нігтем по знімку.

Вукович сів на край столу, заляпаного кавою. Губи його нервово смикнулися і скривилися в-недоречній посмішці, що виникла проти волі.

— Труп жінки.

— Сам бачу.

Трекслер уважно вивчав фото. Він за своє життя всякого передивився. Видовище не для слабкодухих, але й до цього поступово звикаєш.

Вукович підніс сірника до незапаленої цигарки, що стирчала в нього в роті.

— Сара Ен Коннор, тридцять п’ять років. У неї увігнали шість куль з відстані у десять футів. Зброя великого калібру.

Трекслер поправив на носі окуляри:

— Сам бачу.

Сержант поклав перед ним іншу теку.

— А це що?

— Труп номер два, — як щось само собою зрозуміле доповів Вукович. — Фотографії прислано в другій половині дня з поліцейського відділку Велі.

Трекслер поглянув на інший знімок. Зрозуміло, що труп, але від цього не легше. Тіло, подірявлене кулями, плаває у власній крові.

— Тут щось не так, — зауважив лейтенант, усім своїм виглядом підкреслюючи готовість вислухати підлеглого.

Вукович витяг надрукований на машинці аркуш і з виглядом факіра, який збирається вразити публіку, підніс його Трекслерові під самісінькі окуляри.

— А тепер прочитайте ім’я, Еде.

Інспектор поглянув на папір і завмер. Уважно перечитав, ніби не довіряючи власним очам.

— Сара Гелен Коннор, так?

Вукович кивнув. Але Трекслер все ще нібито не переконався остаточно, що це не черговий жарт колеги, який мав досить оригінальне почуття гумору. Лейтенант з очікуванням поглянув на сержанта, який цього разу був цілком серйозним.

— Що за нісенітниця? — роздратовано пробуркотів Трекслер.

Вукович знизав плечима. Це вже не жарти.

— Тут ось іще яка справа, — похмуро продовжив він і, попорпавшись у теці, витяг нові знімки. На обох великим планом було зображено ноги кожної з жертв. Шкіру знято панчохою, оголено жахливе криваве місиво. Незбагненне відчуття тривоги не полишало Трекслера, який розглядав ідеально рівні, цілком ідентичні розтини. Таке враження, що розтини зроблено машиною, а не рукою людини. Лейтенанта охопило відчуття ненависті до покидька, який це вчинив.

Поліціянти схилилися над лиховісним знімком, перекидаючись неголосними зауваженнями — служителі культу біля могили, в якій поховано здоровий глузд.

— Ліву ногу кожної з жертв розітнено по всій довжині. Розтини ідентичні. Однаковий почерк, — додав Вукович, хоч це було ясно, як божий день. — Дивакуватий клієнт, матері його так!

Нервова посмішка знову спотворила його губи. Трекслер подивився на знімки, сховав їх до теки. На нього чекав дуже довгий вечір.

Думки Вуцовича почали розвиватися в іншому напрямку.

— Уявляєте, який рейвах зчинить преса?

Трекслер ствердно хитнув головою, вкинувши до рота чергову порцію жуйки.

— Ще б пак! їм лише дай привід висловитися на нашу адресу. «Криваві жнива одного дня!»

Лейтенант покопирсався у столі в пошуках аспірину, якого завжди немає, коли потрібно. Чортівня! Відчував, що сьогодні тріщатиме голова.

Вукович потягся і зняв з верхньої полиці почату пляшку мінеральної води. Перекинув її шефові.

— Не подобається мені все це, — сказав він, адресуючись більше до самого себе.

Пальмовий квартал, Жасминова вулиця, будинок 656,

6.57 вечора

Підготовка до вечора була в розпалі. Джинджер у коротенькій нейлоновій сорочці відвоювала собі левову частку ванної кімнати. Сара в штанцях та тишотці[6], розмірів на сім більшій, ніж треба, притулилася поруч. Відображення в дзеркалі затуманили хмари пудри, випари дезодоранту й лаку для волосся. На поличці викладено підготовлену до бою зброю: туш, рум’яна, олівці для очей, щіточки для брів та він.

Джинджер накладала яскраву помаду. Помітивши, що Сара робить зовсім не те з олівцем для очей, вона прийшла подрузі на допомогу. Результат спільних зусиль приємно вразив обох — міс Сара Дженет Коннор виглядала на всі сто.

Подбавши про ближнього, Джинджер повернулася до своїх справ, головною з яких було утримати навушники під час розчісування. Збільшила гучність до потрібних ста двадцяти децибелів. Таки цікава в неї будова барабанних перетинок. Сара зі свого місця чує кожну ноту хард-року в її навушниках, а тій хоч вовк траву їж!

— Оглухнеш, Джинджер!

— Чого-чого? — озвалася та, розминаючись у такт музиці.

Дріт від Сариних електрощипців заплутався поміж апаратурою Джинджер, і поки дівчата вивільняли плеєр, навушники та щипці, Джинджер набридала з питаннями про Стена.

— Кажу ж тобі: я познайомилася з ним на роботі Навчається на режисерському. Батько в нього продюсер на телебаченні А те, що він роз’їздить новеньким чорним «порше», ти вже знаєш.

Щодо зовнішніх даних нового Сариного шанувальника Джинджер висловила певні сумніви.

— Але «порше» хоча б пристойний на вигляд? — цікавилася вона.

— Щоб ти знала, Гітлер теж мав «порше».

— Ну ти скажи!

Знову задзвонив телефон, і Сара пішла відповісти. Джинджер одягнула навушники й заглибилася у свій рок.

— Алло! — сказала Сара у слухавку.

Низький чоловічий голос промовив з придихом:

— Спочатку я. порозстібаю ґудзички на твоїй блузці згори донизу та зірву її з тебе. Полоскочу губами пушок на твоїй шиї…

Сара так і сіла зі слухавкою в руці. Досі вона не натрапляла на дзвінки бешкетників. Цей принаймні говорив красиво. Вона вирішила послухати. Чоловік продовжував дедалі тихіше:

— Але це ще не все. Проведу язиком по твоїх сосках…

До всіх сьогоднішніх розчарувань додалося чергове. Усі ці звабливі неподобства було адресовано зовсім не їй, а Джинджер. Вона впізнала голос.

Прикривши долонею мікрофон, вона гукнула:

— Це тебе! Мет.

А він ще не зрозумів, що сталася прикра помилка і провадив далі:

— … Я кину тебе на підлогу, почну повільно стягати з тебе джинси і вкрию поцілунками кожен дюйм твого тіла, спускаючись дедалі нижче…

Сарі дуже кортіло розреготатися, але вона, стримавшись, суворо запитала:

— А хто це говорить?

Мет знітився. Після паузи спитав:

— То це ти, Capo? Вибач, я вважав… Поклич Джинджер!

— Авжеж, — зайшлася сміхом Сара.

Доки Мет із Джинджер обмінювалися одне з одним ідеями стосовно того, які жахливі неймовірні покарання чекають на кожного ввечері, Сара принесла кілька блузок, щоб показати їх Джинджер. Яка серед них найліпша? «Усі гарні», — показала на мигах Джинджер. «Нема з тебе пуття», — також на мигах образилася Сара.

Джинджер прикрила однією рукою слухавку і, одним вухом ловлячи Метові відвертості, спробувала дати раду Сариним проблемам.

— Бежева, — нарешті шепнула вона.

— Терпіти її не можу!

— То й не одягай.

Сара у стані, близькому до відчаю, зібрала блузки в оберемок і виголосила гнівну тираду:

— І навіщо я пнуся зі шкіри? Цей тип не вартий навіть часточки такого ажіотажу. Теж мені, принц. знайшовся! Мабуть, у нас з ним аж нічого спільного. Йому напевно подобаються Беррі Менілоу та «Твістед Систер». Чого від такого чекати?

Джинджер лягала від сміху, коли почервоніла збуджена Сара випурхнула з кімнати геть.

За хвилину вона вигулькнула через двері.

— Ти вважаєш, що таки бежева?

Незабаром дівчата сиділи, у вітальні, кожна чекаючи на дзвінок свого кавалера. Сара перебувала в пошуках Пагслі, яка вислизнула з тераріуму і, напевно, вирушила у несанкціоновану експедицію по жуків. Джинджер поєднувала кайф від рок-концерту з підпилюванням нігтів. Вона першою помітила спалах ав— товідповідача. Отже, поки вони одягалися, хтось зателефонував.

— Мабуть, твоя матуся, — припустила Джинджер і потяглася до кнопки відповідача.

Вона мала рацію. Сара розгублено вислухала, як мати докоряє їй через забудькуватість: обіцяла привезти рецепт м’ясної пасти для сандвічів, але не привезла. Мати, напевно, не чула повідомлення про вбивство Сари Ен Коннор. Дякувати богу, не треба телефонувати й пояснювати, що це лише неймовірний збіг обставин! Часу обмаль, зараз головне— відшукати Пагслі та посадити її до тераріуму. Тоді можна спокійно йти.

Пагслі було виявлено на книжковій шафі. Сара схопила ігуану на руки й почала пестити, неначе собаку або кішку. Джинджер зморщила носика:

— Яка гидота! Неприродний потяг, до рептилій, пхе!

Автовідповідач, який вони не встигли відімкнути, знову подав сигнал. Цього разу вони почули бадьорий приємний голос. «Привіт, Capo, це Стен Морскі. Слухай, у мене тут виникла нагальна справа. Шкода, але здається сьогодні я вже не вивільнюся. Виправлюся наступного тижня. На-на. Я тобі зателефоную».

Сара й далі мимоволі погладжувала ящірку.

— Ах ти ж лайно таке! А бодай тобі грець! — розлютилася Джинджер. — Якщо це цабе роз’їздить на «порше», то вже може робити все, що заманеться? Псувати людям уїк-енд!

Сара не надто й здивувалася. Сама цього не усвідомлюючи, вона чекала на щось подібне. Протягом дня з нею ставалися, одна за одною, неприємності. Було б навіть дивно, якби сьогоднішній вечір скінчився щасливо. Вона згадала, що Стен призначив їй побачення якось недбало, а останньої миті знайшов дурнуватий привід і зателефонував.

Вона сповнилася невимовним жалем до себе. Прагнучи перебороти це відчуття, забути про те, що нею знехтували, вона вчинила так, як на її місці це б зробила Джинджер.

— То й начхати! — мовила вона. — Не помру!

Болісне зітхання, яке пролунало за цим, не узгоджувалося з презирством, яке Сара намагалася надати своєму голосу. Міс Коннор притисла до грудей Пагслі.

— Хоч ти мене кохаєш?

Вона поцілувала ящірку в морду. Та байдуже терпіла людські дивацтва. Сара скинула блузку й спідничку та підійшла до дзеркала. Її знову затопило хвилею образи. Хіба ж усе це було даремно? Вона одягла джинси й тонкий светр, узяла куртку. Перевірила гроші в гаманці та повідомила Джинджер, що збирається до кіно. Давно мріяла переглянути один фільм… ну, як його… Сара напружила пам’ять, пригадуючи правдоподібну назву. Доки він ще не зник з екранів, вона хоче втішитися. З виразу обличчя Джинджер Сара зрозуміла, що її вигадка успіху не мала. Але ж не стирчати їй цілісінький вечір біля телевізора, намагаючись заглушити музикою метушню, яку ці двоє влаштують у спальні?

— Ну, на-на! Бажаю приємно відпочити, — кинула міс Коннор, прожогом вибігаючи на вулицю.

У під’їзді Сара затрималася, перевіряючи наявність ключів. Раптом на неї впала могутня тінь, хтось вихором налетів на неї і стиснув в обіймах. Страшний голос рикнув їй у вухо: «А ходи— но сюди, мала!»

— Ой, Мете, як ти мене налякав!

Вона копала й лупцювала його, марно намагаючись вивільнитися. Розбишацький посміх зовсім не відповідав тій ніжності старшого брата, з якою він дивився на неї. Мет ласо поцілував її в щоку і лише після цього відпустив. Сара усміхнулася, хоч їй було невесело.

Підземний гараж, освітлений лише кількома лампами, тонув у мороці. Особливо темно було там, де стояла її «хонда». «Дивно, якби сталося навпаки», — подумала вона, дослухову— ючись до лиховісного відлуння власних кроків. У гаражі — жодної душі. П’ятниця. Усі поїхали відпочивати.

Сара схилилася над мотоциклом і почала порпатися з кодовим замком. Якийсь шерех. Або почулося? Вона втопила очі в темряву. Шість машин та мотоцикл. Темна пляма біля входу — ще одна машина.

Не до ладу згадалися всілякі дурниці. Від цих думок спиною забігали мурашки. Як безглуздо було б загинути в гаражі власного будинку. Але сьогодні можна всякого очікувати… Вона здригнулася й застібнула куртку. Форкання двигуна заспокоїло її.

Сара міцно вчепилася в кермо. Події сьогодення змусили її замислитись про своє життя. Що станеться у світі, якщо її раптом не стане? «Загинула Сара Дженет Коннор, дев’ятнадцять років, офіціантка». Ще одне телевізійне повідомлення, на яке ніхто й не зверне уваги. І про це вбивство забудуть ще до початку спортивних новин.

Дівчина повільно спрямувала свій мотоцикл до виходу. Проїжджаючи повз сірий запилений «седан», вона уважно подивилася на нього. Машина, ясна річ, порожня. Сара виїхала на доріжку. Загальмувала. Якби вона зараз озирнулася, то побачила б на передньому сидінні машини людину, яка дивилася на неї, поклавши вкриті шрамами руки на кермо.

Це був Кайл Різ.

Сара вийшла з під’їзду о восьмій годині дев’ятнадцять хвилин. Різ умить зрозумів, що це саме вона, Сара Дженет Коннор. Точнісінько така, як на фотографії. Кайл сховався у машині, щоб не налякати її. Збентежився і над усе боявся, що дівчина почує стукіт його серця. Її мотоцикл проїхав зовсім поруч.

Коли Різ випростався, Сара вже була на доріжці й збиралася повертати праворуч. Увімкнув двигун і наказав собі думати тільки про справу. Операція повинна бути вдалою. Дівчину знайдено. Вона їхала нічним містом, не підозрюючи, що за нею назирці рухається Різ.

Управління поліції Лос-Анджелеса, 7.44 вечора

Трекслер відчинив двері конференц-залу, і до нього відразу ж підбігла група репортерів, заблимали спалахи телекамер. Осіб із двадцять. Він упізнав місцевих журналістів. Цього лише бракувало! Знімальна група передачі «Очима свідка» пробоєм торувала собі шлях крізь натовп колег, маючи намір з копита вскач відзняти «гарячий» матеріал.

Трекслер неприязно поглянув на це збіговисько. Перш ніж він опиниться під захистом свого кабінету, доведеться пройти через юрму газетярів. Щоправда, його кабінет за якихось вісім футів від конференц-залу. Він кинувся до їхнього метушливого рою, попереджаючи всі питання категоричним «Без коментарів!» Спілкування з писаками виводило лейтенанта з рівноваги. Мало того, що вони анічогісіньки не тямлять у справі, якій він присвятив усе життя, так ще й намагаються піднести поліції тертого хріну. Господи, які пики!

До нього проштовхався мартопляс із «Очима свідка». Мікрофон увімкнено, камера шкварить щосили. Клятий вилупок!

— Лейтенанте, чи відомо вам, що вбивства сталися у тій послідовності, в якій імена жертв записано в телефонній книзі? — блиснувши сліпучою посмішкою, запитав кореспондент, удаючи з себе відчайдушного хлопця на передньому краї боротьби зі злочинністю. Тон і сама постановка питання передбачали, що Трекслер — викінчений йолоп, який і не підозрював про фатальний зв’язок між іменами. «А як ти думав, чуперадло горохове?» — подумки відгавкнувся Трекслер.

— Без коментарів, — зі скам’янілим виразом на обличчі кинув лейтенант, проштовхуючись крізь натовп. Безладна метушня за його спиною посилювалася. Кожен товк щось своє, намагаючись перекричати решту. Інколи комусь одному це вдавалося. Зупинив інспектора вигук, який поза сумнівом висловив настрій усіх присутніх:

— Годі вже приховувати, лейтенанте! Давайте відверто. Ви робите свою справу, але ж і нам треба якось крутитися!

Такого він вже не подарує! Трекслер зупинився на порозі свого кабінету. Важко поглянув на метушливих журналістів, глибоко зітхнув, неначе вражений невблаганною логікою останнього зауваження. Стало тихо. Ще б пак! Відчули, що розкрутили його на інформацію.

— Ви бачите ось ці двері? — уїдливо запитав лейтенант. — Це мій кабінет. Я тут постійно. Буде час — завітайте.

І перш ніж отямилися журналісти, оскаженіло грюкнув за собою дверима, «Чудова звукоізоляція», — зазначив він, звівши нездоланну перешкоду між собою та морем голосів, яке тієї ж миті стихло.

Вукович, заглиблений у вивчення документів, з розумінням поглянув на нього. В облозі увесь вечір, навіть до туалету доводиться пробиватися з боєм.

Трекслер виплюнув жуйку, яка вже втратила смак, і розгорнув наступну. Вони з Вуковичем не зронили жодного слова. Колеги протягом багатьох років, вони, немов подружжя з великим стажем, чудово розуміли один одного і не мали потреби заповнювати мовчанку словами. Якщо не ставало нудно, але зараз про це не йшлося.

Трекслер запалив цигарку, висунув шухляду й подлубався в мотлосі. Аспірин він таки знайшов. Висипав у долоню кілька таблеток, зробив глибоку затяжку «Пел Мел» і зібрався ковтнути кави, на поверхні якої вже виникла огидна плівка. Чи сходити по свіжу? Він уявив, що коїться за дверима, і відмовився від цієї думки. А бачив він їх усіх!.. Кинув до рота таблетку аспірину і в один ковток випив холодну каву.

Він думав про Сару Коннор номер три, на яку поліція ще й досі не спромоглася вийти. Увесь вечір її не могли відшукати. Немов язиком злизало. Він уже побоювався, що й вона десь лежить у калюжі крові, геть уся порізана ножем. Він вдивлявся у її фото з посвідчення водія, ніби намагаючись передати дівчині частину своєї стурбованості. Або прочитати щось важливе в її обличчі. Яка вона? Де, дідько забирай, її шукати?!

— Ви додзвонилися до неї?

— До Коннор?

— Так.

— Поки що не змогли.

Трекслер відсунув чашку та знову поновив у пам’яті умови цієї задачі з багатьма невідомими. Нічого нестерпнішого за відчуття власної безпорадності для нього не існувало. І ось на тобі! Лишалося сидіти та чекати з моря погоди.

— Висилайте наряд, — наказав він.

Вукович нарешті відірвався від своїх документів. Він надто добре знав свого шефа, щоб зрозуміти, що станеться після цього. Вони й без того зробили все можливе. Він би заспокоївся, чи що? Розпочав би медитувати, мастурбувати — що завгодно, лише б не тиснув похмурою мовчанкою, яка щосекунди могла закінчитися непєредбачуваним спалахом.

— Я вислав наряд, — миролюбно відповів Вукович. — У квартирі не відповідають на дзвінки, з адміністрації будинку на місці немає нікого.

Трекслер, за звичаєм, не слухав його.

— Зателефонуй їй.

— Щойно телефонував.

— Зателефонуй ще раз!

Вукович із приреченим виглядом набрав номер, який вже вивчив напам’ять. Трекслер витяг ще одну пластинку жувальної гумки і додав її до тієї, яку вже перемелювали його щелепи. Потягся по цигарку. Пачка порожня. Чортівня!

— Дай цигарку.

— Ви що, навчилися палити по дві поспіль?

Вукович вказав на «Пел Мел», що куріла в шефовій руці. Трекслер з непідробним подивом поглянув на цигарку, ніби вперше її побачив. Замислено знизав плечима і глибоко затягся.

— Та сама дурня, — кинув Вукович, у черговий раз поспілкувавшись із автовідповідачем, що весело теревенив голосом Джинджер.

Вукович поглянув на Трекслера. Той сів на краєчок свого столу і замислено тер скроні.

— Що таке?

— Знаю, як вони назвуть свої плітки. Уявляю собі чергову маячню в завтрашніх заголовках. «Убивства за телефонною книгою». Чого ще чекати від цих недоумків?!

Трекслер спересердя розчавив каблуком недопалок і знову поринув у роздуми.

У ставленні до рідної преси Вукович цілком солідаризувався з ним.

Такі огидні справи, як ця, справжня знахідка для газет. Вукович вкотре переглядав документи, гортав звіти, вдивлявся у фотографії, намагаючись відшукати ключ до розуміння справи і таємно сподіваючись, що проґавив якусь важливу деталь і ось-ось на нщ натрапить. Аж ніяк.

Трекслер рвучко підвівся.

— Куди ви?

— Зроблю повідомлення для преси. Нехай ці віслюки хоч раз для нас попрацюють!

Лейтенант знову пожвавішав. Поправив краватку, струсив з костюма попіл. І що найнеймовірніше: щиро усміхнувся.

— Якщо вони оприлюднять його в одинадцятигодинних новинах, то можливо, вона ще зателефонує.

Трекслер зняв масивні окуляри та засунув їх до кишені.

— Як я виглядаю?

Вукович зміряв шефа критичним поглядом.

— Як останній фраєр, босе.

— А не пішов бити… — беззлобно вилаявся Трекслер, відчиняючи двері з виглядом людини, що стоїть на порозі до пекла.

Пальмовий квартал. Жасминова вулиця, будинок 656,

8.05 вечора

У квартирі на другому поверсі Мет регулював плеер, виявляючи при цьому неабияку вправність, тобто враховуючи пікантність моменту. Тіло Джинджер вигиналося під ритм музики. З навушниками вона не розлучалася навіть у ліжку. Це кохане тіло затягувало Мета у болісно-солодкий ритм коливань, де йому потрібно було лише поринути у вир припливів і лежати, трохи піднявшись на руках, щоб не розчавити Джинджер усіма своїми фунтами. Музика та Джинджер довершували решту. Це було чудово.

У двері настирливо дзвонили. Ну-то й що? У вухах Метові гримотіли Ніагарські водоспади і шугали з захмарних висот до їхньої бездонної глибини. Уже було чути, як у сусідній кімнаті подає сигнал автовідповідач, на який марно телефонував сержант Вукович.

Лос-Анджелес, Центр, піцерія Стокера, 10.08 вечора

Сара стежила поглядом фахівця за тим, як працює маленька непоказна офіціантка, що несла їй замовлену піцу, обережно маневруючи поміж жвавих галасливих відвідувачів. Вона тримала тацю так незграбно, що було цілком зрозуміло: страва ляпнеться на підлогу, і замовленої піци Сарі не скуштувати. В усякому разі Сара була до цього готова. Це буде гідним завершенням такого мерзотного дня! Як це не дивно, забамбулена офіціантка віднайшла в собі сили, щоб шугонути з дороги кремезних хлопців-металістів, від чого їхня блискуча збруя здивовано задзеленчала.

Ресторан заповнювався людьми. Сюди приходили товариством посидіти й відзначити щось у колі друзів, обговорити справи. Спостерігаючи за ними, Сара особливо гостро відчула свою самотність. Вона прийшла сюди тому, що сюди вчащали Джинджер з Метом. Хоча сьогодні їх навряд чи витягнеш з ліжка. Сара поглянула на офіціантку та підбадьорливо їй усміхнулася, немов говорячи: «Сама знаю, як воно тобі».

Принесена піца була з анчоусами, а вона замовляла з грибами. Сара зітхнула. Перед цим вона примандрувала у незнайомий район і потрапила до кінотеатру «Піквуд». Пішла на перший-ліпший фільм. Це виявилася комедія з Бертом Рейнолдзом: комедія з гонитвою на автівках… Сара висиділа до кінця сеансу, хоча фільм їй не сподобався. У мороці зали вона не побачила чоловіка в поношеному брудному одязі. Він сидів за два ряди від неї і не зводив з дівчини блискучих очей. Пішов за нею на стоянку, зачекав, доки вона сяде на мотоцикл та рушив слідом.

Сарі свого клопоту вистачало, щоб звертати увагу ще й на нього. Раптом здалося, що назвали її ім’я. Вона мимоволі повернулася, сподіваючись побачити Мета. Але з’ясувалося, що ім’я пролунало з телевізора над стійкою бару. Коментатор повторив її ім’я, підкреслюючи своїм категоричним тоном важливість повідомлення. «Ні, — подумала вона, — я тут ні до чого. Мабуть, ідеться про вбиту жінку, яку теж звали Сара Коннор». Внутрішній голос попередив її, що всі незбагненні збіги обставин якимось чином стосуються її, тож варто відірватися від стільця і…

Облишивши пиво та міс Коннор, вона прожогом метнулася до екрану. Двоє молодиків у светрах з університетською символікою, що опинились поряд із Сарою, з цікавістю поглянули на дівчину. Вони не помітили жаху в її очах, коли диктор повідомив:

— Поліція відмовляється прокоментувати безумовну подібність обох злочинів: вбивства мешканки Студіо-сіті сьогодні вранці та трагедії у Генкок-парку, що сталася близько двох годин тому. Жертвою останньої стала Сара Гелен Коннор, двадцятичотирирічна секретарка. Імена обох загиблих майже збігаються…

Хтось запропонував перемикнути програму, але щойно бармен потягся до телевізору, залою пролунав несамовитий крик: «Не смій чіпати!» Сара й не сподівалася, що здатна так верещати. Один із хлопців, що стояли поруч, від несподіванки ледь не впустив склянку. Бармен злякано відсмикнув руку від екрана і ошелешено вирячився на дивну. відвідувачку.

Вплинуло! Нехай лише спробують торкнутися перемикача, вона ще й не так зарепетує! Але диктор вже перейшов до наступного повідомлення:

— … Зв’язку між убивствами не встановлено… А тепер про веселіше. Сьогодні у зоопарку Лос-Андіжелеса був привід для святкування…

Сара опинилася в центрі уваги. Здавалося, усі дивляться на неї з цікавістю. Вона зашарілася, зніяковіла й невідомо що б вчинила, якби внутрішній голос не зайшовся криком, попереджаючи про небезпеку. Сара метнулася до телефону. Погортала довідник, у якому бракувало кілька сторінок, але сторінка з її ім’ям, на щастя, збереглася. Вони йшли в такій послідовності: Сара Ен Коннор, Сара Гелен Коннор. Потім вона прочитала власне ім’я.

Більше на прізвище Коннор немає нікого. Отже, є три жінки на ім’я Сара. Вони вмирають по черзі. Так, Коннор?

Пиво в шлунку Сари заклекотіло. Вона поквапилася до туалетної кімнати. Кабінку було зачинено. Істеричний регіт душив Сару. Вона хлюпнула в обличчя холодною водою. Опанувати себе! «Я наступна, — думала вона. — Ось він, кінець цього жахливого дня. Містом блукає вбивця-маніяк, і потрібна йому саме я».

Лише зараз Сара зрозуміла, що таке справжній страх. Раніше вона боялася всього. Наприклад, пожежі. Боялася, що не буде нікому потрібного. Що хлопець, з яким зустрічалася, залишить її. Господи! Які дурниці!

Клацання за спиною змусило її здригнутися. Невже кінець? З кабінки, клацнувши засувкою, вийшла літня пані і, вдаючи співчуття — дівчисько, мабуть, добряче заклало за комір! — попрямувала до виходу. Сара зрозуміла, що треба зробити. Вона метнулася до телефону, кинула два десятицентовики. Але гудка не почулося. Сара помітила табличку «Автомат не працює».

Коли вона почала розпитувати бармена, де найближчий телефон, той дивився на неї, мов на божевільну. Не могла ж вона пояснити йому, що на неї чигає злочинець, який має особистий рахунок до жінок на прізвище Коннор.

— Телефон у клубі «Чорна технологія». Поруч.

Сара затрималася біля дверей перед тим як вийти на двір. О господи, він знає її адресу! Кружляє навколо її будинку або причаївся… он там, на іншому боці вулиці!

Де ж ця «Чорна технологія»? Сара нерішуче постояла біля вітрини піцерії, не знаючи, в який бік піти. Ніхто з перехожих не видався їй підозрілим. Але хіба відомо, як виглядає смерть?

Можливо, ось він. Погано одягнений чоловік намагався триматись між деревами. Довгий плащ та молоде змарніле обличчя. Він нікуди не поспішав, він чекав… на неї!

Ні! Вона мерщій рушила геть. Чи піде він слідом? Дівчина озирнулася й не побачила його. Куди він зник?

Сара зупинилася й озирнулася на всі боки. Повз неї пройшло двоє чорних підлітків, сповнивши вулицю звуками рок-музики з магнітофону. Коли музика відлунала, Сара усвідомила, що навколо немає жодної душі. Страшний чоловік у довгому плащі перетнув вулицю й повільно попрямував до Сари, не відводячи від неї напруженого погляду. Сара пішла швидше, ледь стримуючись від того, щоб не чкурнути прожогом геть.

Червоний відблиск вивіски змусив її підвести очі й побачити блискучий напис «Чорна технологія». У вуха їй вдарила музика, від якої здригалися стіни, напівтемряву всередині осяювали барвисті спалахи. Дискотека!

Переслідувач тримався поблизу. Вона озирнулася й побачила його в кількох десятках ярдів від себе. «Зачекай, Саро, — намовляла вона себе. — Заспокойся, опануй себе». Можливо, це випадковий перехожий, якому просто з нею по дорозі. Як хотілося себе переконати й розслабитися! Міс Коннор спіймала на собі його погляд. Упертий, наполегливий. І здригнулася. Стало зрозумілим, що це Він.

Галасливий натовп вийшов з дискотеки. Сара кинулася до людей, немов шукаючи захисту, заскочила до приміщення. Чоловік пройшов повз дискотеку і сховався за рогом.

На це Різ не чекав. Вона виявилася звичайнісінькою дівчиною. Легковажна красуня. У минулому таких дівчат було багато. Навколо неї все волає про небезпеку, а вона плентає собі, як уві сні, заглиблена у свої думки й нічого навколо не бачить. Невже це Сара Коннор? Ідентифікація стовідсоткова, помилка виключається. Але все в ньому протестувало. Зрештою, він тут не для того, щоб розмірковувати, а щоб виконати наказ. Яка є, така є! Наближався призначений час. Швидше б уже! Кайл обіцяв Джонові виконати завдання, і ніщо у світі не зможе йому завадити!

Коли за Сарою зачинилися двері дискотеки, Різ трохи розгубився. Подумки повторив інструкцію. Усе відбувалося за планом. Найпершою думкою було негайно податися за нею.

Відставити, вояче! Був наказ не розсекречувати себе до початку операції. Іти далі, начебто нічого не трапилося. І повернутися назад. По неї.

Пальмовий квартал, Жасминова вулиця, будинок 656,

10.11 вечора

Поліціянти, що чергували біля входу до під’їзду, жваво обговорювали футбольні справи. Голос диспетчера поклав бесіді край, повідомивши про виклик на Венеційський бульвар. Наряд сів до чорно-білої патрульної машини та подався геть.

На спорожнілу вулицю біля будинку 656 з тіні евкаліптового дерева нечутно вислизнула величезна тінь. Термінатор, зважаючи на ситуацію, збирався атакувати поліціянтів, але тепер ліквідація об’єкта істотно полегшувалася. Добре!

На одній з поштових скриньок Термінатор прочитав табличку «Дж. Вентура, С. Коннор». Двері у під’їзді сталеві, завтовшки з півдюйма. Виламати їх неважко, але можна сполохнути об’єкт. Він подивився на вікна квартири. Другий поверх.

Термінатор оминув будинок.

Дискотека «Чорна технологія», 10.12 вечора

Сара побоювалася вийти на вулицю. Мотоцикл чекав на неї у багатолюдному ийсці, але за дверима був переслідувач. Крізь гуркіт музики міс Коннор намагалася докричатися до касирки, замурованої в кабінці.

— Мені дуже потрібно скористатися вашим телефоном! — зривистим голосом благала її Сара.

Касирка вказала на телефон-автомат всередині зали. Сара зробила крок до турнікету, але касирка зупинила її суворим голосом:

— Чотири п’ятдесят!

Сара швидко кинула на прилавок потрібну суму та увійшла до просторого приміщення, оформленого в індустріальному дизайні. Вона просувалася до телефону крізь натовп, що пересмикувався в епілептичних судомах. Низькі акорди бас-гітари шарпали нерви. З темряви вигулькнув голомозий хлопець, ухопив її спітнілою рукою і потяг до середини зали. У мерехтінні різнобарвних спалахів його обличчя здавалося жахливим. Перед Сарою постав череп з порожніми очними ямками та хижим вищиром. Сара випручалася й стрибнула до столика, ледве не перекинувши брязкучі склянки. Коли вона озирнулася, на обличчя хлопця впав жмут світла, і воно набуло цілком спокійного вигляду.

Закусивши губу, Сара стала далі просуватися до телефону.

Пальмовий квартал. Жасминова вулиця, будинок 656,

10.14 вечора

Мет, поринувши в стан цілковитого блаженства, лежав на зім’ятих простирадлах. Крізь прочинені двері балкона до спальні віяв легесенький вітерець. Джинджер підвеласяй розпочала термосити Мета, але в такі хвилини всі спроби розбуркати його були марними. Джинджер скочила на килим, накинула халат, відшукала капці та, начепивши свої навушники, вставила до плеера чергову касету. Вона почимчикувала до кухні, де витягла з блискучого черева холодильника салат, помідори, солоні огірочки, майонез та м’ясну пасту для сандвічів. Дівчина відчинила шафу й потяглася було за хлібом, аж тут почула дивний металевий звук. Тихе пошкрябування, здавалося, лунало звідусіль. Джицджер озирнулася, але нічого підозрілого в напівтемній кухні не побачила. Видобула з горішньої полиці хліб, молоко…

Звук пролунав знову. Ближче.

Джинджер мала залізні нерви. Цікаво, звичайно, що то за звук такий? Утім, що в ньому цікавого? У вухах лунав якийсь посвист, і вона не одразу зрозуміла, що плівка в плеєрі вже давно скінчилася. Чорна тінь сахнулася від неї в темряві, і Джинджер мимоволі зойкнула. Пагслі, налякана більше за саму Джинджер, ляпнулася на кахляну підлогу й вислизнула до коридору.

— Дограєшся, Пагслі! Час тебе вже на ремені пустити! — крикнула Джинджер.

Уривчасто дихаючи, вона згадала, що не встигла витягти швейцарський сир. Нахилилася й понишпорила в холодильнику, де відшукала сир поміж джемом та горіховим маслом. Джинджер згадала про плеер й увімкнула музику. «Принс енд Революцій» заволали щосили, повернувши дівчину до звичного їй світу.

Мет лежав, заплющивши очі, і відчував, як на його обличчі виграють відблиски світла. Слабкий металевий подзвін у глибині кімнати насторожив Мета. Він розплющив очі і спочатку нічого не помітив. Потім побачив, як Від стіни відокремилась орна тінь і прямісінько над ним завис занесений для удару могутній кулак, у якому щось блиснуло. Метові очі розширилися, він скотився з ліжка за мить до того, як з подушки, на якій щойно лежала його голова, після потужного удару дощем полетіло пір’я. Погромник був трохи кремезнішим та вищим за Мета, проте рухався легко й нечутно. Лише дзеленчання металевих ланцюжків на черевиках виказувало його. «Потрапив через балкон», — подумав Мет і відскочив убік, на туалетному столикові Джинджер стояла бронзова лампа. Він хопив її, відкинув абажур, висмикнув з розетки і почав вимахувати над головою, немов бойовою сокирою.

— Гей, ти, не дратуй мене, бо вб’ю! — крикнув Мет, приховуючи переляк за хвацькістю, яка виходила не стільки від усвідомлення своєї фізичної переваги, — за цих обставин вона була вельми сумнівною, — скільки від нервового шоку.

Мет перевів погляд з блискучого леза на порожні очі нападника, і щойно той зробив крок у його бік, завдав удару всіма двомастами тридцятьма фунтами власної ваги. Удар, від якого Мет сам ледь не втратив рівноваги, припав у скроню ворогові. Нападник лише хитнувся й кинувся в атаку.

Мет знову замахнувся своєю зброєю, але Термінатор легко викинув руку вперед і стиснув Метові зап’ясток залізним каланом. Раптом кімната затанцювала перед очима в Мета: Термінатор підняв його однією рукою і жбурнув на підлогу. Мет перелетів через ліжко і гепнувся об дерев’яну шафку. Оговтавшись, він підвівся і з відчайдушним вигуком кинувся на ворога.

Джинджер відшукала сир і, гризучи стебельце селери, створювала на таці диво-вечерю із суцільних вуглеводів. Принс витонував «Давай здуріємо». Джинджер старанно підспівувала, тримаючи виделку, начё мікрофон.

Обличчя чоловіка перебувало в тіні. Він дивився на Мета скляними, немов у ляльки, очима. Термінатор націлився Метові ножем у яремну вену, а той, стиснувши руку з ножем, силкувався її відвести. Лезо складаного ножа невблаганно наближалося. Метові м’язи закам’яніли в останній спробі відкинути руку вбивці, яка опускалася з силою гідравлічного молота. «З такою фізичною силою я ще не стикався», — з жахом усвідомив Мет. Йому вдалося відсунути нападника вбік. Вістря ножа вперлося у стіну, і тієї ж миті на горлі Мета зімкнулися велетенські ручиська. «Я мушу вирватись! Мушу! Або я, або він…» — ряхтіли у свідомості Мета уривки думок. Мет щосили вгатив коліном у живіт противникові, але наткнувся на тверду перешкоду, яка невідомо звідки взялася під м’якою тканиною. Лунко хруснула колінна чашечка. Термінатор підкинув Мета вгору, неначе малу дитину, і пожбурив у скляні двері балкону. Мет упав на спину. Уламки скла посипалися в обличчя.

Проте хлопець зміг підвестися ще раз. Зламане коліно підгиналося. Він переніс вагу на іншу ногу. Потрощене тіло вкривали десятки порізів.

Термінатор спокійно спостерігав, як Мет зводиться на ноги та сяк-так перелізає через розбиті двері до кімнати. Кожен крок вимагав від нього таких зусиль, що Термінатор вже хотів вийти, щоб продовжити переслідування основного об’єкта. Але Мет завадив йому це зробити. Хлопець спромігся зібратися з силами і прожогом кинувся на вбивцю. Термінатор без жодних проблем відбив цей напад. Падаючи, Мет розбив спиною дзеркало на дверях ванної і впав на підлогу, вже не відчуваючи болю. Після останнього потужного удару його серце конвульсивно закалатало. Нелюдський тягар тиснув на груди. Мет знав: якщо він витримає цей пекельний біль, то все буде гаразд. Він не відчув, як залізні пальці здушили йому горло. І ще довго серед темряви, що оточила Мета, срібним дзвіночком лунав сміх Джинджер.

Перед тим, як вийти з кухні Джинджер поставила на тацю склянку молока, таріль з триповерховим сандвічем та поправила навушники на голові. У коридорі вона почула лункий хрускіт. Чи це їй здалося? Знову негідниця Пагслі! Проходячи повз вітальню, вона зазирнула до кімнати. Пагслі, немов кам’яна, застигла у своєму тераріумі. Можливо, то сусіди знову з я совують стосунки?

Дівчина почула слабкий стогін. Що це Мет там крадькома виробляє? Вона вирішила застукати Мета зненацька за чимось непристойним. Але двері розчинилися самі. На ноги Джинджер порснула кров та посипалося скло.

Метове тіло хтось пожбурив у двері, немов таран. Таця випала з рук Джинджер. Вона нишпорила руками в повітрі, немов сліпа. Пальці натрапили на знівечене тіло Мета. Мертвий. Немає більше її Мета.

До дверей підійшов високий чоловік і подивився на дівчину. Миттєвий аналіз зовнішності показав її відповідність прикметам об’єкта. Він витяг з кишені куртки пістолет. Пхнув двері, відчинитися яким заважало мертве тіло.

Джиндер крутнулася й кинулася навтікача по уламках товченого скла. Вона бігла коридором, не звертаючи уваги на те, що з правої ноги цебеніла кров. Термінатор зірвав із завіс залишки дверей і вийшов до коридору.

Джинджер промчала коридором зі спринтерською швидкість жадібно хапаючи ротом повітря, і підбігла до дверей вітальні тієї самої миті, коли Термінатор націлився у точку на її лівому плечі. Тваринний жах'притлумив усі її почуття. Двері! У них єдиний порятунок Джинджер. Ані Бог, ані доля — ніщо їй не допоможе! Тільки ці двері здатні сховати її від неймовірного жахіття! Дівчина вхопилася за ручку. «Дивися, покидьку, я таки втекла від тебе!» У спину їй щось вдарило, і пронизуючи наскрізь, розшматувало ліву легеню. У нескінченну мить падіння вона почула звук пострілу. Друга куля зачепила печінку, трохи затрималася у її в’язкій масі, а потім вразила живіт. Дівчина впала лицем униз.

До Джинджер наближалися важкі кроки. Поворухнутися й підвести голови вона не могла, але подумки бачила цю темну фігуру, грізну та незбагненну, немов сама смерть. Страх минув. Лишалося одне питання: чому? Мабуть, відповідь на нього вона отримає вже там…

Єдине, про що вона благала Бога, це щоб її знайшов хто завгодно, тільки не Сара. Термінатор натиснув спусковий гачок і стріляв доти, доки не спорожнив магазин.

Дискотека «Чорна технологія», 10.12 вечора

Сара набрала номер термінового виклику поліції. Їй так кортіло почути спокійний, по-батьківськи турботливий голос, який накаже негайно вислати за нею десяток поліцейських машин. Або, принаймні, вислухає її схвильовану розповідь, візьме на себе всю відповідальність за її долю та чітко пояснить, що робити. Замість цього вона почула запис тексту на автовідповідачеві: «Ви набрали номер управління поліції Лос-Анджелеса. Усі наші лінії зайнято. Якщо до вас треба надіслати машину, не кладіть слухавки. Щойно машина звільниться…»

Сара не клала слухавки. Вона злякано вдивлялася у натовп на дискотеці. Тут вона принаймні в людному місці. Нехай хтось лише спробує на неї напасти. Тут її образити не дозволять! Сара крутила головою на всі боки, але чоловіка у плащі не побачила. «О господи! — подумки повторювала вона. — Нехай же в поліції піднімуть слухавку!»

Але до телефону так і не підійшли, тож лінія автоматично відімкнулася. Сара спробувала набрати номер поліції ще раз. Надійшов сигнал «зайнято». Цього не може бути!

І тут вона згадала про Джинджер.

Як Сара не здогадалася раніше? Вона зателефонує Джинджер, вони з Метом приїдуть по неї та відвезуть до поліції. Гудок — і в слухавці клацнуло. Автовідповідач голосом Джинджер начитував ідіотський текст. Отже, вони з Метом досі кохаються. Лишалося чекати, доки Джинджер зніме навушники та почує сигнал автовідповідача про те, що з’явився новий запис.

Пальмовим квартал. Жасминова вулиця, будинок 656,

10.15 вечора

Термінатор перезарядив порожній магазин. Ціль нейтралізовано остаточно. Він опустив пістолета й розпочав завершальну фазу операції. Нахилився і зробив ножем рівний розтин на лівій нозі Джинджер. Від гомілки до коліна. Те, що шукав, він не знайшов. Наслідки ідентифікації об’єкта були негативними.

Термінатор обмірковував подальші варіанти проведення операції.

Пролунав телефонний дзвінок. Лазерний приціл пістолета завмер на телефонному апараті, коли з автовідповідача почувся голос Джинджер. Термінатор, миттєво визначивши штучне походження джерела звуку, відклав зброю.

— Привіт, — весело мовила Джинджер. — Ха-ха! Мені вдалося пошити тебе в дурні! Ти розмовляєш лише-но з машиною. Ну ж бо, не ніяковій! З машиною теж можна любенько побазікати! Тож, говори після сигналу. Я або Сара сконтактуємося з тобою пізніше.

Він вже дійшов до дверей, коли в автовідповідачеві пролунав нажаханий Сарин голос.

— Джинджер, це Сара. Візьми слухавку, якщо ти вдома!

Годі було й уявити сприятливішу ситуацію. Термінатор повернувся до вітальні.

— Я тут на проспекті Піко, в «Чорній технології», — провадила далі Сара. — Я боюся. За мною стежать. Ой, Джинджер, будь ласка, якнайшвидше приїздіть по мене з Метом!

Термінатор змінив свій план. Він став методично та професійно обшукувати кімнати. За тридцять сім секунд він відшукав потрібний предмет. Студентський квиток Сари Коннор. Тепер він не помилиться.

Термінатор пожбурив документ геть. Під ним лежав нотатник з адресами й телефонами. Він сунув його до кишені й через балкон спустився вниз. Операція тривала.

Після візиту Термінатора у квартирі живими лишилися Пагслі та квітка в горщику. Ігуана з книжкової шафи спостерігала, як розчинилася в темряві висока фігура нічного гостя.

Дискотека «Чорна технологія», 10.24 вечора

Нарешті телефон поліції відповів Сарі живим людським голосом. Дівчині пояснили, що вона має зателефонувати лейтенантові Трекслеру та дали його номер.

Вирішивши додзвонитися, хай там що, Сара кидала в автомат монети одна за одною. Зрештою, поринувши в розпач, зателефонувала іншому операторові, який так само довго тримав її на телефоні. Секунди перетворилися на нескінченні тортури очікуванням.

Управління поліції Лос-Анджелеса, 10.28 вечора

За вісім миль звідти Ед Трекслер увійшов до свого кабінету з двадцять сьомою чашкою кави у руках. Вукович, не підводячись з крісла, потягнувся до телефону.

— Відділ убивств, — збайдужіло промовив худорлявий сержанті тієї ж миті підскочив, повертаючись до шефа. — Це вона, Еде!

Трекслер вихопив у нього слухавку.

— Capo Коннор? Вас слухає лейтенант Трекслер!

На цей момент Сара вже й не сподівалася, що в поліції її вислухають. Пойнята непереборним жахом, відчуваючи, як стискається навколо неї кільце переслідування, Сара, мов за соломинку, ухопилася за Трекслера.

— Слухайте, лейтенанте! Тільки не просіть мене зачекати й не відсилайте до іншого відділу!

— Не хвилюйтеся, — почула вона, — нікуди я вас не відсилатиму. Заспокойтеся і скажіть, де вас шукати!

Уперше цього вечора Сарі трапилася людина, яка виявила до неї співчуття, турбувалася про її долю. Заспокійливий м’який Трекслерів голос огортав її, немов пухова ковдра, під якою можна було б сховатися від кривавого жахіття останніх годин.

— Де вас шукати? — повторив він.

— У дискотеці… «Чорна технологія».

— Знаю. Проспект Піко.

— Але я нікуди звідси не піду! — злякано скрикнула вона. — За мною стежать!

— Усе гаразд, міс Коннор, — мовив Трекслер, надавши своєму голосу всієї переконливості, на яку лише був здатний. — Слухайте уважно. Зараз ви у велелюдному місці й з вами нічого не станеться. Ми приїдемо за п’ять хвилин.

— Коли саме ви будете?

— Ми виїжджаємо негайно. Намагайтеся триматися на видноті. У жодному разі не виходьте з приміщення. Не залишайтеся на самоті. Машина буде за п’ять хвилин.

— Добре, — зітхнула Сара, кладучи слухавку.

Дискотека «Чорна технологія», 10.31 вечора

Біля входу до дискотеки з’явився новий відвідувач. Тренований чолов’яга у шкіряній куртці, на розмір меншій за потрібний, та мотоциклетних черевиках. Він байдуже розглядав обличчя відвідувачів у холі і, не побачивши серед них потрібної людини, попрямував до зали. Він нахабно пройшов повз касирку, яка вражено вирячилася на могутню спину незнайомця.

— Гей! — крикнула вона дужому витуряйлові. — Не лови ґав! Цей тип пройшов без квитка.

— Привіт, хлопче, — звернувся до порушника мордоворот, кладучи йому на плече могутню руку.

Термінатор навіть не повернувся. Лівою рукою він стис зап’ясток витуряйла й відпустив його лише після того, як почувся хрускіт зламаних кісток. Відсунувши обм’якле тіло, гість без перешкод рушив далі.

Термінатор ішов танцювальною залою, вивчаючи кожне обличчя і штовхаючи людей так само байдуже, як мисливець відводить гілки, які застують йому здобич. Люди його не цікавили. Власне, у цьому мерехтінні облич його цікавило лише одне.

Сара поклала слухавку й умить відчула, як їй бракує впевненого, спокійного голосу Трекслера. Він сказав: «За п’ять хвилин». Ще п’ять хвилин — і її врятовано. Нарешті влада втрутилася! З цією думкою міс Коннор відійшла від телефону й повернулася до свого столика, який стояв упритул до танцювального майданчика.

Неначе у страшному сні, її з усіх боків оточив ошаленілий людський звіринець. Усі вони були тут у своїй стихії, лише вона — чужа.

Чоловіка в обдертому плащі вона серед них не помітила. «Напевно, злякався, — вирішила вона. — Не хоче, щоб його помітили й чекає на мене надворі. Можливо…» Вона гнала геть тривожні думки. Усе буде гаразд. Потрібно протриматися лише п’ять хвилин. Дівчина сама почала в це вірити.

Наступної миті Сара подивилася у дзеркало, й усі її сподівання розвіялися на порох. Той чоловік сидів у барі спиною до неї та стежив за дівчиною у дзеркало, що висіло перед ним.

Коли Різ зрозумів, що Сара сховається від нього на дискотеці, він випередив її. Переконавшись, що вона увійшла до середини, повернувся до дверей з вивіскою «Чорна технологія». Стіни споруди здригалися від потужних акордів «нової хвилі». Він чув про такі заклади. У минулому їх називали нічними клубами.

Він потяг до себе двері й зіткнувся зі шквалом музики. У калейдоскопічних спалахах різнокольорових блискавок вигиналися постаті людей, які посмикувалися в ритмах танцю. Дівчина, що нудьгувала в клітці біля дверей, схопила Різа за рукав. Він підозріло зиркнув на неї. Рука стисла в кишені пістолет.

— Чотири п’ятдесят! — вимогливо мовила вона.

Різ запитливо подивився на дівчину, не розуміючи, в чому річ. Слова, сенс яких йому незрозумілий, блакитне волосся — з таким йому ще не доводилося зустрічатись. Дівчина зглянулася на чергового дивака й повільно повторила:

— Чотири долари п’ятдесят центів.

Різ, не дивлячись, витяг із кишені кілька пожмаканих папірців, кинув їй і пройшов до зали.

Насамперед бліц-розвідка й оцінка ситуації. Двері біля входу до зали скляні, у протилежному кінці на виході — металеві, ліворуч два вікна, праворуч — одне.

Кайлові було цілком байдуже до здивованих поглядів відвідувачів, вражених незвичайним поєднанням чудової спортивної статури та засмальцьованого одягу відвідувача, що свідчив про приналежність його господаря до мешканців міського дна. Утім, це недалеко від істини.

Сару Різ побачив майже одразу. Вона швидко та знервовано розмовляла по телефону. Дівчина озирнулася, і він тієї ж миті пригнувся, ховаючись за головами сусідів. Високі стільці біля стійки бару з розташованими над нею дзеркалами ідеально відповідали його завданню. Зі свого місця в центрі Різ, у разі потреби, триматиме під прицілом будь-яку точку в залі.

Сара повернулася на своє місце. Він не відводив від неї очей, і дівчина, немов відчуваючи це, озиралася на всі боки. Їхні погляди схрестилися в дзеркалі.

Отже, він все-таки вистежив її. Міс Коннор подивилася в очі, що палали гарячковитим збудженням, і сказала собі, що від цього страшного чоловіка її не врятує й півсотні хлопців у цій залі. Вона знову самотня серед строкатого галасливого натовпу. Вона у пастці!

Переслідувач відвів погляд, прикидаючись байдужим. Треба заспокоїтись. Вона дочекається лейтенанта Трекслера. «Ще п’ять хвилин, — умовляла вона себе. — Господи! Хоч би він приїхав якнайшвидше!» Сара щосекунди поглядала на годинник, а неймовірно голосна музика остаточно розшарпувала їй нерви.

Термінатор, проштовхуючись крізь натовп, споглядав кожен метр зали у певній послідовності: зліва вправо та згори донизу. Його мозок працював у режимі перевірки, порівнюючи кожне жіноче обличчя з тим, що було на фотографії.

Сара мимоволі простягнула руку до напівпорожньої склянки, яку залишив попередній відвідувач. Підштовхуючи її пальцями до краю столу, вона таки зіпхнула склянку на підлогу й нахилилася, щоб підняти її саме тієї миті, коли велетенська фігура у шкіряній куртці наблизилася до столика. Термінатор зафіксував порожнє місце і розпочав огляд наступної ділянки. Коли Сара випросталася, він уже відвернувся.

Не знайшовши об’єкта в залі, Термінатор перевірив вихідні дані. Інформація, отримана від об’єкта по телефону, має високий рівень вірогідності. У такому разі вона може перебувати лише тут. Можливо, він не побачив її. Він вирішив ще раз так само ретельно оглянути залу. І, звичайно, відразу знайшов її.

Різові раптом пересохло в роті. Краєм ока він побачив, як з натовпу виокремився високий чоловік, який швидко рушив до Сари Коннор. Праву руку він тримав у кишені шкіряної куртки. Наступної миті Різ зрозумів: це Він! Помилку виключено!

Кайл полишив пиво, і, ніби випадково, розстібнув верхні ґудзики плаща. Пальці ковзнули гладкою поверхнею автомата. Різ спустив запобіжник.

До початку операції лишалися лічені секунди. У раптовому осяянні Різ уже бачив наступний момент. Момент істини!

Його м’язи напружились, серце билося схвильовано й чітко. Лівою рукою він сперся об стійку бару, правою стиснув готовий до бою автомат. Відштовхнувши стілець, рвучко повернувся обличчям до зали.

Сара ковтнула кока-коли, знову поглянула на годинник. З того часу, як вона розмовляла з Лейтенантом Трекслером, спливло три з половиною хвилини. До неї рішуче прямував високий чоловік у куртці. Він прошивав її крижаним поглядом, водночас тримаючи руку в правій кишені, немов шукав гаманця. Здавалося, що поміж нею та залою несподівано виросла грізна, велична скеля. Трекслер? Вона уявляла його собі іншим. Очі! Друг не може дивитися такими очима. Інстинктивно Сара вже зрозуміла, що зараз трапиться найжахливіше.

Термінатор спочатку порівняв її прикмети з даними фотографії. Стовідсоткова ідентичність. Альтернативні варіанти? Немає. І лазерний приціл його кольта накреслив на лобі в дівчини червону цятку. У гуркоті барабанів та завиванні бас-гітар тихе металеве клацання затвору було єдиним звуком, який почула Сара. «Господи! Невже це все не жарт? Не сон? Зараз він мене привселюдно вб’є! Отже, ось справжній вбивця! Але чому саме я?..»

Різ блискавично повернувся обличчям до зали, розгортаючи плащ. Термінатор діяв упевненіше та швидше, аніж він очікував. «Яка серія? Уся надія, що це «семисотий», а не «восьмисотий».

Різ брутально відштовхнув людину, що застувала йому огляд і націлився. Пролунав розпачливий зойк. Ті, хто стояв попереду, ще не бачили автомата, але про всяк випадок відскочили якнайдалі. Коридор на шляху Різа виник сам по собі.

Різ зробив постріл на мить раніше, ніж Термінатор натиснув на гачок свого кольта. Звичайній людині при цьому розтрощило б руку. Термінатор лише відхилився в правий бік на двадцять градусів. Різ поспіхом перезарядив автомат. Кілька метрів відокремлювали його від Термінатора, змушеного залишити об’єкт і сконцентруватися на безпосередній загрозі, яку уособлював для нього зараз високий чоловік у темному плащі. Наступним пострілом Різ пробив противникові груди. Термінатор хитнувся та поточився назад.

Приміщення сповнив неймовірний ґвалт. Термінатор націлився на Різа зі свого кольта. Останньою чергою Різ спромігся звалити його з ніг. Різ підбіг до Сариного столику. Вона заверещала й відскочила вбік. У магазині в Різа лишався ще один набій, і він вгатив кулю Термінаторові в груди. Той звалився, як сніп. Здавалося, що гість назавжди вибув із гри. Вигляд скривавленого тіла не викликав сумніву: цій людині послуги лікаря вже не потрібні. «Семисота серія», — з полегшенням подумав Різ. Він діяв у такому швидкому й напруженому темпі, що все навколо, здавалося йому, відбувалося уповільнено. За час, що минув від перших пострілів, люди в залі не встигли оговтатися. Вони, немов прибиті, спостерігали незрозумілу, але моторошну Сцену. Сара збайдужіло дивилася на мертве тіло в калюжі крові. І все це у якихось шести футах від неї, але вже за межею реальності Вона розгублено дивилась на чоловіка в плащі, який щойно уколошкав убивцю. Цей чоловік прийшов по неї!

Але щось відвернуло увагу. Люди, що стояли поруч, здивовано зойкнули: Термінатор розплющив очі, поворушив руками й ногами. Потім підскочив і, нахилившись, рвонув автомат «узі», схований під курткою. Різ ледь помітним котячим стрибком метнувся вбік. Тишу прорізала автоматна черга.

У залі виникла паніка. Люди отямилися і рвонули до виходу. Бігли, перечіпаючись та падаючи, ковзаючи гладкою підлогою, відштовхуючи інших. Урятуватися від смерті вдалося не всім. На Різовому шляху трохи загаялась молода жінка, і їй у груди увіп’ялися кулі дев’ятиміліметрового калібру з «узі».

Потік утікачів підхопив Сару. Корячись сліпому інстинктові, та рятувалася разом з усіма. Термінатор стояв посеред спорожнілого майданчику та націлювався в Сару, але його увагу відвернув Різ, який наближався до стійки бару. Термінатор випустив по ньому чергу, але Різ устиг стрибнути за суцільнометалевий шинквас. Друзки градом посипалися Різові на спину — це було все, що лишилося від дзеркала на стіні.

Термінатор на короткий час загубив Різа з поля зору й зосередився на Сарі, яка вже була на півдорозі до дверей. Відшукав її голову в нажаханому натовпі. Тримаючи «узі» однією рукою, націлився, неначе з пістолета. Зачекав, доки голова об’єкта «узі» вигулькне знову й натиснув на гачок. Але цієї миті дівчина, яка наздоганяла Сару, вирішила відштовхнути й обійти її. Дев’ятиміліметрові кулі, призначені Сарі, вразили дівчину. Падаючи, вона збила Сару з ніг і затулила своїм обм’яклим тілом.

Різ перезарядив автомат за стійкою бару. Його пальці швидко й чітко проробляли послідовні операції.

Швидше! Ще швидше!

Сара задихалася під вагою мертвого тіла. Вона підвела очі та заціпеніла. Кремезний чоловік, що втілював смерть, упевненою ходою прямував до неї. Сара марно намагалася скинути з себе труп. Термінатор кинувся на ліквідацію цілі. Відкинувши спорожнілий магазин, він перезарядив скривавленою рукою автомат, зупинився перед Сарою й націлився. Її загіпнотизували порожні полив’яні очі, в яких вона прочитала смертний вирок.

У плече Термінатору вдарила автоматна черга, змусивши його повернутися до Сари спиною. Різ стріляв короткими чергами, перебігаючи від однієї кабінки до іншої. Стріляв затято, несамовито, оскаженіло, блискавично перезаряджаючи спорожнілий магазин. І нарешті домігся свого: Термінатор втратив рівновагу і, відступивши до вікна, пробив шибу. Сара повернулася й побачила, як скривавлене тіло Термінатора, засипане друзками скла, вилетіло на вулицю.

Приземлення Термінатора на тротуар вразило глядачів не менше за катастрофу літака. Протягнувшись ще кілька метрів, тіло заклякло на асфальті. Струмками потекла кров.

Різ пожбурив геть автомат, в якому кулею розтрощило верхню частину ствола. Підійшов до Сари, відтягнув мертве тіло і схопив її за руку, але Сара злякано випручалася. Про всяк випадок подивився у вікно. Потім став навколішки біля дівчини і вже лагідніше взяв її за руку.

— Якщо хочеш урятуватися, ходімо зі мною!

Сара відчайдушно захитала головою. Вона ще не бачила те, що побачив Різ, — за вікном, похитуючись, підводився Термінатор, розкидав навколо себе уламки потрощеного скла.

Сара витріщилася на нього, пройнята забобонним жахом. Їй ще не доводилося бачити мерців, але воскресіння з мертвих суперечило всім законам природи.

— Господи! — прошепотіла вона.

— Швидше!

Вона вже не опиралася. Нехай цей тип — божевільний маніяк, хіба не все одно? П’ять хвилин тому думка про те, що він перебуває десь поруч, змушувала її тремтіти. Тепер це не має значення, тому що чоловік у плащі готовий вивести її звідси, врятувати від цієї потвори за вікном. І тому Сара підкорилася.

Різ біг попереду, дівчина за ним. Перечепилась об розпластані тіла двох танцюристів, що не встигли своєчасно продемонструвати спритність. Позаду лунала важка хода Термінатора.

Вони гнали службовим коридором до кухні. Різ на повній швидкості розчинив двері і заштовхнув Сару всередину. Запасний вихід вони побачили у протилежному кінці приміщення. Побігли туди. Різ грюкнув дверима й зачинив їх на металевий засув. Наступної миті двері здригнулися від удару і мало не злетіли з завіс, але засув утримав їх на місці. Термінатор розігнався і двигонув двері плечем. Сталева пластина засуву зігнулася, немов звичайнісінька шпилька. Коли в отворі з’явився Термінатор, втікачі вже були біля чорного ходу. Сара підвернула ногу, але Різ невблаганно тягнув її далі. Чорним ходом вони потрапили до провулку.

— Не зупиняйся!

Зі швидкістю рекордсменів на фініші добігли до перехрестя і, не зменшуючи темпу, сховалися за рогом. Різ, не зупиняючись, перезарядив свій автомат. Помітивши, що Сара загаялася, схопив її за руку й грубо прикрикнув:

— Та ворушися ж бо, дідько забирай!

З-за рогу з’явився Термінатор. Відстань між ним та втікачами невпинно скорочувалася. Сара порівнялася з сіреньким «ЛТД», коли Різ раптом пхнув її у спину і дівчина впала обличчям у гравієву доріжку. Різ рвонув до себе дверцята машини, сховався за ними і націлився в бензобак «імпали-67», що стояла трохи далі. Куля пройшла попід задніми колесами машини. «Кепсько. Лишився ще один набій. Ну ж бо, заспокойся!»

Термінатор наближався. «Кут прицілювання вкрай невдалий», — зазначив Різ і обперся прикладом у ґрунт. Різ натиснув на гачок. Поталанило! Куля пробила бензобак, і він вибухнув вогнистою хмариною.

Термінатор зупинився перед вогнистою лавою. Він розумів, що слід діяти швидко, бо об’єкт може втекти, тому проаналізував ситуацію та можливі варіанти розвитку.

Різ, не гаючи часу, увіпхнув Сару в машину, перескочив через неї, сів на місце водія та зачинив дверцята. Натиснув на газ і озирнувся. З полум’яного моря раптом вистрибнула велетенська фігура і з гуркотом приземлилася на капоті сірого «ЛТД». Різ дав задній хід і щосили натиснув на педаль, «ЛТД» задом виїхав на проїжджу частину. Вражена Сара побачила у вітровому склі страшне обличчя та занесений для удару велетенський кулак.

Різ гарячковито крутив кермо, кидаючи машину з боку в бік. Термінатор затопив кулаком у скло, уламки порснули Сарі в обличчя. Дівчина замружилася, а розплющивши очі, ледь не збожеволіла. Скривавлене ручисько тяглося до її горла. Термінатор ухопив дівчину за комір блузки та потяг до себе. Вона дико заверещала. Зараз він витягне її крізь розбите переднє скло і…

На той момент машина проскочила провулок і опинилася на проспекті Піко.

* * *

Поліціянт Нік Ділені рухався від Кресент Гайте на схід проспектом Піко, коли з диспетчерської надійшов сигнал про стрілянину на дискотеці «Чорна технологія». Нік збирався відповісти, аж тут з провулку на проспект на високій швидкості виїхав сірий «седан». Якийсь недоумок балансував на капоті машини, використовуючи її в якості серфінга. Але це ще було не все — одяг невідомого камікадзе просто палав. Поліціянт отетеріло спостерігав, як «седан» увігнався в припаркований автомобіль. Шанувальник екзотичного серфінга перелетів через авто і гепнувся на асфальт. «Летальний кінець», — констатував Ділені. Він натиснув на гальмівну педаль і скерував свою машину до першого вільного місця на стоянці. «ЛТД» на шаленій швидкості помчав у бік океану.

Ділені підбіг до тіла. Побіжного огляду вистачило, щоб зрозуміти, що людина мертва.

— Я один-А-дев’ятнадцять, — крикнув Нік у мікрофон. — Стався наїзд зі смертельним кінцем!

Перераховуючи прикмети зниклого «ЛТД», Ділені не бачив, як тілом мерця пробігла судома, потім труп повільно звівся на ноги та озирнувся. Того, що побачив поліціянт, збираючись розпочати огляд жертви, вистачило б, щоб на кілька років укоротити йому віку. Щоправда, поліціянтові Ділені було відведено вже не роки, а секунди. Воскреслий атлет ішов просто на нього. Наміри велетня не викликали жодних сумнівів. Витягти пістолет Ділені не встиг. Чоловік вдарив по дверцятах машини, і поліціянт почув, як хруснули кістки його власно! правиці. І тут Ділені усвідомив увесь жах ситуації. Термінатор підняв поліціянта й ткнув його головою у вітрове скло. Мертве тіло він пожбурив на тротуар. Сів за кермо й рушив з місця.

* * *

Різ гнав машину на граничній швидкості. Сара тихо сиділа поруч із ним. Її тіпала пропасниця. Події останніх хвилин здавалися моторошним сном. Світ за вікнами машини теж утратив для неї реальні обриси. Різ вимкнув фари й тиснув на педаль акселератора, хоча вони вже й так мчали зі швидкістю дев’яносто миль на годину. Інколи Кайл озирався, щоб оглянути ділянку дороги, що лишилася позаду. На розі проспекту Дубовий Гай він розігнав машину на крутому віражі, не звертаючи уваги на перелякану Сару.

— Тримайся!

Машина рвонула до Вітворту і на лівому повороті пірнула в прогалину між зустрічною вантажівкою та «тойотою».

Цього пізнього вечора транспорт плентався з черепашою швидкістю, і Різ, довго не думавши, перемайнув на порожній тротуар. Ніхто не помітив, як на перетині з автомагістраллю Олімпійського бульвару сірий «седагі» відокремився від тротуару і в потужному стрибку перескочив на проїжджу частину дороги.

Здавалося, «хвоста» не було. Різ поглянув на Сару й зрозумів, що вона сама не при собі.

— Тебе поранено? — по-військовому коротко запитав він.

Жодної відповіді. Збайдужілий погляд спрямовано в темряву. Різ схилився до дівчини, швидко провів рукою по її тілу, перевіряючи наявність ран та ушкоджень. Усе було гаразд. Сара отямилася й стрепенулася. Вона відчула чужі дотики й задихнулася від обурення — такою огидною була для неї ця витівка. Вона відштовхнула його руку і, запанікувавши, відчинила дверцята. Різ втягнув дівчину назад, жбурнув на сидіння та зачинив дверцята, а потім, не відводячи очей від дороги, замахнувся і вдарив її по обличчю тильним боком долоні. Сара заклякла на місці. Лише тепер він звернувся до неї:

— Роби те, що я наказуватиму. Не рухайся без мого наказу. Ти мене зрозуміла?

Спідометр показував вісімдесят п’ять миль на годину. Поклавши руку на кермо, іншою Різ накинув на дівчину ремінь безпеки і міцно затягнув його впевненими, спокійними рухами лікаря. Сара навіть не поворухнулася.

Він повторив питання, переходячи на крик:

— Ти мене зрозуміла?!

— Так, — жалісно мовила вона. — Будь ласка, не чиніть мені зла!

— Я тут для того, щоб допомогти тобі, — пояснив Кайл, і в його голосі дівчина не відчула загрози. — Мене звати Різ. Сержант технічної частини ДН 38416.

Настала обтяжлива мовчанка. Сара здивовано поглянула на простягнену руку і без ентузіазму потисла її.

— Я маю наказ охороняти тебе. Сару Дженет Коннор наказали ліквідувати.

* * *

За десяток кварталів від них кружляв містом патрульний автомобіль поліціянта номер один-А-дев’ятнадцять. Термінатор методично оглядав вулицю за вулицею. Він відкидав усю інформацію, отриману по радіо, яка не становила для нього інтересу, доки не почув потрібної:

— Підозрювану в наїзді машину, «седан» сірого кольору, помічено на проспекті Піко. Рухається в південному напрямку, — повідомив диспетчер. — Пости один-А-двадцять та один-А-сім — на перехоплення! Пост один-А-дев’ятнадцять, відгукніться!

Номер попереднього власника машини був відомий Термінаторові. Розуміючи, що потрібно відповісти, він відтворив у пам’яті кілька фраз Ділені та синтезував відповідь. Голосом, що ввів би в оману рідну матір Ніка Ділені, мовив:

— На зв’язку один-А-дев’ятнацять. Рухаюся в західному напрямку Олімпійським проспектом до Оверленду.

Насправді він гнав машину на проспект Піко для перехоплення сірого «седана» — Сари Коннор.

* * *

— Але ж цього не може бути! — Кажучи це, Сара передусім переконувала сама себе у фантасмагоричності подій, які сталися протягом останньої години. — Це якась помилка. Я ж нічого не зробила!

— Ні, звичайно. Тобто поки що ні. Але на тебе чекає одна справа, і вкрай важливо, щоб ти лишилася живою.

Різ поглянув їй у вічі. Сарі понад усе зараз кортіло прокинутися й забути все, як моторошний сон. Вона замружилася, знову розплющила очі. Сон тривав. Вона й досі сиділа в «ЛТД».

— І все одно це неправда… Той чоловік… він несправжній. Я на власні очі бачила, що він мертвий. Не міг же мрець гнатися за нами!

— Він не людина, а машина. Термінатор. Кібернетична система. Серія «сімсот», модель «один-нуль-один».

— Машина? — недовірливо протягнула Сара. — Робот?

— Ні, не робот — кіборг. Кібернетичний організм.

Різ озирнувся, вдивляючись у дві світляні цяточки далеко позаду них.

— Ні! — крикнула охоплена жахом Сара. — Він же спливав кров’ю!

— Негайно нахилися! — наказав Різ.

Далекі вогні опинилися зовсім поруч. Це був патруль поліції. Різ вдарив бампером у борт машини. Водій круто взяв убік, машину викинуло на тротуар, бампер зруйнував газетяний кіоск. Машина врізалася в припарковане авто й застигла.

Різ завернув до вузенької вулички, але на хвіст йому сіла інша поліцейська машина. Різ не спромігся відірватися, і обидві машини в шаленій гонитві помчали провулком. Іскри снопами летіли з-попід коліс, коли машини бортами торкалися мурів або огинали баки для сміття. Різ несподівано натиснув на гальма, переслідувач — теж, але тут патрульна машина вдарилася переднім крилом об мур і заблокувала вузький провулок.

Різ зупинив машину й дав задній хід, спрямувавши «седан» на патрульне авто зі швидкістю сорок миль на годину. Після цього патрульна машина ще довго прикрашала архітектурний ансамбль вулиці, а Різ повернувся на проспект Піко.

Сара випросталася, уважно подивилася на Різа, усе ще не довіряючи його словам. Кіборг? Гм, дійсно, їх переслідує машина… Тепер, коли в неї трапилася нагода розглянути ближче свого супутника, вона звернула увагу на брудне, неголене обличчя, сторожкий погляд. Схоже, мати з ним справи небезпечно. Мабуть, псих.

З магістралі Різ спрямував машину до чотириповерхового комплексу автостоянки. Седан пробив фарбований дерев’яний щит, що перекривав вхід, та в’їхав на перший поверх. Тут не було жодної душі. Сара намагалась не дивитися на Різа. Нехай поруч із нею божевільний, аби лише не той…

Різ крадькома поглянув на дівчину. Її потрібно вивезти з міста, сховати у безпечному місць Краще, якщо вона сама все зрозуміє. Звичайно, він охоронятиме її за будь-яких обставин, навіть поза її бажанням.

Різ скерував автомобіль в наступний прохід, уважно оглядаючи машини. Небезпека могла чигати всюди, але нічого підозрілого він не побачив.

— Слухай далі, — мовив Кайл, не припиняючи оглядати гараж. — Термінатор — це система для входження в людське суспільство. Напівлюдина, напівмашина.

Щирість та пристрасність його тону переконували, що цей чоловік каже правду, якою б неймовірно гіркою вона не здавалася.

— Під зовнішньою оболонкою Термінатора змонтовано надміцну ходову частину. Високоточна бойова машина з мікропроцесорним керуванням, яка володіє досконалими засобами озброєння та захисту й необмеженою руйнівною силою. Усе це приховано під живою плоттю. М’язи, шкіра, волосся, кров створюють і вирощують спеціально для кіборгів…

— Розумію, Різе. Ти хочеш мені допомогти, але…

Сара намагалася власкавити його заспокійливими інтонаціями, приспати його пильність покірливістю. Марно!

— Слухай! — увірвав її Різ. — «Шестисота» серія мала гумову шкіру. Ми їх легко вираховували. Найновіша серія — «семисота». На зовнішній вигляд від людей не відрізнити. У них діють залози внутрішньої секреції, вони виділяють піт. Якщо до них доторкнешся, то вони теплі на дотик. Але від тебе після цього нічого не залишиться. Вирахувати їх надзвичайно складно… — Різ затнувся, борючись із власними сумнівами. — А всі, хто загинув… Річ у тім, що я мусив чекати, доки Термінатор виявить себе. Я не знав, який він на вигляд.

Сара зрозуміла, що йдеться про людей, які загинули на дискотеці.

— Вони б усе одно загинули на війні.

Цілковита нісенітниця. «Від усього цього він остаточно з глузду з’їхав. Починається маячня, — промайнуло у Сариній голові. — Війна? Роботи, від яких тхне потом? Бр-р-р!»

Сара похитала головою.

— Я таки не без клепки в голові. Таку техніку створити неможливо!

— Зараз — ні, але за сорок років вона з’явиться…

Різ замовк, припарковуючи машину на порожньому майданчику. Сара сиділа ошелешена. Містом блукає маніяк, якому заманулося вбити її. Різ… Він хоч і несповна розуму, але ж урятував їй життя. Дівчина хотіла вірити своєму рятівникові і, попри все, уже трохи починала йому вірити.

— Ти хочеш сказати, що він прийшов з… майбутнього?

— Саме так. З того майбутнього, що чекає на вас.

Кайл замислився, добираючи потрібні слова, потім запально додав:

— Я не надто добре знаюся на техніці й не можу докладно тобі пояснити.

— І ти теж із майбутнього?

— Так.

— Усе зрозуміло, — відповіла міс Коннор.

Він все-таки остаточно збожеволів! Сара рвонула до себе ручку в дверцятах і замало не вистрибнула з машини. Різ устигнув схопити її за зап’ясток — аж побіліла шкіра — і знову запхав до машини. Керуючись інстинктом самозбереження, Сара оскаженіло пручалася і встромила зуби Різові в руку, але той не послабив хватки. Жодної реакції, лише перехилився через Сару й зачинив дверцята. Вона посунулася, відчуваючи на язику солонуватий присмак.

— На відміну від кіборгів, я відчуваю біль, — холодно кинув Різ. — Більше… більше цього не роби.

— Ну будь ласка, — благала Сара, — відпусти мене!

Усе пішло шкереберть. Він спробував розтлумачити їй ще раз. Переконати, умовити.

— Як ти не можеш второпати? Термінатор у місті. З ним не можна домовитися. Він не знає жалю, милосердя, страху. Його не можна зупинити. Він не вгамується, доки не вб’є тебе.

Так, вважатимемо, що він верзе таке, що й купи не держиться. Добре.

Як тоді знайти пояснення всього того, свідком чого вона стала? Криваве жахіття дискотеки, з якого він визволив її? А чоловік, який вистрибнув із полум’я, і, балансуючи на капоті автомобіля, ухопив її своїм закривавленим ручиськом? Він насправді шукав її, Сару Коннор. Як пояснити звіряче вбивство двох жінок із таким самим іменем? Тут має бути якась логіка. Але здоровий глузд не міг тут зарадити, тому що лишився десь там у попередньому житті. А тут його немає. Тому, що…

… Я сама бачила, як мрець ожив…

Думай, Capo, думай. Ти мусиш відшукати розгадку!

… Він ішов, стікаючи кров’ю…

Бо якщо тобі не пощастить розгадати цю таємницю…

… Він ішов схопити тебе, Capo.

Ти просто збожеволієш.

Але, можливо, Різ зовсім не такий шалений, як здається?

Її тіло наливалося свинцем.

— Ти можеш його зупинити? — тихо спитала вона.

— Можливо, — відповів він. — Але я недостатньо озброєний для цього.

Вествуд, 11.03 вечора

Машина Термінатора повільно рухалася, тримаючи курс на Массачусетс. Він прочісував темний простір подвійними камерами інфрачервоного випромінювання. Його випромінювачі пронизували порожні салони припаркованих машин. Термінатор намацував ціль.

Крізь шум перешкод у радіоприймачеві пролунав голос диспетчера.

— До всіх постів! До всіх постів! Підозрювану машину помічено на автостоянці в Колбі…

Термінатор негайно розвернувся посеред вулиці, зачепивши бортом червоного «фольксвагена», в якому п’ятеро добряче захмелілих тінейджерів поверталися з концерту Ван Халена. «Фольксваген», притиснутий до пішохідної доріжки, не знижуючи швидкості, виїхав на тротуар та врізався у старий дуб, від чого передню частину автомобіля зім’яло, немов бляшанку.

— Матері твоїй так! — відчайдушно зарепетував підліток-водій. — Цим лягавим замало того, що вони без кінця тебе допікають! Тепер ще й тачку факнули!

Західний Лос-Анджелес, 11.06 вечора

Прикладом «ремінгтона» Різ садонув блок запалювання чималого «кадиллака-ельдорадо». З третьої спроби кермова колонка розламалася. Кайл відкинув геть циліндр і вправним рухом завів двигун, дав йому прогрітися й вимкнув. «ЛТД» вони з Сарою залишили внизу й прокрадалися посеред машин, доки Різ не знайшов цієї.

На першому поверсі біля «седана» вже роїлися, немов чорно-білі джмелі, патрульні машини. Серед метушні ніхто не звернув уваги на автомобіль, за кермом якого перебував чоловік, жодним чином не причетний до поліції.

Промінь прожектора вдарив у переднє скло «кадиллака». Різ та Сара припали до підлоги. Ритмічне гудіння двигуна машини посилювалося, неначе вона під’їхала до них впритул. Утікачі заклякли, притиснувшись одне до одного, але світляна доріжка перекинулася на сусідні машини.

— Чому саме я? — тихо спитала Сара. — Навіщо йому мене вбивати?

Різ наблизив губи до її вуха. З чого розпочати? Як пояснити людині з минулого, що станеться з усіма за сорок років?

— Це довга історія, — зрештою вимовив він.

— Все одно, розповідай!

Різ трохи відсунувся. Запах й волосся заважав йому думати.

— Згодом у вас тут розпочнеться війна. Атомна війна. І все це, — Кайл обвів рукою машину, маючи на увазі міста, країни, увесь світ, — загине.

Сара зазирнула Різові в очі і зрозуміла, що він сказав правду. Війна сталася. Чи то станеться? Вона відчула невідворотність у його рухах, словах, інтонації… Сара не ворушилася. Різ продовжив:

— Вижило небагато. У деяких районах земної кулі. Ніхто не знав, що спровокувало ядерний удар.

Він допитливо поглянув їй в обличчя. Чи розуміє? Чи вірить?

— Війну розпочали машини.

— Не розумію.

— Захисна комп’ютерна мережа. Наймодерніша система, якій цілковито довіряли військові. Вона контролювала всі розробки та випуск озброєння. Працювала, кажуть, бездоганно. Принципово інший рівень інтелекту. Система побачила в людях пряму загрозу для свого існування і в лічені хвилини вирішила долю людства. Цілковита ліквідація!

Різ змовк. Кинув миттєвий погляд на Сару, ніби оцінюючи її враження від почутого. Коли заговорив знову, його голос уже втратив попередню суворість.

— Війни я не пам’ятаю. Народився вже після неї. Важке було дитинство, голодне. Крилися в руїнах. Ховалися від летючих Мисливців-Убивць…

— Від чого ховалися?

— Летючі Мисливці-Вбивці — це пошукові машини серійного виробництва. Машини та зрадники-люди, що перейшли на їхній бік, зганяли тих, хто вижив, на роботи або ув’язнювали до концтаборів для подальшого використання…

Різ закотив по лікоть рукав своєї сорочки. Сара увіп’ялася поглядом у десятизначний номер на шкірі, попід яким було наколото вертикальні тонкі рисочки, схожі на касовий код товару у великих супермаркетах. Дівчина обережно провела пальцем по руці.

— Випалено лазером, — спокійно, пояснив Кайл.

Чоловік, який сидів поруч з нею, виявляється, побував у пеклі, створеному машинами для людей на землі. Пекло, в якому долю людини визначали механізми, що маркували людей, немов товар для продажу…

— Для використання на роботах залишали небагатьох. Прибрати трупи, наприклад. Команди ліквідаторів цілодобово нишпорили посеред руїн. Ті, хто переховувався в руїнах, жили а волосинку від загибелі.

Він опустив рукав і взявся перезаряджати автомат.

— Одного разу з’явилася людина, велика людина, — побожно додав він, — яка допомогла нам усім вижити. Вона навчила ас чинити опір і воювати по-справжньому. Знищувати загороджувальні електродроти концтаборів, перетворювати вбивць а купу брухту. Він повернув історію людства, яке опинилося у прірві, у зворотному напрямку!

Різ ледве стримував хвилювання.

— Ім’я цієї людини — Джон Коннор. Твій син, Capo! Ще ненароджений син!

Ці слова бомбою вибухнули у змученій свідомості дівчини.

Ні! Неправда! Вона не пам’ятала, скільки часу минуло, аж раптом відчула на своїх плечах міцні руки Різа. Розплющивши очі, вона побачила в його погляді таке невимовне страждання, о всі сумніви зникли. Дівчина повірила всьому, що він їй розповів, окрім останніх слів. Вона, Сара, і раптом матір неіснуючої дитини, якій доведеться жити в іншому часі? Порівняно з ним реальнішими виглядали навіть апокаліптичні уявлення про кінець цивілізації, стертої на порох ядерними бомбами.

— Ні, — рішуче мовила вона. — Це неправда!

Позаду знову спалахнуло світло фар. Різ штовхнув Сару й вони разом скотилися під сидіння. Заднє скло «кадиллака» розлетілося на друзки від потужної черги з автомату «СПАС-12». Різ гарячковито вмикав двигун. Наступна черга. Салон наскрізь прошило кулями. Сара зойкнула, замружилась і обхопила голову руками. Різ натиснув на газ і рвучко зрушив з місця. Термінатор діяв швидше, випереджаючи Різові дії. Варто було Різові рушити з місця, як Термінаторів автомобіль помчав паралельним проходом, щоб вистрибнути навперейми. Різ наосліп вів малину до виходу, не ризикуючи з’явитися у вікні. Він витиснув сорок п’ять миль на годину і неухильно збільшував швидкість.

Різ підвівся, визирнув у вікно і побачив, що Термінатор трохи випереджає їх. Різ нахилився ще нижче, і скло над його головою розлетілося, пробите градом куль. Не підводячись, Різ хопив свій автомат і зробив постріл над головою Сари. Куля влучила в задні дверцята патрульної машини. Різ вивернув кермо і кинув машину назустріч переслідувачеві. Тепер обидві машини рухалися борт у борт, наближаючись до виходу. Машина Термінатора зачепила бортом заднє крило сусіднього «шевроле» і, відставши від «кадиллака», завертілася на місці. Поліціянти чули стрілянину в гаражі і з полегшенням та гордістю відзначили, що «кадиллак», який блискавично помчав проспектом Колбі, неухильно переслідував свій хлопець. Патрульний за номером один-А-Дев’ятнадцять!

Термінатор швидко скорочував відстань між авто. Випадкові водії поспішали відвернути вбік від двох недоумків, що влаштували несамовиті перегони на всіх чотирьох доріжках. Нова черга пронизала корпус «ельдорадо». Настала мить, коли Різові набридло захищатися й тікати.

— Сідай за кермо! — крикнув він Сарі.

Якусь мить Сара розгублено дивилася на кермо. Машина мчала автострадою зі швидкістю вісімдесят миль на годину. Важеля перемикання передач Сара відшукати не спромоглася. Що ж, уперед на повній швидкості!

Різ до пояса висунувся у вікно й націлився» переслідувача. Термінатор крутонув убік, але й надалі залишався висіти на хвості в «кадиллака». Різовими пострілами розтрощило переднє скло, кіборг нахилився і притис автомобіль до шосейної огорожі. У повітря шугонув сніп іскор. Зробивши карколомний віраж, Термінатор газонув далі на швидкості кур’єрського потягу.

Роздивившись, Сара зрозуміла, що «кадиллак» зіскочив з магістралі на путівець, що закінчувався суцільним муром. Вона гукнула Різа, але в машині лише стирчали його ноги. Вітер відніс її слова вбік. Мур невблаганно наближався. Сара не пам’ятала, як це трапилося, але вона вхопилася за важіль перемикання передач і щосили смикнула його до себе. Коробка передач тріснула, запахло паленою гумою.

Влучним пострілом Різ поцілив Термінаторові у плече. Кіборг здригнувся. Він загубив декілька секунд, відновлюючи рівновагу систем, і занадто пізно помітив, як насувається кам’яна перешкода.

Сара затягла Різа до кабіни та крутонула кермо праворуч. Колеса заскреготіли й «ельдорадо» зупинився, неначе вкопаний, за фут від муру.

Термінатор увігнався в мур на швидкості вісімдесят дві милі за годину. Смугаста, чорно-біла машина зібгалася, наче чобіт.

Спочатку згасли відеокамери, потім від потужного удару вийшли з ладу решта систем мікропроцесора. Сара поглянула в бічне скло. Зо два десятки патрульних автівок утворили навколо них щільне кільце. Поліціянти оточили «кадиллак-ельдорадо», ховаючись за автомобільними дверцятами неначе за щитами і тримаючи їх обох під прицілом.

Першим потягом Різа було схопитися за зброю, але Сара відштовхнула його.

— Ні, Різе, ні! — вигукнула вона. — Вони тебе вб’ють!

Безумовно, перевага на боці поліції. Проти стількох стволів нічого не вдієш. Але ж він не може віддати Сару до рук закону! Він мусить битися. Цікаво, чи знищено Термінатора? Звідти, де вони стояли, потрощеної машини Термінатора видно не було.

У Сариних очах були тривога й страх. Здивований Різ зрозумів, що вона хвилюється через нього.

— Не роби цього, будь ласка, — благала вона.

Різ неохоче відпустив приклад «ремінгтона», і Сара пожбурила автомат якнайдалі.

— Гей там, у «кадиллаку», — суворо гукнув офіцер. — Руки! Мерщій!

Сержант Кайл Різ підкорився і підніс руки догори. Наступної миті їх разом із Сарою витягли з машини й одягли наручники. Двоє поліціянтів почали оглядати понівечену машину патрульного за номером один-А-дев’ятнадцять.

— Неймовірно, але там нікого немає! — здивовано мовив один з офіцерів. «Що це означає?» — подумала Сара.

Дівчина бачила, як Різ рвучко озирнувся: він на власні очі хотів переконатися, що машина порожня. Відповідь, на яку очікувала Сара, було написано на його обличчі: на них чекають випробування.

ДЕНЬ ДРУГИЙ

Управління поліції Лос-Анджелеса, Відділ захисту громадян, 1.06 ночі

Сара сиділа в кабінеті Трекслера, напружено розглядаючи малюнок тканини на канапі. Немов у тумані до неї долітали чиїсь кроки та уривки телефонних розмов — поліцейська дільниця жила власним життям. Предмети в кімнаті раз по раз починали розпливатися — це на очі їй знову наверталися сльози. Міс Коннор зовсім не хотіла думати про почуте годину тому від лейтенанта Трекслера. Але знала: відтепер думки про це переслідуватимуть її протягом життя.

Увійшов Трекслер, обережно несучи дві склянки з кавою. За ним — ще один чоловік. Лисуватий рожевощокий товстун, у проникливих очах зблискували тривожні Вогники. Трекслер повільно наблизився до Сари. Він одразу побачив у неї кола під очима — вона ще не оговталася від шоку.

— Усе гаразд, Саро?

Сара ледь помітно кивнула, намагаючись ні на кого не дивитися.

— Ось, випийте, — запропонував Трекслер.

Дівчина слухняно взяла з його рук склянку, ковтнула кави, потім прикипіла очима до якоїсь точки у просторі.

— Лейтенанте, — мляво запитала вона, — чи ви певні, що це вони?

Трекслер поволі кивнув. Сара зазирнула йому в очі, шукаючи там хоча б натяк на сумнів.

— Мені варто оглянути… тіла. Можливо, це не…

— Їх уже впізнали. — Ця частина розмови була неприємна Трекслерові. Швидше би вже перейти безпосередньо до справи. — Немає жодних сумнівів, — за звичкою додав він.

Сара уявила спотворені тіла Джинджер та Мета, її єдиних друзів, її «родини» — вони лежать у вітальні в калюжі крові. Їх уже немає. Їх вирвали з життя назавжди. Тільки тепер вона повного мірою почала розуміти, що трапилося, і відчула фізичний біль.

— Господи!.. Джинджер… дівчинко моя! — Сара ледь чула власний голос. — Пробач мені…

Її рука затремтіла, і гаряча кава мало не вилилася дівчині на коліна, але Трекслер встиг перехопити склянку.

— Capo, — лейтенант указав на огрядного товстуна, що стояв біля дверей. — Це доктор Сілберман.

— Привіт, Capo, — мовив Сілберман із силуваною приязністю, за якою приховувалася цілковита байдужість.

— Будь ласка, перекажіть йому все, про що ви довідалися від Різа, — вів далі Трекслер. — Зробіть мені таку послугу.

— Добре, — прошепотіла дівчина. — Ви лікар?

— Психолог-криміналіст, — відповів товстун. «Здається, тип не надто приємний», — вирішила Сара. Хоча, на своїй справі, мабуть, розуміється. А їй так потрібні відповіді на ці дошкульні питання… Чому її нормальне, спокійне життя раптом перетворилося на якесь жахіття? Чому Джинджер та Мет лежать у калюжі крові? Чому хтось прагнув убити її, Сару? Невже Різ має рацію, і це не якась прикра випадковість, а її, Сарина, провина?

— Різ божевільний? — запитала Сара, не відводячи очей від незворушної фізіономії доктора Сілбермана.

— Хтозна-хтозна, — протяжливо вимовив він. — Саме це ми й хочемо з’ясувати, чи не так?

* * *

Різові руки було міцно стягнено за спиною та прикуто до задніх ніжок стільця. Перед ним стояв звичайний дерев’яний стіл з чорною пластмасовою попільничкою, з протилежної стіни дивилося велике дзеркало. Біль у спині посилювався, але Різ не звертав на те уваги. Так навіть краще. Це допомагало не заглиблюватися в зміст питань, поставлених високим худорлявим чоловіком, який ходив кімнатою сюди-туди.

Вукович зупинився за спиною бранця та поглянув на Різову потилицю. Напевне, неабияк болить, але м’язи шиї розслаблені, отже, біль зносить добре. Вукович повільно обійшов навколо столу й зазирнув у вічі хлопцеві. Той виглядав цілком байдужим. Так, дивно. «Не до вподоби мені такі диваки», — подумав Вукович.

— Добре, приятелю, — мовив він. — Давай від початку. Чи давно ти знаєш Сару Дженет Коннор? — Різ і далі досліджував стіну за спиною Вуковича й лічив дірочки в одній із плит. Він нарахував сто тридцять вісім.

— Кайл Різ, — повторив він. — Сержант, зв’язківець, номер ДН 38…

— …416, — закінчив за нього Вукович. — Твій ідіотський номер мені вже відомий. Може, досить вже гратися у героїв? Ми знаємо, що ти не є військовим, до жодного військового підрозділу не належиш. Загалом, як нам відомо, ти не зареєстрований ніде.

Вукович запалив «Кемел».

— Це мені не подобається. Зовсім не подобається. Схоже, ми змарнуємо у цій кімнаті чимало часу, а мені в таких випадках може урватися терпець…

Різ слухав Вуковича краєм вуха, думаючи про завдання, про Сару. Ці хлопці робитимуть усе можливе, щоб звести її зі світу. Ні, дозволити цього не можна.

— Де Сара Коннор? — раптом спитав Різ.

— Про неї можеш не турбуватися. Подбай краще про себе, — владно відповів Вукович. Але обидва розуміли, що сильнішим тут є той, кого приковано до стільця.

— Де… вона? — прогарчав Різ.

— У безпечному місці.

— Вона померла, — байдуже мовив Різ і зосередив увагу на плиті над головою Вуковича. Той відчув, що втратив ініціативу в розмові, але не міг второпати, як це сталося. Він розлютився.

— Слухай-но, розумнику… — почав поліціянт, але увірвався на півслові, бо двері до кімнати прочинилися.

На порозі стояв Сілберман. Психолог швидко поглянув на чоловіків, відчув у повітрі ворожість та вимушено посміхнувся.

— Мирно спілкуємося, джентльмени? — спитав він і поглянув на Вуковича. — Тепер моя черга, сержанте.

— На здоров’я, — з огидою пробуркотів Вукович і неквапливо вийшов з кімнати.

У холі на нього чекав Трекслер.

— Ну? — запитав він.

— На такому зуби поламаєш!

— Он воно як, — мовив Трекслер без жодного подиву. Він кинув до рота нову смужку жувальної гумки й запалив сигарету. — Добре, зачекаємо, що буде далі.

Поліціянти ввійшли до сусідньої кімнати, маленької і темної, як комірчина. У кутку стояв старий відеомагнітофон, до якого було приєднано відеокамеру, спрямовану крізь скло-дзер— кало на Різа та Сілбермана. Тут записували різноманітні зізнання й заяви. Щоправда, з цим Різом вони, мабуть, дурно змарнують час.

Збоку здавалося, що Різ не звертає на товстуна жодної уваги. Але насправді Різ вирішив, що товстун — неабияке цабе, бо поважна особа ніколи не з’явиться першою.

Сілберман гепнувся на вільний стілець. Витягнув пачку «Мальборо» і тричі голосно постукав нею по столу — це був умовний сигнал. Вукович увімкнув відеомагнітофон.

— Кайл Різ, — замислено почав Сілберман. — Чи можу я називати вас на ім’я?

Різ не відповів.

— Я доктор Пітер Сілберман. — Він зробив паузу та усміхнувся зі співчуттям. — У вас була складна ніч. Вам щось потрібно?

Доктор запропонував Різові сигарету, підносячи її до самого обличчя. Жодної реакції. Навіть оком не зморгнув. «Цікаво», — подумав Сілберман і зазирнув до запису допиту.

— Я бачу, ви людина військова. Сержант, зв’язківець. Серійний номер ДН 38416…

— Забирайтеся під три чорти з вашими викрутасами! — гримнув Різ.

— Добре, почнімо спочатку. Тут усі вважають, що ви схибнулися.

— Мені начхати, що вони вважають!

— Ні, дурнику. Так можна дочхатися.

Різ із ненавистю кинув оком на Сілбермана. Ось це вже краще, похвалив себе Сілберман.

— Постав себе на їхнє місце. Що їм лишається думати?

— Я поки що не на їхньому місці, а на своєму, — спокійно відповів Різ.

— Тоді переконайте мене, що вони помиляються, — запропонував Сілберман.

Різ відвернувся й знову почав лічити дірочки на плиті.

Сілберман не мав і гадки відступати. Треба підкинути дещо з розповіді цієї Коннор, можливо, вдасться про щось довідатися.

— Добре, — мовив він. — Поговоримо про ваше завдання. Ви з ним не впоралися. За кілька хвилин Сара Коннор вийде звідси. Вона, але не ви. Ви залишитеся тут. Ви вже поза грою. Ось про що варто подумати.

— Навіщо? — холодно запитав Різ.

— Бо ви їй не дуже допоможете, лишаючись прикутим до стільця.

Сілберман відчув — крига скресла. Нехай хлопець думає, що він, Сілберман, вірить його вигадкам. Прикинувшись, нібито він стурбований долею Різа, Сілберман нахилився до затриманого.

— Відкрийтеся, можливо, я переконаю їх ужити потрібних заходів безпеки. Допоможіть мені, і я допоможу вам.

— Ви не здатні її захистити, — сказав Різ.

— А ви?

Спалахнувши, Різ поглянув на товстуна-психолога. Гнів поступився місцем почуттю провини, бо товстун правий — він усе зіпсував. Сілберман і далі шулікою кружляв над своєю жертвою.

— Варто приховати якийсь важливий факт — і Сара може опинитися в скрутному становищі. Допоможіть нам!

Так, потрібно погоджуватися: якщо він їх переконає, вони допоможуть йому зупинити Термінатора.

— Я розповім усе, що знаю.

— Чудово! Ви справжній солдат. — Сілберман дозволив собі переможно усміхнутися. — У якому підрозділі ви воювали?

— У сто тридцять другому, під проводом Перрі. З двадцять першого по двадцять сьомий роки…

— Ви маєте на увазі двадцять перше століття? — увірвав його Сілберман.

Ось воно як! Він і не сподівався на таке!

У сусідній кімнаті поринув у роздуми Трекслер, намагаючись вибудувати єдине ціле з уламків головоломки. Що стосується Буковина, то той поринув у кайф — це все одно, що спостерігати за дівчатами в душі. «Ви маєте на увазі двадцять перше століття?» — почули вони запитання психолога.

Трекслер припинив жувати гумку й наблизився до скла.

— Овва! — форкнув Вукович.

Різ поглянув у дзеркало — він розумів, що за ним стежать, потім знову на Сілбермана.

— Так, — відповів він. — Доки тривали бойові дії в Орегоні та Нью-Мексико. Потім мене перевели до служби розвідки й безпеки, під керівництво Джона Коннора.

— Хто є вашим ворог. ом? — запитав Сілберман.

— Небесна Мережа. Це комп’ютерна система оборони. Її розробила для системи протиповітряної оборони група «Кібердайн».

— Зрозуміло, — Сілберман із серйозним виразом кивнув і щось занотував. Це не просто добре, це — саме те!

— Вони заслали сюди свою бойову одиницю, Термінатора, щоб перешкодити Джонові Коннору, — пояснив Різ.

— Себто як перешкодити? — запитав Сілберман.

— Перешкодити йому з’явитися на світ.

Сілберман задумливо почухав щоку, зазирнув у звіт і швидко переглянув деякі рядки з розповіді Сари Коннор.

— Цей комп’ютерний центр вважає, що здатен перемогти, якщо знищить матір супротивника. Вплив на сучасне шляхом зміни минулого?

— Так.

Вукович за дзеркалом тихо зареготав.

— Ну, від цього Сілбермана здохнути можна!

— Заткни пельку! — буркнув Трекслер, розгортаючи нову смужку жувальної гумки.

У сусідній кімнаті Різ провадив далі.

— Вони не мали вибору, — мовив він. — Ми знищили основну структуру їхньої захисної системи. Ми перемогли! Браги у полон Коннора на тому етапі вже не було сенсу. Небесна Мережа мала єдиний вихід: зробити так, щоб Джон Коннор взагалі не з’явився на світ.

Різ замовкнув. Сілберман відірвався від записів. «Продовжуй», — подумки благав він. Але сам лише посміхнувся й запитав:

— А далі?

— Ми захопили їхню лабораторію, — стомлено вів далі Різ, — та знайшли обладнання, яке дозволяє здійснити стрибок у часі. Але Термінатора вони встигли послати. Я вирушив іа перехоплення, а весь лабораторний комплекс знищили.

— Як же ви повернетеся?

— Я не повернуся — зі спокоєм приреченого відповів Різ. — Повернутись туди неможливо. І потрапити звідти сюди — теж. Нас лише двоє — Термінатор та я.

Готель «Панама», 1.09 ночі

Пожежною драбиною Термінатор нечутно видерся до свого вікна на другому поверсі. Він намагався не користуватися ушкодженою правою рукою — насамперед слід з’ясувати, чи великих втрат зазнав він у першому бою. Щоб повернутися з місця катастрофи до готелю, кіборгові знадобилася майже година. Перші дві милі він пройшов пішки, дозволивши усім своїм системам працювати на повну потужність, щоб визначити їхній стан. Окрім понівеченої кисті в нього ще повністю запливло ліве око. Зорові функції збереглися, але набрякли прилеглі тканини, і око нічого не бачило.

Термінатор через вікно прослизнув до номеру та швидко оглянув чорні нутрощі кімнати. Усе на місці. Увімкнувши єдину лампочку над брудним умивальником, у тьмяному світлі оглянув себе. Вогнем геть-чисто спалило брови. Ліва очна западина, нашпигована уламками скла, перетворилася на лахміття скривавленої плоті. Сім кульових ран і кілька рваних ран на плечах, руках та грудях, криваві дірки в тулубі, повні шроту дванадцятого калібру. Датчики повідомляли, що ушкодження несуттєві.

Єдина серйозна проблема — це кисть. Кулею з рушниці йому поцілили в службову систему управління. Кіборг ретельно розіклав усі інструменти на столику біля раковини. Швидко зірвав залишки куртки й пожбурив у куток. Потім сів та обережно поклав руку на кришку столу.

Термінатор зберігав цілковитий спокій. Зосередившись, кіборг узяв ножа, зробив шестидюймовий розтин між кистю та ліктем і зазирнув у порожнину. Покопирсавшись там пальцями, він незабаром з’ясував, що сталося: розсічено кабель. Кіборг витер кров і, користуючись здоровим оком, почав терпляче демонтувати пошкоджену ділянку за допомогою крихітної викрутки. Незабаром розсічений кабель було цілком відімкнено, його функцію передано запасній гідравлічній системі, розтин заштопано. Без цього шкіра увесь час би зсувалася, викликаючи передчасне омертвіння тканин, гангрену — і зайву увагу громадян.

Над заяложеною раковиною Термінатор оглянув набрякле око. Зір погіршився лише тому, що око запливло запаленою плоттю. Лезом ножа Термінатор зробив кілька ювелірних розтинів у закривавленій очній западині й витяг ушкоджені склеру та рогову оболонку. Приклавши до очної ямки хустинку, витер кров. Відкрилася сфера з хромовидного сплаву — вона висіла у металевій очній западині; за протиударними лінзами зблискувала відеорубка. Лінзи функціонували нормально. Але як пояснити їхній незвичайний вигляд? Утім, Термінатор не був надто говірким.

З купи одягу й обладнання він витяг сонцезахисні окуляри. Під ними можна було приховати не лише ушкоджене око, а й частину спотвореної плоті. Потім Термінатор дав собі раду з ранами у грудях та черевній порожнині. У новій футболці, шкіряних рукавичках та чорній шкіряній куртці кіборг виглядав майже нормально, хіба що видавався трохи блідим та виснаженим.

Після цього Термінатор розпочав телефонувати за абеткою до всіх поліцейських дільниць Лос-Анджелеса і, нарешті, натрапив на Відділ захисту громадян.

Отже, час діяти. Мішень чекає. Термінатор зібрав усі інструменти, потрібні для виконання завдання: автоматичну гвинтівку «СПАС-12», штурмову гвинтівку «АР-180» калібру 5,56 міліметрів та пістолет 38-го калібру. Усе найпотрібніше. Елегантним та чітким рухом чудового сервомотора Термінатор зібрав зброю та зник за вікном.

Управління поліції Лос-Анджелеса, Відділ захисту громадян, 1.06 ночі

Сара, влаштувавшись на краєчку крісла, не зводила очей із зображення на відеомоніторі. Поруч із нею стояв Трекслер. Він спостерігав за її реакцією. Нехай вона стане свідком цієї розмови.

Сілберман простягнув руку до чорно-білого монітора і трохи збільшив гучність.

— Нас лише двоє — Термінатор та я, — мовив з екрану Різ.

— Чому ви не взяли з собою зброю? — запитав записаний на відео Сілберман. — Щось сучасне? Хіба у вас немає променевих пістолетів?

— Променевих пістолетів! — посміхнувшись, повторив Вукович.

Але в Різа це питання не викликало іронічної реакції. Він люто блимнув очима. Сілберман змовчав…

— Ну добре, — примирливо мовив доктор. — Покажіть мені хоча б один елемент технології майбутнього — й вашу проблему буде вирішено.

— Щоб потрапити сюди звідти, треба бути повністю роздягненим… Це пов’язане з полем, генерованим живим організмом.? се неживе сюди не потрапить.

— Чому?

— А дідько його знає, чому! Цю річ не я побудував! — спалахнув Різ.

Мабуть, розмова почала вже його дратувати.

— Добре, добре. Але цей… — Сілберман зазирнув до своїх записів, — кіборг… Він же металевий. Як же тоді…

— Навколо корпусу — живі тканини.

— Авжеж, — погодився Сілберман на екрані.

Справжній Сілберман вийшов з-за столу Трекслера й натиснув на клавішу «стоп». Потім звернувся до Сари з Трекслером.

— Приголомшливий матеріал, — переможно виголосив він. — На цьому хлопчині можна зробити неабияку кар’єру. Та ж як усе легко й до ладу! І нічого не потрібно доводити.

Сара вражено дивилась на нього, не зовсім розуміючи, про що йдеться.

— Фантазії параноїків завжди відзначаються нестримністю та винахідливістю, — провадив далі Сілберман. — Тут же все просто чудово.

— Чому вбили двох інших жінок? — запитав чорно-білий Сілберман після того, як запис було ввімкнено знову.

— Під час війни практично всі записи було знищено, — почав пояснювати Різ. — Небесна Мережа майже нічого не знала про матір Коннора, в її досьє багато чого бракувало. Були відомі лише її прізвище та місто, де вона мешкала, але без точної адреси. І Термінатор діяв за системою.

— А навіщо він робив їм розтини на ногах?

— Записи зберігали єдину можливість упізнати Сару: їй у ногу хірургічним шляхом було вживлено металевий стрижень. Але цього поки що не сталося. Небесній Мережі й Термінаторові про це невідомо, бо це відбудеться пізніше.

— Звідки вам про це відомо?

— Мені розповів про це Джон.

— Джон Коннор? — запитав Сілберман.

— Так.

Сілберман постукав олівцем по нотатнику, на його губах мимоволі з’явилася ледь помітна посмішка.

— Ви розумієте, що доказів цього теж не існує?

— Я вам розповів цілком достатньо. Вирішуйте! Негайно! Чи ви мене звільняєте?

— Шкода, але я не маю на це повноважень, — якомога приязніше намагався відповісти Сілберман.

— Тоді якого біса я взагалі з вами розмовляю? — Різ почав підводитись, забувши, що він прикутий до стільця. — Хто тут найстарший?

— Я можу вам допомогти. — Сілберман марно намагався спрямувати бесіду в потрібному напрямку.

Різ вже стояв, дивлячись у камеру і кричав:

— Ви ще анічогісінько не второпали? Та він же її відшукає! Він на це запрограмований! Він усього лише…

Сарині очі округлилися з переляку. Трекслер на мигах показував Сілберманові, щоб той вимкнув запис. Але психолог, немов зачарований, дивився на екран.

— Вам його не зупинити! Він подолає ваші кордони, вхопить її за горло, витягне з грудей серце й викине під три чорти!

Різ посунув прямісінько на монітор, аж тут Сілберман прийшов до тями й клацнув кнопкою «пауза», змусивши хлопця заклякнути.

Обличчя на екрані відзначалося відчайдушною рішучістю. Дивлячись на нього, Сара зблідла й на мить утратила здатність говорити. Питань було забагато, а вона не могла їх упорядкувати.

— Я не маю Стрижня у нозі, — зрештою вимовила вона.

— Авжеж, не маєте, — погодився Трекслер. — У Різа вкрай розхитана психіка.

Сара хотіла цьому повірити. Вона поглянула на психолога, сподіваючись почути думку фахівця.

— Цей Різ — божевільний?

— Якщо не використовувати спеціальну термінологію, — посміхнувшись відповів Сілберман, — то він просто схиблений.

— Але ж… — спробувала заперечити Сара, та її перервав Трекслер. Лейтенант передав їй щось схоже на захисний жилет, що їх носять хокейні арбітри.

— Це бронежилет, Саро, якими користуються хлопці з наших спецпідрозділів. Куля дванадцятого калібру їх не пробиває. Можливо, на тому типові був саме такий.

— А як йому вдалося висадити лобове скло?

Вукович зітнув плечима.

— Можливо, об’ївся наркотиків. Переламав усі кістки й декілька годин нічого не відчуває. Траплявся тут один…

Наркотики? Сарі доводилося читати про наркоманів, які, ошаленівши, творили неймовірні речі. Що ж, можливо це саме той випадок? Вона не те що повірила цьому, просто в неї не було іншого виходу. Ось і поліціянти нібито не сумніваються.

Від збентеження дівчина навіть почервоніла. Ото ще дурепа! Цей Різ наплів тут казна-чого, а вона й повірила. Хоча… він говорив так переконливо, так правдиво змалював майбутнє. Аж до татуювання на руці. Так сам собі й витатуював, хто ж іще? У житті трапляються такі типи, тільки тримайся, ось і мені послав Гоподь двійко! Проте сумніви раз по раз ворушилися в глибині душі.

Трекслер поклав руку Сарі на плече.

— Усе буде гаразд, — мовив він, і хоча його стомлений голос звучав дещо грубувато, Сара відчула — її доля неабияк його турбує.

— Я зателефонував вашій мамі та розповів їй про те, що сталося.

— Як вона на це прореагувала?

— Цілком спокійно. Просто сказала: «Незабаром приїду» й поклала слухавку. «Упізнаю матусю», — подумала Сара. Спеціаліст із кризових ситуацій, медсестра із сімнадцятирічним стажем — тут до всього звикнеш. А ось їй, Сарі, бракує і практичності, і впевненості. Тобі кажуть, що твою доньку викрав якийсь озброєний псих, що твоя донька вляпалася в пригоду зі стріляниною, що вбили замість Сари її найкращу подругу. І що ж матуся? Та жодних проблем. Узяла ключі від машини і поїхала собі.

— На дорогу з Сан-Бернардино їй потрібно не менше як півтори години. Ви можете поспати просто в цьому кабінеті.

— Я не засну, — заперечила Сара.

І фізично, й емоційно вона була остаточно виснажена, але про сон годі було й думати. У голові роїлися картини руйнування та смерті, які потім роками переслідуватимуть її так само часто, як згадка про Джинджер та Мета.

Сара, немов сомнамбула, увійшла до суміжної кімнати й сіла на канапу. Трекслер став поруч із нею.

— Це надзвичайно зручна канапа. Я сам на ній не одну ніч провів. Випростайте ноги й ні про що не турбуйтеся!

Сара слухняно лягла, але очі її залишалися розплющеними — у яскраво освітленому кабінеті так безпечно!

— Вам нічого не загрожує, — запевнив Трекслер. — У будівлі тридцять озброєних поліціянтів. Найбезпечніше місце у світі!

Лейтенант усміхнувся та підвівся. Сара почула, як зарипіла кобура й побачила синю сталь його службового револьвера. Зараз увесь Трекслерів вигляд заспокоював. Міс Коннор повільно видихнула повітря. Її очі заплющилися.

Трекслер, задкуючи, вийшов за двері й тихо причинив їх за собою, залишивши світло ввімкненим. За дверима він зупинився й потер підборіддя. Його очі за скельцями окулярів здавалися надмірно великими, а спрямований у порожнечу погляд — відстороненим. Буковину був знайомий цей погляд.

— Що? — спитав він.

— Не подобається це мені.

— Дурниці, — заперечив Вукович. — Психи голову задурюють, ото й усе!

— Так. Але задурюють якось однаково. Чи таке часто трапляється?

Вукович зітхнув.

— Ти зовсім запрацювався! Попий кави. Або соку. Цей хлопчина псих, та й годі!

— Якби ж то, — пробуркотів Трекслер. — Хлопчина нівроку, міцний горішок, серед вуличної наволочі такого не зустрінеш. Такий погляд трапляється у хлопців, що пройшли В’єтнам, але цей замолодий — йому щонайбільш дев’ятнадцять. Ну, двадцять. Не в чотирирічному ж віці він там воював?

Щось тут не узгоджувалося, Трекслер відчував це серцем.

— Псих, — повторив Вукович, пропонуючи шефові сигарету.

Трекслер поглянув йому просто у вічі.

— Подумай про це хоча б секунду. Прокрути в голові цю партію і подумай, — сказав Трекслер.

— Яку ще партію?

Трекслер запалив сигарету.

— А раптом він не псих?

Відділ із розслідування вбивств, 2.33 ночі

Сара пливла у хвилях напівзабуття. Її то відносило в тепле море сподівань, то відкидало назад у страх, до берегів безжальної реальності. Стільки смертей навколо! Джинджер та Мет. Стількох безневинних людей, які ще вранці ходили й дихали, позбавлено життя… Невже це все через неї?

Чому замість неї вбито двох жінок, які мали таке саме прізвище? Чому один божевільний переслідує її по всьому місту, а інший — намагається захистити?

Але одне питання було найдошкульнішим: чому обрано саме її, Сару Коннор? Чому не Кемерон Корнвейт? Чи Джоану Сміт?

Яку дивну історію розповів їй цей Різ! Комп’ютери розпочнуть Третю світову війну. Людству загрожуватиме небезпека. Люди повстануть проти всемогутніх машин. І до перемоги їх поведе її син!

Сара здригнулася. Її дитина очолить битву за порятунок людства. Ні! Про це. навіть смішно думати. Кілька годин тому вона думала про те, що теж смертна, що в разі її смерті у світі нічого не зміниться. І раптом якийсь божевільний запевняє, що від неї залежить життя і смерть усього людства. Це вже занадто… Але чому цей божевільний саме її вирішив зробити центральною постаттю у своїй дивовижній історії?!

Вона уявила, як кругленьке рожеве дитинча туркоче в неї на руках. Карооке, з ріденьким каштановим волоссячком. Її огорнули дивні відчуття, пояснити яких вона була ще не в змозі. Мабуть, краще про це не думати. Ані про Різа з його неймовірними історіями, ані про Джинджер з Метом, ані про те, що ж воно таке — бути матір’ю. Поринаючи у сон, вона благала Бога, щоб Різ виявився божевільним.

Але Бог не дослухався до її благань.

* * *

Сілберман постукав у плексигласову переділку поруч із куленепробивною скляною будкою, у якій сидів черговий сержант з нічної зміни. Сержант Едді Ротман поглянув на психолога й натиснув червону кнопку під столом. Пролунало огидне гудіння — і двері з нержавіючої сталі відчинились. Сілберман, механічно привітавши сержанта, увійшов до вестибюлю. Його роздуми перервало пронизливе попискування невеликого електронного зумера на поясі. На табло висвітився номер докторового домашнього телефону. Напевно, це телефонує Дуглас — дізнатися, коли він буде вдома. Сілберман одразу підбадьорився. Сподіватимемося, коли він повернеться додому, Дуглас ще не спатиме.

Зосередившись на зумері, Сілберман не помітив, як у двері, що іще не зачинилися за ним, увійшов якийсь здоровань. Незважаючи на глупу ніч, на ньому були темні окуляри. Одне око добряче ушкоджене. У чоловічках мерехтів червонястий відблиск, який може бути тільки в кіборга, що з’явився з майбутнього. Варто було Сілберманові підвести очі, і він урятував би не одне життя. Але цього не сталося.

Термінатор упевненою ходою підійшов до столу чергового сержанта і терпляче чека? доки той відірветься від стосу паперів.

— Чим можу допомогти? — запитав сержант Ратман голосом украй стомленої людини. Він звернув увагу на якусь відразливу блідість здорованя. І очі за цими окулярами, напевно, вискакують з орбіт. «Ще один з голки», — цинічно подумав він.

— Я знайомий Сари Коннор, — мовив Термінатор безбарвним голосом. — Мені сказали, що вона тут. Чи можу я її побачити?

— Ні. Зараз вона дає свідчення.

— Де вона? — запитав Термінатор, чітко вимовляючи слова. Чоловік за склом зрозумів його прохання.

Сержант Ротман відкинув олівець і виразно подивився на здорованя. «І чому вони завжди приходять за моєї зміни?» — думав він.

— Послухай, приятелю, — почав Ротман тоном шкільного вчителя, якому увірвався терпець. — Тобі доведеться трохи зачекати. Ось ослінчик.

Термінатор відійшов на крок, анітрохи не знітившися після рішучої відмови сержанта. Він обстежив будку, зазначивши, що скло куленепробивне. Збоку були важкі сталеві двері, за ними — різні кімнати й кабінети. І в одній з них — Сара Коннор.

Термінатор знову підійшов до будки і ввічливо постукав по склу.

— Я незабаром повернуся.

З цими словами він розвернувся і неквапом вийшов надвір.

По інший бік вестибюлю, десь у лабіринті коридорів та кабінетів, Вукович та ще один детектив у цивільному супроводжували Різа на психічне обстеження. Найгірші побоювання Кайла справдилися. Від віддав усе й натомість не отримав нічого. Ця тактична помилка може дорого коштувати. Ціною може стати життя Сари та мільйонів ще не народжених на світ. Джон мав рацію — ні на кого та ні на що не можна покладатися. Треба рятувати Сару!

* * *

Кілька хвилин сержант Ротман цілковито присвятив роботі — ретельно розкладав службові папери. Якби він був пильнішим, то помітив би, що до дільниці на великій швидкості наближається машина. Як і Сілберман, він дозволив дріб’язковим справам заступити життєво важливі. На відміну від Сілбермана це коштувало сержантові життя. Фари викраденого Термінатором «шевроле» засліпили Ротмана крізь скляні двері. Його останньою свідомою дією стали слова «Матері твоїй так!» — статистично саме вони найчастіше супроводжують наглу смерть. Машина розтрощила будку Ротмана на швидкості п’ятдесят миль на годину. Залишки будки та сержанта Ротмана перетворилися на суцільну кашу й вилетіли крізь задню стіну.

Тріск і брязкіт розбудили Сару Коннор, яка лежала на канапі в кабінеті Трекслера в іншому кінці будівлі. Вона моргала почервонілими очима, намагаючись з’ясувати джерело звуку. «Шевроле» Термінатора, тягнучи за собою залишки вестибюлю, заглибився у будівлю ще футів на двадцять, після чого зупинився. Кіборг умент висадив ногою лобове скло й вистрибнув на капот. Водній руці він тримав гвинтівку «АР-180», в іншій — «СПАС-12». Вимахуючи ними, немов пістолетами, Термінатор зіскочив на підлогу — і почалося полювання.

Першими жертвами стали двоє ветеранів, які вибігли до коридору подивитися, що відбувається. Один з них тримав у руках склянку кави.

Терміна тор збайдужіло натиснув на спусковий гачок штурмової гвинтівки і перетворив їх на місиво з тиньку та крові.

До Сари долетіло слабке відлуння пострілів. Насіння поганих передчуттів дало буйну парость тривоги.

Термінатор переступив через мертвих поліяціянтів і рішуче попростував далі. Зазирнув до кімнати, з якої вони вибігли. Жодної душі.

Кіборг смикнув ручку інших дверей. Зачинено. Чоловік-машина ступив крок назад і вибив замок ногою. Двері розчинилися. Поліціянт, що сидів за столом, відчайдушно намагався дотягтися до свого револьвера і при тому вистрибнути з крісла. У трьох футах від нього були інші двері. Відчинені. Пірнаючи в них, він побачив, як Термінатор зводить «АР-180».

… Устиг… Поліціянт віддихався.

Комп’ютерний зір Термінатора не загубив поліціянта, що метнувся за стіну. Мікропроцесор за іфрачервоними очима Термінатора все ще бачив обриси мішені — він отримував сигнал з урахуванням траєкторії та швидкості руху поліціянта.

Термінатор спрямував цівку «АР-180» на стіну в шести футах від дверей і вистрілив. Кулі калібру 5,56 прошили суху стінку, а потім — груди та легені поліціянта. Смерть застукала цього молодика зненацька.

Луна від пострілів ще не вщухла, коли Трекслер, перелякавши до смерті Сару, розчинив двері навстіж. Вона не одразу впізнала лейтенанта й інстинктивно відстрибнула. Якусь мить Сара з Трекслером дивилися одне на одного. На обличчі лейтенанта було написано: «Я знаю, про що ви думаєте, але ви помиляєтеся». Проте з виразу її обличчя зрозумів: зараз Сара навряд чи повірить йому. Тому він лише наказав:

— Лишайтеся тут.

Коридорами забігали стривожені поліціянти з револьверами. Їх пойняв жах. Автоматна стрілянина у поліцейській дільниці здавалася лиховісним сном, який наснився всім одразу. Термінатор, цей сівач смерті, розчиняв навстіж кожні двері та безжально знищував усіх.

Десь посеред коридору кіборг натрапив на розподільчий електрощит і зірвав кришку. Швидко відшукавши 440-вольтовий кабель проводки живлення, Термінатор видер його геть. Стався невеличкий вибух, на всі боки полетіли іскри, а навколо кіборга виникла електрична дуга.

Легко розколовши розподільну коробку, кіборг подав 440 вольт до освітлювальної мережі. Усі сто тридцять чотири лампи денного освітлювання вибухнули водночас і дільниця поринула в морок.

Коли пролунали перші постріли, Різ сидів у кімнаті чекання, закутий у наручники. Солдатська кмітливість дозволила йому миттю оцінити ситуацію. Він анітрохи не здивувався, упевнений у невідворотності візиту Термінатора. Вукович підхопився й кинувся з револьвером до дверей. Коли він зник у коридорі, другий детектив підвівся, щоб зачинити двері Це була неприпустима помилка. Тієї ж миті з ним зіткнувся Різ. Детектив луснувся головою об двері, а Різ угатив його кілька разів коліном у груди. Детектив, хапаючи ротом повітря, осів біля стіни. Тим часом Різ спромігся відшукати ключі, зняв наручники та вихопив у детектива револьвер.

До кімнати, де зберігали зброю, Трекслер з Вуковичем прибігли одночасно. Обидва думали про те ж саме: Різ говорив правду. Але не хотілося зізнаватися собі в тому, що таку паніку спричинила лише одна людина… Нехай це навіть і не людина.

Трекслер мовчки схопив бойову гвинтівку «М-16», іншу кинув напарникові. Не обмовившись жодним словом, вони побігли коридором на звуки пострілів та зойки.

Термінатор обстежував кімнату за кімнатою. Схема залишалася незмінною, але здатною відреагувати на непередбачувані події. Кілька поліціянтів, натрапивши в коридорі на кіборга, влучним вогнем з шести револьверів пробили отвори у грудях, руках та ногах Термінатора. Він поглянув на них, поволі підніс свою «АР-180» та знищив усіх прицільним вогнем. Нетренованому Сариному вуху здалося, що постріли лунають вже за її дверима. Утім, вона практично не помилялася. Сара обдивилася невеличку кімнату, в якій годі було сховатися. «Не слід панікувати!» — наказала вона собі. Раптом у пам’яті спливли дитячі спогади про те, як від суворого батьківського голоса, вона тікала до своєї кімнати й ховалася під невеличким білим…

Столом! Слід сховатися під столом! Сара забігла за великий металевий стіл й увібгалася у виїмку для стільця.

Трекслерове вухо вловило специфічний звук у сусідньому кабінеті — перезаряджали гвинтівку. Він завмер, дослухаючись до кроків. Аж ось повз нього пройшов дебелий чолов’яга, важко гупаючи підлогою коридору.

Трекслер розчинив двері кабінету й націлився зі своєї «М-16» просто в спину погромникові й натиснув на гачок. «М-16» рикнула й виплюнула майже половину обойми. Кулі вразили ціль і подерли на клапті шкіряну куртку… Але що це?

Лейтенант не вірив власним очам — чоловік, навіть не здригнувшись, розвернувся і підкинув важку «АР-180», немов пластмасову іграшку. Кулі вразили Трекслера у плече, груди та живіт. Він повільно осів на підлогу, дивлячись на бризки власної крові. Біль у грудях уже вщухав. Отже, Різ не є божевільним. Це було останньою думкою Трекслера.

Уражений Вукович, трохи нахилившись, дивився на пошматоване шефове тіло. Знавіснівши, він утнув чергову дурницю — вистрибнув у коридор і націлився у спину вбивці.

— Гей, ти! — спересердя гукнув Вукович.

Чоловік розвернувся, вдячно зустрів вогонь і пострілом з гвинтівки спровадив ошелешеного Буковина на той світ.

Сара здригнулася усім тілом — хтось намагався потрапити до кімнати. Клацаючи зубами з переляку, вона визирнула з-за столу. За скляними дверима прозирав великий силует. Це він! Безперечно, це він!

Сара знову сховалася під стіл. Її огорнув невимовний жах. Це ж бо остарня хвилина її життя! Чоловік розтрощив скляні двері, клацнув замком зсередини та забіг до кімнати. Дівчина заплющила очі, але нічого не сталося.

— Саро? — покликав голос.

Це був Різ. Не вагаючись жодної секунди, Сара видерлася з-під столу й побігла до нього. Різ зрадів навіть більше за неї. Сара жива! Отже, завдання можна виконати! Кайл ухопив її за руку, і вони побігли коридором, у якому вже починалася пожежа. Різ, тягнучи за собою Сару крізь спотворені кулями кімнати, намагався триматися якнайдалі від коридорів. Там лежали закривавлені трупи. І там діяв Термінатор.

Полум’я вже охопило приміщення. Різ розумів, що незабаром усі можуть завинути від нестерпного жару. Розбивши шибку, Кайл випхав надвір напівпритомну Сару, яка вже наковталася диму. Підвищення температури відчув і Термінатор. Незабаром його шкіра вкриється пухирями й почне відмирати.

Стрілянина вщухла. Убивати більше не було кого, але ціль відшукати. так і не вдалося. Кіборг почав прокручувати можливі варіанти її втечі, коли до нього крізь гуготіння вогню пробився звук увімкненого двигуна. Термінатор одразу зрозумів, де перебуває ціль і побіг до автостоянки. Утікачі вже мчали виїзною доріжкою у червоній «пінто». На вогняному тлі Різ побачив постать Термінатора. «Лягай!» — гукнув він Сарі.

Термінатор ретельно цілився, враховуючи швидкість машини та кут повороту. Він зробив три швидких постріли, аж тут виявилося, що набої в магазині скінчилися. Мішень тим часом зникла за рогом будинку.

Різові й Сарі пощастило. Перша куля влучила у ліве крило машини. Друга прохромила капот, але двигун залишився цілим. Остання пробила ліві передні дверцята і впала на килимок водієві під ноги.

Різ цілу годину гнав машину, зосередивши увагу на дорозі і лише час від часу поглядаючи на Сару. Вона ледь не втратила свідомості, коли вони вилетіли зі стоянки і машина кулею помчала до швидкісної траси.

Спочатку Різ їхав світ за очі, щоб лише збільшити відстань поміж ними та м’ясорубкою в поліційній дільниці. Але за кілька хвилин він зменшив швидкість, увімкнув фари та почав наслідувати маневри інших водіїв. Сполотніла Сара трохи заспокоїлась, але і вона, і Різ мовчали.

— Я радий, що ви живі, — мовив нарешті Різ, не повертаючи голови. Його голос був щирим. Вона лише кивнула у відповідь, поволі заспокоюючись.

— Куди ми їдемо? — насилу вимовила Сара.

Різ зрозумів, що сам іще не знає, зиркнув у дзеркальце — чи немає позаду чогось підозрілого? З’їхав на узбіччя й відкрив бокс для рукавичок. За комплектом запасних запобіжників, коробочкою з ліками, пакетиками кетчупу й гірчиці лежала дорожня мапа. Стара й поблякла, напевне, що застаріла — але це було краще, аніж нічого. Він шукав відкриту місцевість. Знайшов.

— Мабуть, краще їхати на південь. Можливо, до Мексики.

Вони їхали мовчки, поринувши кожен у власні роздуми.

Сара намагалася відігнати спогади про Джинджер із Метом. Ні, їхньої жахливої смерті їй швидко не забути. Хвилин із двадцять вони їхали швидкісною трасою на південний схід, потім попрямували на південь трасою номер 57. Бензину в машині було обмаль; у ці нічні години всі бензоколонки, що траплялися на шляху, були зачинені. Десь у горах, північніше від Бріа, двигун «пінто» почав чхати та форкати. На неосвітленій ділянці дороги Різ натиснув на гальма й скотився на узбіччя.

Вони зморено вилізли з машини, хоча Сарі не дуже цього хотілося. Навіщо спати просто неба, коли в їхньому розпорядженні чудове авто? Але Різ наполягав — у машині лишатися небезпечно. І Сара погодилася. Різ мав рацію.

Кайл витяг з багажника ліхтар та аптечку. Удвох вони відкотили машину до невеликого переліску. Тепер з дороги їхній «пінто» нікому не буде видно.

Дорога до Бріа, 3.31 ночі

Сара уважно спостерігала за Різом. Той, сівши навпочіпки, прочісував перелісок — справжній супербоєць з манерами танцюриста. Його очі, немов камери спостереження, не моргаючи, ретельно вивчали ландшафт місцевості. Це був звір із породи котячих, тендітний, але готовий до бою, з гнучким тілом; під шкірою вигравали посинілі від ударів м’язи.

Так, це, поза сумнівом, вояк. Така поведінка стала для Кайла природною. Дійшовши цього висновку, вона зовсім по-іншому сприйняла його розповідь. Досі все, що сталося — бійня в поліційній дільниці, шалені перегони, неймовірні події у «Чорній Технології» — здавалося абсолютно нереальним. Зараз, спокійно спостерігаючи за Різом, Сара зрозуміла: усе, що він розповів — правда.

Її хоче вбити робот, який прийшов із майбутнього. «Власне, не робот, а кіборг», — подумки виправилася вона. Убивча машина в людській подобі пройшла крізь кордон з тридцяти поліціянтів, неначе комбайн пшеничним полем. У нього влучила не одна куля — і хоч би там що. І захистити Сару від цього страхіття здатен лише цей солдат, зовсім ще хлопчик… Так, усі його рухи виважені, але ж, здається, він наляканий не менш за неї.

Вони підійшли до цементної дренажної труби під трасою номер 57, що нагадувала темну печеру з гладкою поверхнею і була цілком придатна для ночівлі. Дно було вкрите зеленуватим смердючим слизом. Сара зморщила носа, але втома перемогла — вона сіла біля стіни напроти Різа. Той, освітлюючи ліхтарем їхнє імпровізоване помешкання, повільно приходив до тями після нічного божевілля. Нарешті він приязно поглянув на неї. Його шепіт сколихнув густу нічну тишу.

— Вас не поранено?

Сара, несподівано для себе, зайшлася сміхом, але тієї ж миті зупинилася. Оглянула себе. Крові немає. Ніде нічого не боліло.

— Ні, зі мною все гаразд, — відповіла вона, потім наважилась додати: — Різе… це все правда. Війна… Все, про що ви розповіли…

Вона вже не питала, а нібито погоджувалася, тому Різ нічого не відповів. Він напружено дивився на дівчину, так само, як нещодавно оглядав місцевість. «Він чекає, коли я заплачу?» — думала Сара. Ні, вона сама собі дивувалася, але чомусь їй зовсім не кортіло плакати. Здавалося, є всі підстави для плачу: незабаром світ збожеволіє, мільйони людей загинуть у муках, спричинених якимось жахливим нащадком комп’ютерів «еппл», але сліз не було, бо поки що цього не сталося.

Не сталося? Тоді звідки взялася ця людина, що сидить напроти? І ця… штукенція, що прагне її знищити — вона вже спровадила на той світ десятки безневинних людей? Сара відчула спиною цементний холод, усередині в неї все теж захолонуло. Якби не Різів стрибок у часі, то вона б теж загинула. І навіть ніхто б не довідався, чому. Міс Коннор цілком беззахисна, і навіть поліція не в змозі її захистити. Сиди й тремти посеред ночі у брудній трубі разом з якимось божевільним хлопчиною в лахмітті, який пройшов крізь сито й решето, зазирав смерті в очі. Але ж урятував її саме він!

— Різе, а як вас звати?

— Кайл.

— Кайле, — мовила Сара тремтячим голосом, — без вас я вже загинула б. Я… хочу вам подякувати.

Різ дозволив собі зазирнути їй у вічі. «Вона дівчина, яких багато, — у черговий раз нагадав він собі. — Моє завдання захищати її. Я роблю свою справу, та й годі».

Як Сара не намагалася, але вгамувати тремтіння не спромоглася — шок минув, і дівчина відчула холод. Різ поклав їй руку на плече, Сара мимоволі відсторонилася. Від його одягу відгонило смердючим потом, але тіло пашіло жаром — вона відчула це навіть крізь плащ, і їй одразу стало тепліше. Сара вдячно поглянула на Різа, який вже вдивлявся у темряву. Він зовсім черствий, усе робить лише з обов’язку. Ну то й нехай, нехай цей їдкий запах… Сара обійняла його руками, пригорнулася до нього. Почула його уривчасте дихання. Його м’язи нагадали їй нагріті металеві зливки. Можливо, він теж кіборг із жахливого майбутнього, де панують самі тільки біль та жах?

— Кайле, а що відчуваєш, рухаючись у часі?

— Яскраве світло. Біль… Не знаю. Неначе наново народжуєшся.

Раптом вона відчула на руці щось гаряче й густе, неначе кава. Сара злякано відсахнулася. Видерла в Кайла ліхтар і посвітила собі на руку. Кров.

— Господи!

— Це я ще там підхопив.

Сара одразу не второпала.

— Підхопив? Себто, вас поранено?

Він кивнув.

— Дурниці. Не хвилюйтеся.

Дівчина посвітила йому на руку. У плащі була невеличка дірка — немов пропалили сигаретою — але все передрам’я просочилося кров’ю.

— Жахіття! Вам потрібен лікар!

— Пусте.

Сара обережно розстібнула на ньому плащ.

— Знімайте!

Різ зняв плаща і з прихованим полегшенням побачив свою рану. Він і сам вважав, що поранений тяжко. Сара уважно оглянула крихітну дірочку в його біцепсі, з якої стирчав шматочок темно-синьої тканини. Просочувалася кров. Коли Різ поворушив рукою, Сара побачила великий вихідний отвір. Протягом останніх годин на її очах сталося стільки вбивств, але лише зараз вона побачила, що робить куля з людською плоттю. Злякано й заворожено Сара дивилася на рану.

Різові потрібна була перев’язка, і зробити це мусить вона — не даремно ж Різ передав їй аптечку першої допомоги. Тоді слід братися до справи. Спочатку рану треба почистити, отже, доведеться її торкнутися. Господи, це все стає аж занадто реальним! В аптечці Сара відшукала бинти, мазь, таблетки, марлю, перекис водню, тампони. Усе це годилося, щоб дати раду із садном на коліні, але не з кульовим пораненням. Узявши ватяний тампон, вона посунулася до Різа ближче. Він захоплено дивився на неї. Сара прошепотіла:

— Господи… Мене зараз знудить. Розкажіть про щось. Про будь-що.

— А про що саме?

Сара мало не розреготалася. Питань у неї було достобіса. Хоча б… про її сина! Адже в неї народився син — так казав Різ. Вірніше, народиться. У майбутньому. Для Різа він уже народився, а для неї — ще ні. Цікаво.

— Розповісте про мого сина? Він високий?

— На зріст як я, а очі — ваші.

Сара почала витискати кров з рани. Різ скривився, але зробив знак продовжувати. Закусивши губу, дівчина намагалася зосередитися на його словах.

— Навіть важко пояснити, який він. Він… прості) віриш йому. Він має силу волі. Ти розумієш, що коли він прийняв рішення, то неодмінно його виконає. Свого батька я не пам’ятаю. Але уявляв його схожим на Джона. Він уміє вести людей. І вони підуть за ним куди завгодно. Особисто я ладен померти за Джона Коннора.

Останні слова Різ вимовив притишено, у його голосі відчувалася відданість, і Сара повірила та зрозуміла — Кайл здатний на почуття.

На думку спало ще одне питання.

— А чи відомо вам, хто його батько? Щоб я не дала йому одкоша, коли ми зустрінемося.

Різ стиснув плечима.

— Ні, про нього Джон ніколи не розповідав. Я знаю, що він помер ще до війни, і…

— Зачекайте, — перервала його Сара. — Я не хочу про це чути.

Вона знову зосередилася на його рані. Її пальці діяли дедалі впевненіше. Сара запитала:

— Вас послав Джон?

— Я зголосився сам. За власним бажанням.

— За власним бажанням?

— Звичайно. Така нагода — побачити матір Джона Коннора! Ви — легенда.

Різ поморщився — дівчина саме затягувала вузол на пов’язці.

— Не переймайтеся, нехай буде тугіше, — попросив він, потім вів далі. — Ви легенда, бо це ви навчили його воювати, переховуватися, бути організатором, коли він був іще хлопчаком, коли перед війною вам довелося ховатися.

— Ви розповідаєте в минулому часі про те, чого в моєму житті ще не сталося. Голова йде обертом, — сказала Сара.

Кінці пов’язки вона затягла на тугий вузол, і Різ мало не застогнав. Вона трохи послабила пов’язку.

— Перепрошую, а чи ви певні, що я — саме та особа?

Він увіп’явся в неї очима. Сарі був знайомий такий погляд. Обов’язок тут ні до чого. Цей погляд сягав самого серця.

— Певен, — підтвердив він.

Сара підвелася.

— Годі вам, невже я схожа на матір майбутнього героя? Невже я — міцна людина? Чи добре я організована? Я навіть власним рахункам не можу дати ради!

* * *

Різ сприйняв не стільки слова, як тон її голосу. Ці нотки лунали в голосах деяких людей, коли Джон закликав їх знехтувати небезпекою задля спільної справи. Через таке ставлення люди не змогли перемогти машини набагато раніше. Сліпа готовність змиритися з «долею». Щоб виправдати власну неміч створювалися новітні релігії та складні філософські доктрини. Аж ось з’явився Джон і гранатою розтрощив МВ на шматки. Ризикуючи життям, наблизився до палаючих уламків і перелив пальне до баку своєї броньованої машини.

Після цього випадку до Джона потяглися люди. І коли Різ подорослішав, він із задоволенням розстався з вулицею і теж пішов до Джона Коннора.

З першої хвилини знайомства з Сарою Різ відчував, що спілкування з нею викликало в нього суперечливі почуття: то він був у захваті від неї, то просто її зневажав. Він пригадав, про що йому казали під час інструктажу. Сарі Коннор лише двадцять років, вона ще навчається, працює в ресторані офіціанткою і нічим особливим себе не виявила. Такі йому траплялися не раз — їм слід указати потрібний напрямок, і тоді з них виходили солдати. Але ж він не вербувальник! Він фахівець з науки виживати. Коли Різ зголосився виконувати це завдання, то був упевнений, що оберуть старшого, досвідченішого бійця. Але незабаром його викликав Джон, і Різ раптом зрозумів, яку відповідальність бере на себе. Від того, як Кайл упорається із завданням, залежить подальший перебіг світової історії. Саме це сказав йому Джон.

Зголошуючись, Різ думав лише про те, що йому надається можливість виконати найважливіший із Джонових наказів і побачити його прекрасну матір. Це неабияка честь. Але самої суті завдання він тоді не оцінив — усе сталося надто швидко. Щойно люди захопили лабораторію, як він довідався про спецзавдання й негайно погодився. Ще за кілька хвилин його викликали до командного бункеру Джона та проінструктували. Зараз він пригадав, як Джон наголошував на тому, що від успіху його місії залежить усе їхнє майбутнє. А коли Різ, прощаючись, помахав рукою, Джон обійняв його. Цей жест застав Різа зненацька. Джона Коннора знали як людину сувору, а після смерті матері він перетворився на похмурого самітника. І коли після прощання Джон перейшов до технічних аспектів справи, його обличчя було виповнене невимовного жалю. Різ запам’ятав той сумний погляд. Тепер, думаючи про те, що доведеться пережити їм із Сарою, Різ пригадав вираз Джонового обличчя. Цілком імовірно, що Різ — перша людина, яка здійснила подорож у часі Небесна Мережа виготовила це обладнання задля гігантської програми досліджень комп’ютерної технології.

Повстанці захопили лабораторію без жодного пошкодження. Фахівці жваво почали розвантажувати комп’ютерну систему й аналізувати дані. Розуміючи, що комп’ютери за критичних обставин підуть на все що завгодно, Джон вирішив убезпечити сере, використавши технологію Небесної Мережі. Але коли Різ увійшов до камери потужного генератора, то ніхто достеменно не знав, чи здатна людина пересуватися в часі. Тому в 1984 рік міг потрапити не Різ, а його труп — серце могло не витримати надмірного енергетичного навантаження…

* * *

— Послухайте, Різе, я ж вас не прохала про це. Я не хочу брати в цьому участі, — здавалося, що Сара цієї миті розридається.

Її волосся було розкуйовджене, одяг перетворився на лахміття. Перед ним звичайнісінька самиця, яка ось-ось розрюмсається, і йому доведеться дбати не тільки про те, щоб зберегти її життя, але й її розум. А йому ж іще й самому треба лишитися живим.

Тут Різ пригадав останнє доручення Джона.

— Capo! — голосно проговорив Кайл. — Ваш син просив дещо вам сказати. Він примусив мене вивчити це все напам’ять.

Різів голос полагіднішав: очевидно, в голосі людини, слова якої він повторював, бриніла любов.

— «Я не мав можливості належно подякувати тобі за ту любов та мужність, яку ти виявила у буремні роки. Я неспроможний змінити щось у твоєму житті, але скажу лише одне: людство не вдасться поставити на коліна. Воно не змирилося з поразкою, і я мав честь очолити повстання. Ти мусиш допомогти нам одержати перемогу. Тобі доведеться виявити силу волі, якої ти в собі ще навіть не підозрюєш. Тобі треба вижити, інакше я ніколи не з’явлюся на світ!»

Різ бачив, що ці слова впливають на Сару, немов бальзам. Йому не хотілося виглядати сентиментальним, хоча, судячи з її реакції, нічого поганого в цьому не було.

Біль у руці вщух. В усякому разі терпіти можна, рухливість зберігалася відсотків на сімдесят п’ять. Можливо, вони все ж таки досягнуть свого? Можливо, їх так ніколи й не відшукають?

Прагнучи підбадьорити Сару, Різ мовив:

— Чудова перев’язка.

Сара втомлено усміхнулася..

— Дійсно? Я це зробила вперше в житті.

Цікаво. Вона все ще не усвідомила покладеної на неї відповідальності. Але щось у ній вже погодилося з тим, що хай там як, але це має статися. До того ж Сара зрозуміла, що у близькому майбутньому на людську цивілізацію чекає загибель, унаслідок чого на Землі пануватиме суцільне жахіття.

Кров, рани… Незліченні людські трагедії. Сара уявила моторошний пейзаж і здригнулася. На думку спало єдине слово — доля.

Таке трапляється, коли береш участь у виставі. Ти можеш зіграти свою роль добре чи погано, але кінець усе одно незмінний. Колись у старшому класі вона грала у виставі, де їй подобався один персонаж. Але щовечора він помирав у третьому акті, і це украй засмучувало Сару. Після цього їй уже не так подобалося грати на сцені. І ще: вона не любила будь-яких згадок про долю.

* * *

Над їхніми, головами проторохтіло чергове авто. Це була потужна вантажівка з дизельним двигуном. Різ зауважив, що Сара ледь тримається на ногах.

— Вам слід поспати. Незабаром світанок.

Дівчина сіла поруч, спершись на холодний бетон. Поміж ними ще існувала напруга, і Кайл поклав їй руку на плече. На мить йому здалося, що він усе ще не оговтався після шоку від подорожі в часі. Пригортати цю дівчину було так приємно і природньо, ніби вона була разом з ним усе життя.

Сара вже майже заснула, аж раптом заспівав цвіркун. Різ напружився. Вона із задоволенням зазначила, що, як би смертельно не стомився Кайл, він завжди насторожі. Дивний усе ж таки хлопець, є в ньому щось моторошне. Він, напевне, ніколи раніше не чув цвіркуна. Міс Коннор розслабилася, незважаючи на всі пережиті жахи. Спокійний голос Різа надавав їй упевненості. Хотілося, щоб він говорив безупинно…

— Розкажіть щось про ваші краї. Усе що завгодно. Це допоможе мені заснути.

— Добре. Удень слід ховатися, але вночі пересуватися можна. Мисливці-Вбивці використовують інфрачервоні промені, тому і вдень і вночі треба бути обережним. Особливо небезпечні летючі МВ. Але вони не надто розумні. Джон навчив нас уникати їх. Коли з’явилися інфільтратори, стало важче. Найновіші серед них — це термінатори. Вони найнебезпечніші…

Слухаючи Різову розповідь, Сара немовби перетворилася на єдине ціле з хлопцем. Кайл розповідав про охоплене полум’ям місто, що здригалося від гуркоту, про білий попіл та обпалені руїни, про патрульні екіпажі, що нищили одягнених у лахміття людей убивчим промінням та плазмовими бомбами, про машини-вбивці, які, мов ненажерливі акули, вгризалися в людську плоть своїми закривавленими корпусами. Люди блукали зруйнованими містами у блідому місячному сяйві, шукаючи вцілілі консервні бляшанки з їжею посеред почорнілих кісток…

Під час цієї моторошної розповіді Сара заснула, схиливши голову Різові на плече. Він не міг зрозуміти, чи вона заснула, чи ні. Тому говорив далі без жодної послідовності та хронології — просто поділявся власним досвідом, пригадував якісь бойові епізоди, давав поради з виживання, розповідав анекдоти тощо. Перед тим, як остаточно поринути в сон, Сара подумала, що розповідь Кайла дуже поетична, а він сам — вуличний поет, мова якого не надто вишукана, але образна. Якби він народився за інших часів, то міг би стати митцем або бардом.

Думка про те, що Різ — вояк із серцем поета, ще виникне у її свідомості, але буде забарвлена в кольори смутку та відчаю. Різові слова перетворилися на потік нерозбірливих звуків — Сара задрімала. Темними лабіринтами її сну блукали дивовижні потойбічні примари.

* * *

… Світло. Яскраве і сліпуче. Воно розмило нічний краєвид і проковтнуло тонесенькі гравюри тіней. Водночас дмухнув сильний вітер і пролунав потужний металевий скрегіт. Сара зрозуміла, що це реактивний двигун. До того ж не один.

Потужний порив вітру розвіяв попіл, відкривши купу кісток. Тіні від прожекторів забігали порожніми орбітами черепів, створюючи в них ілюзію життя. Машина в небі скидалася на велетенську хромовану осу, тільки замість крил вона мала два прямовисні турбореактивні кожухи Машина завпеда у повітрі, потім впала майже до землі, здійснюючи візуальне та інфрачервоне сканування. Вона нахилилася носом донизу й раптом здійнялася вгору — вертикально, мов гелікоптер. Її гармата зробила постріл по зруйнованому будинку. Патрулювання тривало.

За кілометр звідси під прожекторами з інфрачервоними екранами паркувалося ще кілька таких, схожих на комах, Мисливців-Убивць. На конусоподібних бетонних колонах несли варту двадцятиметрові автоматичні гармати, довкола них оберталися маленькі автомати, покликані нищити все живе. Темряву краяли пошукові прожектори.

МВ пролетів, небезпека минула. Вояки повиповзали зі сховку, їхні чорно-сірі поцятковані маскувальні роби дозволяли зливатися з місцевістю. Командир лежав під вигнутою бетонною брилою і дивився у телескопічний приціл своєї гвинтівки. Зображення на екрані підсилювалося, було чітким та яскравим, ніби стояв день. На обличчя командира падав зеленкуватий відблиск, запиленим лобом стікали струмочки Роту. Це був Різ. Як і більшість вояків, він уже давно не вмивався і не голився. Усі вони носили навушники й тихцем перемовлялися з іншими підрозділами.

— «Янкі сто третій» викликає базу «Луна дев’ять»!

— «Янкі сто третій», доповідайте!

— Здійснено обхід тримильної смуги. Нічого особливого не помітив. У районі торгівельного центру здибав цивільних. Вони не зареєстровані, але дечим Гендлюють.

— Чий саме?

— Консервами, якимось інструментом, бензином. Їм потрібен прихисток і трохи снарядів.

— «Янкі сто третій», вас зрозумів. Посилайте їх сюди.

— Ми повертаємося. Наш собака ушкодив лапу, тож патрулювання припиняємо.

— «Янкі сто третій», відбій…

Це бурмотіння не мало кінця. Повідомлення від патрулів, від саперів, що шукали МВ, щоб знешкодити їх і розібрати на деталі, від розвідгрупи, змушеної рятуватися від противника — загалом інформація була несприятлива. З передгір’їв поблизу бункеру номер двадцять три на старій дорозі Малголенд викликали механіків — треба було зняти гармату з виведеного із ладу МВ. Взвод натрапив на нього на березі, там же було два термінатори серії 600, одягнені у солдатські маскувальні роби. Унаслідок зіткнення один вояк загинув, трьох необхідно доправити до шпиталю, обидва термінатори згоріли вщент. Патрульному собаці теж неабияк перепало. Командир взводу дуже засмутився. Далі в тому ж дусі.

Різ подав знак, і крізь прихований під уламками люк група почала заглиблюватися вниз. Діставшись четвертого рівня, Різ прикладом рушниці погрюкав у нашвидкуруч зварені сталеві двері. Один раз. Ще двічі. Ще раз. Сталева плита з рипінням відсунулася, і в крихітному просвіті зблиснули очі вартового.

— Кайл Різ.

Не встиг він закінчити, як двері брязнули й розчинилися. У ніздрі Різові вдарив густий сморід людського поту, диму та теплих випарів. Усередині зі зброєю напохваті стояли троє вартових. Різ простяг руку, дозволяючи обнюхати її двом собакам — вівчарці та доберманові Мабуть, це були найситіші істоти на всій базі. Вони закрутили хвостами, отже, Різ — людина. Вартові відійшли трохи вбік, пропускаючи Різа та його вояків. Усі розписалися в журналі чергувань, що лежав на старому столику для карт, і розійшлися лабіринтом.

База Е-9. Колись це був рівень Д багатоповерхової автостоянки під культурним центром Сенчурі-сіті. Останнім часом будівлі добряче перепало: половину її було зруйновано, і тепер вона перетворилася на притулок для солдатів, дітей та хворих, а також на схованку для зграй щурів.

Сара йшла за Різом, немовби він був їй за поводиря. Вони йшли повз виснажені обличчя, що майже зовсім втратили цікавість до життя. Люди були одягнені у якесь ганчір’я, завелике або замале, халамиди з витертих килимів, брезенту, чорного поліетилену, підв’язаного різнобарвними шматками дроту. Обличчя бліді, похмурі, очі позападали. Лише в дітях ще жевріла іскра життя — вони сновигали поміж тінями, полюючи на щурів, з яких потім варили суп.

У катакомбах усюди мерехтіли вогнища, на яких готували сяку-таку їжу. З мороку визирали обличчя людей-примар. Ці люди мешкали в каркасах автівок, перекинутих сталевих ковшах, а то й під подертою ковдрою, що висіла на дроті Обличчя старших за віком були вкриті рубцями та плямами від опіків. З темряви долинав слабкий стогін, а поруч, у ніші, хтось плакав.

Сара йшла немов пеклом, розриваючись поміж двома бажаннями: втекти світ за очі або хоч якось допомогти цим страдникам. Бідолашні діти ядерного століття! Але вони дивилися крізь неї, немовби вона була примарою. Її не було серед них.

Поки що. Різ та Сара підійшли до людей, що скупчилися біля великого радіопередавача під яскравою лампою денного світла. Різ швидко привітався з усіма. Тут було багато вищих чинів. З кимось він був знайомий, з кимось ні. Кілька капітанів, два майори. Один чоловік, оточений охоронцями, сидів до них спиною. Його чорний берет прикрашала генеральська зірка. Такий берет в усьому війську носив лише він.

Джон Коннор прибув на цю базу минулої ночі — організувати напад на сусідні заводи-автомати, де Небесна Мережа виготовляла плазмові гармати. Великий напад було вирішено здійснити за три дні. Різ нетерпляче чекав на цю хвилину. Один лейтенант іще раніше натякнув, що Різа можуть перевести до особистого підрозділу Коннора. Незабаром Джон особисто поговорив з ним про це. Зустріч була досить дивною — Коннор уважно розглядав Різа, і той почувався ніяково. Здавалося, Коннор намагається оцінити його не так, як оцінюють офіцера, а за якимось іншими критеріями. Щось зрозуміти по очах Коннора було неможливо. «Робіть свої справи, сержанте», — наказав зрештою генерал і відвернувся.

Тепер оточений підлеглими, Джон сидів за потужним передавачем і координував кілька основних наступів по всьому світі. Різ знав, що вони нишпорять каналами супутників Небесної Мережі — ворог знищив усе, створене людьми, але він не знищить власної системи зв’язку, яка обплутує всю земну кулю. Різ і гадки не мав, як Джонові таке вдалося, але він цим і не переймався.

Сара побачила серед скупчення людей чоловіка в чорному береті, що сидів спиною до неї. Його руки енергійно рухалися над мапою бойових дій, вона чула його голос, хоча й не розбирала слів, і прагнула, щоб він озирнувся. Але охоронці знову відгородили генерала від глядачів. Вона хотіла наблизитися, але це виявилося неможливим. Побачити Джона їй не судилося. Тим часом Різ облаштувався на обгорілому шкіряному дивані — можливо, тут доведеться провести кілька годин. «Моя кохана і найліпша подруга, — сказав він Сарі, поклавши на коліна гвинтівку й поплескавши її приклад. — Ми завжди спимо разом».

Сара сіла поруч з Кайлом на диван. Розстібнувши блискавку на торбинці з набоями, Різ витяг звідти невеличкий плаский пластиковий прямокутник. Це була пожмакана фотокартка, зроблена «поляроїдом». Різ не відривав очей від знімка, і погляд його ставав дедалі теплішим.

Аж ось відчинилися вхідні двері, і Різ підвів голову. Прийшов ще один патруль — два розвідники. Собаки обнюхали їхні руки. Усе гаразд. Але не встигли вартові зачинити за ними дверей, як усередину продерся ще один чоловік. Він був вищим на голову за інших і під лахміттям ховав щось велике. Собаки розпочали люто гавкати. Вартові схопилися за зброю. Хтось загорлав:

— Термінатор!

Різ на півсекунди завмер, ухопив цінне фото зубами, підхопився й кинувся до дверей. Термінатор уже поливав бункер згубним вогнем з автомата. Нищівні постріли супроводжувалися зойками, розпачливо вила сирена. Крізь дим та гуркіт Термінатор вперто просувався до командного центру. Коннор хрипло вигукував накази. Пролунав вибух. До низької стелі піднеслася вогняна куля.

Різа жбурнуло на підлогу, згори посипалися палаючі уламки. Він покотився по підлозі, намагаючись намацати свою гвинтівку. Сара бачила, як Кайл ошелешено дивився на знімок, що тепер горів разом з уламками.

Усе змішалося. Ґвалт. Тупотіння. Потужні серії пострілів фотоспалахами краяли дим. Голосно верещало крихітне дівча. Гарчали й вили собаки. Один з них намагався дотягтися до своєї спини — там зайнялася шерсть.

І посеред цього хаосу невблаганно насувалася постать з палаючими червоними очима, зі зброєю, що сіяла смерть. Сару огорнув первісний жах — вона розуміла, що це кінець. Вона спантеличено дивилася просто в цівку важкого автомата в руках Термінатора. Їй здалося, що вона дивиться туди вже ціле століття. Червоні очі зупинили свій погляд на ній. Білий сліпучий спалах перетворив на туман Сарину свідомість…

Сюжетна лінія сну увірвалася, немовби в кінопроекторі закінчилася плівка.

* * *

Сара застогнала й учепилася в Різа, від якого йшло цілюще тепло, потім знову поринула в сон — цього разу без сновидінь.

Відчувши, як закрутилася Сара, Різ негайно прокинувся. Він зрозумів, що теж закуняв, і зробив декілька вправ, які використовував, щоб не задрімати під час варти.

Небо за дренажною трубою розвиднілося. Скільки ж часу він їй усе оповідав? Мабуть, протягом останньої години він наговорив більше, ніж за два попередні роки. Він і сам не розумів, навіщо почав знайомити дівчину з подробицями нападу на бункер. В усякому разі, з погляду військового, нічого надзвичайного в тому нападі не було. Напевне, він намагався ознайомити її з епізодом повсякденного життя у 2029 році. А можливо, пригадав це через фотографію. Кайл отримав її особисто від Джона за рік до того випадку, коли вони разом ускочили в неабияку халепу — тоді вся земля довкола здригалася від плазмових бомб. Джон витяг з кишені роби старий шкіряний гаманець довоєнних часів і видобув з нього зроблений «поляроїдом» знімок. Що він означав і чому Різ мусив носити його з собою, так і залишалося загадкою. Різ одразу впізнав зображення на знімкові, тому що солдати навіть брали фотографії Сари Коннор з собою в бій як оберіг. Але знімок, зроблений «поляроїдом», означав щось надзвичайне. З того часу Різ завжди носив фото із собою, навіть на вкрай небезпечні завдання.

Саме тому Кайл чудово запам’ятав фотознімок, хоча саме зображення становило для нього загадку. Сара сиділа в якійсь машині. Волосся в неї було підстрижене коротше, ніж зараа Риси трохи спотворено, але овал обличчя говорив про внутрішню силу, а очі — про душевний спокій. На вустах — ледь помітна усмішка. Можливо, Сара цієї миті згадала про щось приємне. Загалом, картина була похмурою — небо затягло хмарами, а на другому плані Різ заледве розпізнав плече та бік німецької вівчарки.

Розповідаючи про появу у бункері Термінатора, Різ свідомо приховав, що на знімкові, який він розглядав, було зображено її, Сару. Йому стало незручно, немов у такому зізнанні було щось непристойне. Кайл згадав, що, отямившись після вибуху, побачив, як догоряла її фотокартка. Коли горить знімок, зроблений «поляроїдом», він зморщується, скручується, але зображення зберігається до останньої миті.

Різ поглянув на справжню Сару Коннор, яка спала в нього на колінах. Дивлячись на неї, він переймався дивним відчуттям так званого deja vu — суміщення минулого із сьогоденням. Таке трапляється, коли перед операцією вивчиш мапу місцевості, а потім повзеш цією ділянкою, підготовка до події стає самою цією подією.

Кайл вдихнув холодне ранкове повітря. Уранішнє сонце осяяло дренажну трубу білястим світлом. Сара поворухнулася, щось пробуркотіла. Різ уважно поглянув на неї. Обличчя трохи набрякле, рота розтулено. І вигляд у неї був аж ніяк не королівський, але все одно вона була прекрасною. Пальцем він провів по кінчикові її носа, ледь торкнувся дівочих вуст. За все своє нещасне життя Різові не доводилося торкатися чогось м’якшого та ніжнішого. У грудях немов запрацював мініатюрний пропелер, дихання прискорилося, рука затремтіла. Усе тіло Різа перетворилося на суцільний біль, але йому було глибоко на те начхати. Ліва нога добряче затерпла, заніміла й рука, до якої прихилилася Сара. Це вже казна-що — в його обіймах дівчина, а він ледь її відчуває!

Різ обережно прибрав пасмо волосся з її щоки. Сара зморщила носика, зітхнула. Він відчув тепло її подиху, приємний запах… Спокійно, не варто розслаблятися!

Сара розплющила очі.

— Мені наснився сон… про собак… — стурбовано мовила вона.

Якесь збіговисько моторошних тіней — ось усе, що лишилося в її пам’яті після сну.

— Я вчора розповідав про них… — пояснив Різ. — Вони в нас вишколені, щоб розпізнавати термінаторів.

Почувши про термінаторів, Сара вмить пригадала весь той вир подій, до якого вчора потрапила.

— Господи, — лише й мовила вона. І не тому, що збиралася молитися.

Шлях на Бріа, 9.02 ранку

Різ та Сара видерлися насипом на шосе. Над ними шугали птахи, час від часу злітаючи до балки. Негустий туман стелився над полем по той бік насипу. У повітрі буяв важкий ранковий запах вологого листя і трави.

Узявши Сару за руку, Різ просувався схилом. Одразу біля дороги починалися вкриті чагарником пагорби. Принаймні, є де сховатися. По той бік насип підіймався до швидкісної траси 57 і йшов паралельно шосе. Зараз вони переховувалися в гущавині поміж Даймонд Бар та Бріа. Жодного житла в цій зоні не було. Попереду бовванів іще один ряд пагорбів, подекуди обставлених буровими вишками. Біля основи пандусу Різ зупинився.

— Нам потрібна машина, — мовив він. — Стояти на місці небезпечно. — Кайл указав на трасу. — Куди веде ця дорога?

Сара витягла дорожній атлас. Уважно його переглянувши, відповіла:

— Можна потрапити на швидкісну трасу номер п’ять та їхати далі на південь.

Різ і гадки не мав, де вони зараз є, але це його не обходило. Він просто хотів забратися звідси якнайдалі. Коли на швидкісній трасі з’явилася темно-синя «тойота», він витяг пістолета. Але Сара прошепотіла: «Сховай!» Обома руками вона потягла його руку донизу, потім повернулася до траси і підняла догори великого пальця.

Під’їхавши до них, машина трохи зменшила швидкість, але водій тієї ж миті додав газу, а його пасажири, двійко підлітків, вибухнули нецензурною лайкою. Різ схопився за зброю, але Сара переконала його, що існує надійніший спосіб. Він не зрозумів суті церемонії з піднятим середнім пальцем, але вирішив довіритися Сарі. Вона все-таки мати Джона Коннора! За три хвилини з траси з’їхав сірий фургон «шевроле». Водій зупинився, але двигун залишив увімкненим. Сара та Різ підійшли до нього.

— Чи не підкинете? — ввічливо запитала Сара. У вікні з’явилося довге, кошлате волосся, борода, очі та усміхнений рот.

— Певна річ, що підкину, але мені до Ірвіна.

— Ну то й добре, — вдячно мовила Сара.

Різ допоміг їй видертися до кузова. Вони розташувалися поруч із двома витертим шинами, мішком брудного ганчір’я та розламаною коробкою з інструментами. Різ зрадів, що її метод спрацював, інакше на третій раз він вже діяв би на власний розсуд.

Готель «Панама», 9.22 ранку

За допомогою внутрішнього дисплея Терміна тор перевірив стан системи. Довжелезні стовпчики інформації він порівнював з інфрачервоним зображенням, що надходило з мікролінз в очних ямках. Ушкодження були в межах норми. Ущільнювачі були цілими, гідравліка працювала належним чином. Лише стан зовнішнього шару верхньої плоті був незадовільним.

Відірваний скальп оголив хромований метал, укритий скоринкою закипілої крові. Зі щоки звисав клапоть шкіри. У холодному світлі кімнати виблискували трансмісійні кабелі, завдяки яким кіборг рухав щелепою.

Усе його тіло було вкрите синцями та саднами, деякі з них нагноїлися і смерділи. Вийшла з ладу система кровообігу — кулею дванадцятого калібру розтрощило крихітний пневматичний насос. Найсерйозніші рани та наскрізні кульові отвори Термінатор залатав і заклеїв моментальним клеєм. Але плоть не хотіла зцілюватися. Кімнатою плив огидний сморід гниття. В алеї під відчиненим вікном було кілька смітників, і кімнатою з дзичанням літали мухи.

Їхня набридливість не надто дошкуляла Термінаторові. Він відганяв муху, коли ця надокучлива істота залітала в око й заважала дивитися. Решта ж комах на повну силу бенкетували на ранах Термінатора, які він не поспішав обмивати або перев’язувати.

Наостанок отримав інформацію про стан джерел енергії. Споживання досить низьке, менше за 0,013 — це лише тисячна частка від наявних запасів.

Усередині торса із суперлегованої сталі, у місці, де в людини міститься серце, було розташовано твердий екранований підблок — джерело ядерної енергії. Саме звідси подавалося живлення на гідравлічні приводи й сервомотори, вироблені за останнім словом техніки. Цієї енергії вистачило б на те, щоб протягом всього дня освітлювати невелике містечко. Термінаторові цієї енергії вистачить надовго, особливо якщо періоди інтенсивної діяльності чергувати з проміжками відносного спокою.

Колу Термінатор перемикався в режим економії, компактні енергетичні комірки збирали та зберігали надлишкову енергію. Термінатора можна зупинити, якщо пробити торс і зіпсувати ці життєво важливі джерела живлення. Але торс було зроблено з тришарової броньованої сталі з максимально можливою щільністю.

Термінатор міг працювати на повну потужність двадцять чотири години на добу протягом 1095 днів. За цей час він неодмінно відшукає нагоду для економії, як зараз, коли споживання енергії становило лише сорок відсотків від норми. Оптичні системи працювали лише в інфрачервоному режимі Уповільнили темп і насоси, відтак гідравлічний тиск знизився на сорок відсотків. Надлишкова енергія накопичувалася. Досі, виконуючи завдання, Термінатор працював саме в такому режимі — оптимальні навантаження чергувалися зі станом спокою, а це означало, що запаси його енергії нескінченні і він зімне супротивника, знищить ціль, а далі… Його програма вичерпає себе, але завдяки Небесній Мережі навколо запанує ядерний хаос, і Термінатор зуміє добратися до ремонтної бригади, де його перепрограмують.

Тож Термінаторові судилося бути тут довго, ще дуже довго. Якби про це довідалися мухи, що влаштували бенкет на його пройнятому гниттям тілі, то вони закружляли б іще швидше.

Південне шосе № 5, 9.57 ранку

Фургон звернув на шосе 5 і зменшив швидкість. Ревіння й гуркіт машин змусили Риза насторожитися. Довкола з усіх боків стояли легкові автомобілі, фургони та вантажівки.

Вони в’їжджали до Тастіна. Восьмисмугове шосе з обох боків обступили нещодавно збудовані три— та шестиповерхові будинки зі скла й бетону, здебільшого банки, позикові й ощадні каси.

Апельсиновий округ виявився квітучим і надзвичайно консервативним районом. Хоча місцевість і носила гучні назви, такі, як Вілла Парк, Апельсиновий, Йорба Лінда — усі вони були дуже й дуже схожими. Різ уже не звертав уваги на місце перебування. Надзвичайно багато нових вражень… Навіть забагато.

Потік машин почав рідшати. Фургон, збільшивши швидкість, виїхав за межі Тастіна. Почали з’являтися популярні в Апельсиновому окрузі цитрусові гайки.

Глянувши в бічне віконце, Сара побачила евкаліптовий лісок. Раптом їй спало на думку, що за цими деревами розташовується військова база морської піхоти Ель Торо. Можливо, з батальйон піхотинців. Але тут вона відразу згадала про події в поліцейській ділянці.

Міс Коннор нишком глянула на Різа. Звичайний хлопець, анітрохи не старший за неї, хоча очі, немов у старого. Він сам-один щоразу рятував її від неминучої смерті. Міцний хлопець з неймовірно розвиненим почуттям обов’язку.

Однак зараз, скрутившись на заднім сидінні пікапа, він видавався зовсім маленьким і безтілесним, немов переляканий і зацькований привид.

Фургон уповільнив швидкість і з’їхав на крайню смугу. Сара витягнула шию і, озирнувшись навколо, зрозуміла, що вони звертають із шосе на дорогу, що веде до Піщаного Каньйону.

Фургон під’їхав до заправної станції, розташованої біля пандуса край шосе.

— Приїхали, — весело оголосив водій.

Готель «Панама», 10.05 ранку

Рідні виволік свій скрипучий візок з ванної кімнати, розташованої наприкінці холу. Невдоволено буркочучи, низько нахилився й підняв з підлоги табличку «Триває нарада», що впала з дверей. При цьому його неосяжне черево зібгалося в складки, немов панчоха. Рідні засунув табличку до візка між пляшками з дезинфікуючою сумішшю та рідким милом. Запалив недопалок сигари й жадібно затягся. Тютюновий дим огорнув його лису голову, перебиваючи їдкий запах засобів для чищення.

Недбало постукавши, Рідні відчинив двері номера 102. Джасмін відірвав погляд від нігтів, укритих ще не просохлим червоним лаком, і з усмішкою подивився на гостя. Справжнє Джасмінове ім’я було Боб Хертель, але Рідні ніяк не міг звикнути до форми «його» ніг, які той виставляв напоказ, прогулюючись тротуаром проти готелю. Джасмін мав звичку подовжувати свої ікри за допомогою височезних каблуків. Рідні анітрохи не цікавився тим, яким саме чином його постояльці здобували гроші, — аби рахунки було сплачено. Одягнений у довгу комбінацію, гей сидів у кімнатці вісім на одинадцять футів на купі своїх пожитків і, як завжди, муркотав собі під ніс, підохочуючи Рідні. Не звертаючи на нього уваги, прибиральник мовчки прибрався в кімнаті й вийшов.

У номері 103 на нього чекали неприємності. Запах був слабким, але сплутати його з чимось іншим було неможливо. Рідні лише подумав: «От диявол! Бракувало ще одного дохлого пияка! Це вже другий за місяць, а ці лягаві всюди сунуть свого носа. Дівки почнуть верещати і жбурляти в мене щипчиками для брів!»

Розмірковуючи, — як краще вчинити, Рідні постукав у двері. Зарипіла підлога, але ніхто не відповів. Рідні постукав знову і спитав.

— Гей, хлопче! У тебе що — кішка здохла?

Він сподівався, що в заїжджанина дійсно здохла кішка.

Термінатор розіклав на ліжку, що аж кишіло від клопів, речі, узяті в Сариній квартирі. Стукіт у двері привів кіборга до стану бойової готовності. За 1,7 секунди він тримав у руках автоматичний «магнум» 375 калібру. Курок було зведено, і пістолет націлено на людину, що стояла за дверима.

Слабкий інфрачервоний тепловий слід окреслив контури чоловічої фігури. Судячи зі звуку голосу людини, його фізичного стану й пасивної поведінки — вона не намагається увійти до кімнати — ця істота не становила небезпеки. Термінатор не став стріляти крізь двері. Подібний учинок міг поставити під загрозу безпеку приміщення, в якому кіборг готувався до операції, отже, діяти у такий спосіб було не варто.

На внутрішньому дисплеї Термінатора з’явився список можливих усних відповідей: «Так. Немає. Не знаю. Будь ласка, зайдіть пізніше. Забирайся геть. Іди під три чорти. Пішов ти в дупу, вилупку». Останній напис було позначено мерехтінням, і Термінатор вимовив голосно, щоб було чути за дверима:

— Пішов ти в дупу, вилупку!

— Сам іди! — буркнув Рідні і штовхнув візок, віддаляючись запаскудженим коридором. Нічого, кожному пиякові рано чи пізно жаба цицьки дасть!

Сидячи у смердючій кімнаті, Термінатор вичистив з очниці мух. Протерши лінзу ганчіркою, узяв Сарин нотатник і розпочав методично його визнати, швидко гортаючи сторінки.

Попередній аналіз свідчив, що тут можна знайти інформацію, як вийти на жертву. Пошук потребував певного часу, але час нічого не важив для машини.

Дорога на Піщаний Каньйон, 10.48 ранку

Заправившись пальним, пошарпаний пікап з ревінням рушив, прямуючи до Піщаного Каньйону. Сару й Різа огорнуло викидами диму.

Сара озирнулася. Автостанція. Через дорогу — стоянка для автопричепів. Поруч — галявина, на якій розташувалися дві родини. Діти зчинили метушню в рудій траві.

Сара побачила, що Різ уважно розглядає вкрите росою полуничне поле, яке межувало з галявиною. Як дивно він виглядав, цей чоловік, вирваний зі свого часу і неспроможний пристосуватися до нинішнього! Різ відчув на собі погляд Сари й подивився на неї стомленими спокійними очима. Різове обличчя було брудне, а волосся виглядало так, нібито в ньому сиділи щури.

Сара підбадьорливо посміхнулася і вказала йому на туалет, розташований на розі станції обслуговування.

— Варто вмитися, доки маємо нагоду.

Різ мовчки кивнув і пішов слідом за дівчиною. Коли вони підійшли до дверей, він спробував увійти слідом за Сарою до жіночої кабіни.

Дівчина зупинила його рухом руки і форкнула зі сміху, побачивши в його очах ніяковість. Вказавши на інші двері, сказала:

— Ти мусиш піти туди. Боюся, що тут нам доведеться на деякий час розлучитися.

Різ перевів погляд з таблички «Ж» на «Ч», спантеличено стенув плечима й рушив у потрібному напрямку.

Сара вмилася, відчувши приємне полегшення, і почала розглядати в дзеркалі своє змарніле обличчя. Розквашене мило, яке вона витягла з іржавої коробочки, не змогло видалити залишки косметики, але змило бруд. Інша річ волосся. У Сари не було навіть гребінця. Підібгавши губи, вона просто пальцями розчесала розкошлані пасма і знову понуро подивилася в дзеркало. Ну й нечупара! Сподіватимемося, що люди навколо вважатимуть це за модерний стиль. Сара посміхнулася собі. Невже, чорт забирай, зараз так уже важливо, що про неї подумають інші!

Вийшовши з умивальника, Сара не побачила Різа. Постукала до дверей чоловічої кімнати. Тиша.

У душі дівчини заворушився страх. Обігнувши будинок, вона побачила групу дітлахів, що перекидали одне одному маленький зелений м’ячик. М’ячик пролітав над головою величезного ірландського сеттера. Пес гавкав і стрибав, ліниво описуючи кола, а зелений снаряд перелітав від одного бешкетника до іншого. Біля одного зі стовпчиків заправлявся «лінкольн-континенталь». Різ зник.

Сара на мить заплющила очі, відчуваючи весь свій страшенний розпач, і раптово усвідомила, як сильно потребує підтримки свого захисника. Кайл був єдиною ниткою, на якій трималося її життя. Щоправда, залишалася ще мама. У Сари всередині все стиснулося. Можливо, мама думає, що вона загинула? Сара метнулася до телефона-автомата, встановленого на розі автостоянки.

Дівчина не мала грошей, але згадала код своєї телефонної картки і набрала номер мами, яка живе в маленькому будиночку в Сан-Бернардино. Одразу після першого гудка в слухавці почувся стривожений мамин голос. Потрібно було не менше як хвилину, щоб переконати її в тому, що донечка жива і здорова. Поліція вже шукала її в о, крузі Рампарт, думаючи, що й там побував розшукуваний убивця. Сара хотіла розповісти про ситуацію, до якої потрапила, і попросити матір приїхати по неї, аж тут її погляд упав на полуничне поле, і вона побачила там Різа.

Раптово прийшло відчуття полегшення. Воно відтрутило всі побоювання. Вхопившись рукою за апарат, Сара заплющила очі.

У неї затіпалася нижня губа. Мама й надалі вимагала, щоб Сара повідомила про своє місцеперебування, пориваючись приїхати й забрати її звідти. Сара зметикувала, що на даний момент їй краще лишитися з Різом. Крім нього, ніхто не міг їй допомогти. Лише Різ знав, що робити.

Сара сховалася за пригвинченою до стіни кабінкою телефона, не випускаючи слухавку з рук. Різ зовсім недвозначно попередив, що вона не повинна ні з ким зв’язуватися, і Сара з острахом уявила його реакцію, варто йому застати її тут. Вона прикрила рота долонею, приглушуючи голос. Сара говорила швидко, із владною наполегливістю, що здивувала б її саму, якби цю розмову було записано, а потім відтворено.

— Мамо, слухай уважно. У мене брак часу…

— Що сталося, люба? Що відбувається?

— Не перебивай! Мені потрібно, щоб ти зібрала деякі речі. Швидко спакуй їх і відразу сідай до машини. Не говори нікому, куди їдеш, навіть друзям. Навіть Луїзі. Роби все швидко. Зараз я не можу нічого пояснити. Тобі доведеться повірити мені на слово.

— Але я мушу знати, що…

— Зроби те, про що я говорю. Більше я не зможу зв’язатися з тобою.

— Господи, Саро… Ну, добре… Добре…

Сара поглянула на Різа, що стояв до неї спиною в дивній позі, неначе його вразив правець. Якщо він зараз обернеться, їй доведеться кинути слухавку і сховатися. Чи не краще припинити розмову?

— Так, мамо, я зателефоную тобі пізніше. Не бійся за мене. Усе буде гаразд.

— Capo, послухай мене! Ти маєш якимось чином дати знати поліції…

— Ти нічогісінько не розумієш. Вони неспроможні мені допомогти. Ніхто не здатний мені допомогти. Мені пора.

— Capo!

— На-на, матусю!

Вона натиснула на важіль, і тонкий голос у слухавці увірвався. Різ, повернувшись спиною до Сари, став на коліна і зірвав ягоду. Змахнувши з неї пил, вкинув до рота. На відстані Сара не могла побачити виразу його обличчя. Проте тверде, натреноване Різове тіло явно обм’якло.

— Кайле! З тобою все гаразд? — гукнула Сара.

Його чоло прорізали зморшки, глибокі, як борозни на ріллі. Різ хотів відповісти, але якийсь внутрішній голос змусив його промовчати. Нарешті губи Кайла ворухнулися, вимовляючи майже беззвучні слова.

— Усе це так несподівано для мене, — сказав він.

Сару вразив вираз його очей. Їй здалося, що цієї миті він розплачеться.

— Мене проінструктували, показували фотографії, мапи. Розповідали давні перекази. Але я не чекав…

Він не міг говорити. Сара підійшла ближче.

— Перебуваючи у вашому світі, я щоразу помиляюся. Не можу притлумити в собі бажання стати частиною цього…

Йому бракувало слів, щоб змалювати цей світ.

Сара потяглася рукою до Різового плеча. Він і далі дивився в обличчя дівчині, не помічаючи її руху. Вона спробувала заспокоїти його словами:

— Кайле, ти вже сам частина цього світу. Тепер це твій світ.

Різ з такою люттю закрутив головою, що Сара перелякано відхитнулася.

— Ні, ні, — прошепотів він, — невже ти нічого не розумієш? Я не повинен відволікатися! Я — всього лише солдат!

І знову замовк, цього разу не через брак слів, а від надміру почуттів.

— Кайле, я…

— Мій обов’язок залишатися солдатом! — увірвав він її. Усвідомивши безглуздість своїх слів, Різ схопив Сару за плече. — Саро! Невже ти не розумієш? Для мене це все в минулому. [прибув сюди з мертвої пустелі, засіяної кістками людей — татах от, як ці! — Кайл указав на відпочивальників, що сиділи біля складних столиків.

Сара озирнулася на всі боки, намагаючись побачити світ його очима. Діти, собака, поле… Усе таке звичне! Дівчина звертала на все це увагу не більше, ніж риба на воду. Але Різові ця картина уявлялася, імовірно, якимсь казковим сном, загубленим раєм, що в його часи існує лише у вигляді напівзабутих спогадів. Тільки уявивши собі його світ, Сара почала розуміти, який біль і розгубленість він має відчувати, опинившись тут.

Різ замовк, побачивши, що діти дивляться на нього зі змішаним відчуттям цікавості та страху. Їхні батьки теж почали озиратися на Сару з Різом. Він привернув їхню увагу, а це ставило під загрозу успіх завдання. Якщо він утратить самоконтроль, Сара може загинути. Кайл опанував себе, долаючи спалах почуттів, і схопив дівчину за руку.

— Настав час іти, — мовив Різ.

Готель «Панама», 11.52 дня

Термінатор сидів на ліжку, обмірковуючи свої подальші дії. На його спину впав промінь спекотного сонця. Доки електронний мозок обговорював сам із собою стратегію й тактику поведінки, автоматичні теплопоглиначі розсіяли зайву енергію.

Ймовірність того, що Сару Коннор можна буде виявити за адресою її матері, виявилася досить високою, тож кіборг виріши перейти до активних дій. Він методично зібрав усю потрібну зброю. Її лишилося не так вже й багато. Якщо ця вилазка закінчиться невдало, доведеться шукати собі нове озброєння й нове помешкання.

Тихоокеанське узбережжя, 13.23 дня

Подякувавши товстунові-водієві, Сара з Різом вилізли зі сміттєвоза. Машина з гуркотом помчала геть, і дівчина повела Різа через дорогу до мотелю «Тиккі».

Мотель виглядав так, начебто його склеїли з картону. З плаского даху звисали розбиті неонові трубки, а сама будівля перекосилася набік. Але там були ліжка й душ. Доки вони йшли до мотелю, Різ задивився на одягнених в однострій морських піхотинців, що крокували вулицею. Різ із заздрістю поглядав на форму, яку носили його предки, і був вражений лагідним виразом на обличчях молодих людей. «їхні солдати були схожими на цивільних, — подумав він, — і могли відкрито прогулюватися при денному світлі». Це здавалося неймовірним.

— Ходімо, Кайле! — гукнула Сара.

Задля більшої безпеки конторку мотелю було обгороджено дошками, вона нагадувала касу кінотеатру. Тихоокеанське узбережжя славилося своїми мальовничими краєвидами, спекот— ним сонцем, а також високим рівнем злочинності.

Сара та Різ наблизилися до віконечка. Кайл поліз до кишені й витяг звідтіля перетягнену гумкою пачку засмальцованих купюр.

— Цього вистачить? — запитав він.

— Ще б пак! — вигукнула Сара. — Тільки я навіть знати не хочу, де ти їх дістав.

Вона взяла з пачки суму, достатню для оплати ночівлі, і, повернувшись до віконця, сказала:

— Нам потрібна кімната.

— З кухнею, — додав Різ.

Доки Сара мала розмову з набурмосеним адміністратором, Різ звернув увагу на величезну німецьку вівчарку, що сиділа на ланцюгу. Пес щойно скінчив хлебтати воду зі своєї миски. Різ зазирнув йому в очі. Пес був старий, але Різ уловив у його ясних брунатних очах іскру бійцівської відваги. Він повільно наблизився до собаки, простягнув руку. Повагавшись, пес підвівся і, підійшовши до Різа, лагідно лизнув йому руку. Стара звичка спрацювала, і Різ розслабився, відчуваючи себе у значно більшій безпеці.

Скоро дони із Сарою увійшли до призначеної для них невеликої кімнати. У ній були шафа й ліжко. За перегородкою містилася крихітна кухня. Номер виявився з ванною. Заглянувши у двері, Сара побачила вкриті іржавим брудом кахляні плитки й душ. Звичайно, це не «Волдорф-Асторія». А втім, райський куточок!

Різ старанно оглянув помешкання. З його погляду комфорт був набагато менш важливим, аніж товщина стін і розташування вікон, що визначає межі огляду й лінію ведення вогню. Бетонний блок. Чудово. Задні двері, на яких красувалися міцний замок і металевий засув, теж викликали довіру.

Табличка «Цими дверима користуватися заборонено» нічого не важить для солдата. Під час останнього ремонту муляри залили поріг фарбою, але спроба відчинити двері не завдасть Різові великого клопоту.

Сара гепнулася в ліжко.

— Я, здається, помру, якщо негайно не прийму душ! — вигукнула вона.

Різ подивився на неї з таким виразом, що стало зрозуміло: для нього цієї проблеми просто не існує.

— Мені час іти. Треба дещо купити.

— Кайле, зачекай, — Сара сіла на ліжку. Їй не хотілося залишатися самій ані на хвилину. — Тобі потрібно зробити перев’язку!

— Зробимо, коли я повернуся.

Глянувши на неї, Різ зрозумів причину її занепокоєння. Підійшов і кинув до ліжка пістолет 38-го калібру.

— Я незабаром повернуся.

Кайл повернувся кругом і попрямував до дверей. Чим швидше він розпочне справи, тим швидше повернеться.

Сара провела Різа поглядом і сіла, дослухаючись до приглушеного гуркоту машин, що проїжджали повз мотель. Крізь опущені жалюзі до кімнати потрапляли смужки світла. Дівчина дивилася на пістолет. Він виглядав грізно й переконливо, хоча Сара знала, що пістолет не зупинить кіборга. Можливо, Різ залишив їй зброю задля того, щоб Вона могла вбити себе, якщо за його відсутності кіборг усе-таки розшукає схованку. Утім, ні, Різ цього не хоче! Власне, його існування присвячено єдиній меті — забезпечити виживання Сари. Тоді навіщо він залишив їй пістолет?

Зброя аж ніяк не додавала упевненості. Дівчина обережно торкнулася пістолета й підняла його з ліжка. Відчувши гострий, грізний запах металу, вкритого мастилом, Сара відчула себе маленькою та слабкою.

Однак пістолет зручно лежав на долоні. Звичайно ж, зброю спеціально підлаштовують під людську руку. «Ні, тут справа не лише в цьому», — подумала Сара. Ну звичайно ж, Кайл хотів…

Щоб Сара звикала до зброї!

Дівчину огорнула млявість. Їй відкрилася істина, що виходила за межі нормального мислення. Можливо, їй доведеться користуватися ось такими пістолетами до кінця свого життя!

* * *

Різ помітно послабшав. Резерви його організму було практично вичерпано, але йому треба ще деякий час протриматися у стані повної бойової готовності. Він ішов до супермаркету через автостоянку, вщерть заповнену людьми й новенькими блискучими машинами. Поглянувши на розкішне оздоблення їхніх салонів і складні щитки керування, він відчув заздрість, але… «Завдання, солдате. Твоє завдання. Утримати рівновагу. Зміцнити оборону. Побудувати такий мур, щоб його не зміг пробити навіть «вісімсотий» Термінатор».

Ледь переступаючи збитими в кров ногами, Різ увійшов до супермаркету. Оглядаючи цей гігантський склад продовольства, Кайл стомлено похитав головою. «Так, — подумав він. — Ще одна проблема».

* * *

Прийнявши душ, Сара змила із себе не лише бруд і кров, але й напругу, в якій перебувала протягом останніх десяти годин. Вона завзято намилила тіло шматком звичайного білого мила й облила його потоком гарячої води. Потім загорнулася в рушник і сіла на ліжко. З вимитого волосся на спину стікали крапельки вологи. Сара відчула себе майже чистою. Майже.

Вона випросталася в ліжку. Завмерла в нерухомості, щоб хоч на мить позбутися ваги власного тіла, і негайно провалилася в морок глибокого сну…

* * *

… Вона опинилася в пастці. Термінатор протиснув своє могутнє тіло в двері, ошкіривши рота в кровожерливій, майже хтивій у своєму нетерпінні посмішці, і навів на дівчину зброю. Сара побачила, як маленька червона цятка лазерного прицілу пробіглася її тілом і завмерла на грудях. Тієї миті, коли вона хотіла зіскочити з ліжка, в бік Сари полетіла свинцева куля, розсікаючи повітря, немов хірургічний ніж. Куля простромила її тіло, і Сара відчула тупий хрускіт ребер. Її піднесло й підкинуло догори. Дівчина відчула, як із рани струменить гаряча кров, і з подивом зазначила, що їй зовсім не боляче. Над нею стояв Термінатор і вганяв у її колись гарне тіло кулю за кулею, що, немов маленькі тарани, із хлюпанням пробивали в її плоті отвори. Сара заверещала, тому що це було не вбивство, а дурна й безглузда бійня. Вона сіла в ліжку, увібрала в себе повітря для чергового зойку й раптом зрозуміла, що в кімнаті тихо. Якщо вона не кричала, то…

* * *

… Їй усе це наснилося.

Уже темно, а Різ усе ще не повернувся. Укритий пилом електронний годинник, що стояв на тумбочці в ліжку, показував сьому. Сара підхопилася й одразу пошкодувала про це. Її м’язи, яким перепало за останні дванадцять годин, нагадували шматок розмороженого м’яса. Вона занадто мало спала, щоб вони встигли відновитися.

Пістолет лежав на столику, спрямований на стіну. Сара дивилася на нього, як на повістку до Верховного Суду. Здавалося, пістолет говорить їй: «Тобі не подобається мій вигляд? Пхе, як неввічливо! Ми тепер завжди будемо разом. Спробуй заснути без мене!» Сара здригнулася і схопила слухавку телефону. За кілька секунд вона вже розмовляла з мамою.

— Повір мені, мамо, — говорила вона, — ти не можеш мені допомогти. Краще залишайся у безпечному місці. Я не можу повідомити, де перебуваю. Це занадто небезпечно.

Проте мама цього разу виявила наполегливість. Вона хотіла хоча б дізнатися номер, за яким можна було б зателефонувати, якщо їй доведеться піти з будинку — адже в такому разі Сара не зможе з нею зв’язатися. Що ж, тут вона мала рацію.

— Мамо, я дам тобі номер, але ти мусиш пообіцяти, що не повідомиш про нього ані поліції, ані комусь іншому. Чуєш? Ми пробудемо тут недовго. Добре, добре. Записуй.

Сара надиктувала номер мотелю, написаний на телефонному апараті, і сказала мамі, що любить її. Після короткої мовчанки почула у відповідь зізнання в любові, на яке й очікувала. Повісивши слухавку, Сара подивилася на апарат. Від усіє! цієї історії мамине серце, мабуть, розривається на шматки.

Їй потрібен захист. Ця думка промайнула в Сариній голові, немов камінчик, кинутий до озера. Упав і потонув. Сара не надала особливого значення тому, що мамин голос лунав якось дивно.

Сан-Бернардино, 6.04 вечора

Будинок був маленький, майже як пляжна кабіна, — усього лише три кімнати. На горішньому поверсі спальня, звідки донизу вели сходинки. Кухню відокремлено від вітальні тонкою перегородкою.

Вибиті двері теліпалися на одній завісі. На підлозі, під перекинутим кріслом, лежало тіло Сариної мами. За останні десять хвилин температура в будинку впала майже до 34 градусів за Фаренгейтом. На голові місіс Коннор запеклася кров. Незрячі очі безглуздо витріщалися на істоту, яка вбила її. Та сиділа в кріслі біля столу й тримала біля вуха слухавку.

— Я люблю тебе, мамо, — мовив голос у слухавці.

Термінатор якусь мить зволікав із відповіддю, обмірковуючи всі можливі варіанти. З декількох відповідей кіборг обрав ту, яка містила у собі найменший фактор ризику.

— Я теж тебе люблю, — відповів Термінатор і повісив слухавку.

Без жодних емоцій набрав інший номер. На свою недавню жертву він навіть не поглянув. Зі спокоєм мерця дочекався, доки на тому кінці дроту піднімуть слухавку.

— Мотель «Тиккі», — відповіли йому.

І Термінатор заговорив своїм звичайним голосом — чітким, байдужим, позбавленим людських емоцій:

— Дайте мені, будь ласка, вашу адресу, — чемно попросив він.

Мотель «Тиккі», 8.12 вечора

До д верей хтось підійшов, і Сарине серце затерпло. Постукали. Ще раз. І ще. Сара полегшено зітхнула й відімкнула замок.

Їй хотілося обійняти та поцілувати Різа, але перш, ніж вона встигла це зробити, він пройшов повз неї на кухню.

Відчуваючи, як спадає напруга, що сковувала тіло, Сара замкнула двері й поглянула на Різа. Їй хотілося сказати, що вона рада його поверненню. Неймовірно рада!

Кайл кинув на кухонну стійку два пакети й недбало їх розірвав. На брудні кахлі викотилося кілька бляшанок. Сара розглядала їх, з подивом читаючи написи на етикетках.

— А що в нас тут? Кукурудзяна патока, нашатирний спирт, нафталін… А що в нас на вечерю?

Різ не підтримав її жартів. Він розпаковував другий мішок, натоптаний набоями 38-го калібру, освітлювальними ракетами, ізоляційною стрічкою. Ще там були ножиці, маленьке сито сірники.

— Пластик, — ніяково проговорив він.

— Пластик? Який пластик?

— На нітрогліцериновій основі. Але міцніший. Я навчився робити його ще дитиною.

Сара подивилася на смердючі бляшанки й зітхнула.

Сан-Бернардино, 8.12 вечора

Термінатор мчав попід гору мотоциклом «кавасакі», мов невблаганна смерть зі своєю косою. Усю дорогу гнав так, що кілька разів, повертаючи, ледь не перекинувся під укіс.

І все це заради того, щоб перервати такий тонкий біологічний процес, як життя людини, молоденької дівчини. Ці тендітні теплі вологі машини так легко зруйнувати, їхні системи такі разливі! Видалений тут або там шматочок тканини, затримка і скороченнями серця — і кінець! Якби він щось відчував або хоча б був здатний абстрактно міркувати, Термінаторові як вбивці-професіоналові уже стало б соромно, що він досі не зупинив цього процесу. Але кіборг, зрозуміло, був неспроможний міркувати й нічого не відчував. А тому лише продовжував свою одноманітну роботу доти, поки її не буде виконано або поки не вичерпається його джерело атомної енергії.

Двигун мотоцикла всю дорогу працював на граничній потужності. Термінатор мчав на південь, обганяючи самотні малини. На щастя для дорожньої поліції жоден з офіцерів не помітив кіборга, що летів зі швидкістю сто миль на годину.

Термінатор гнав вулицями притихлих міст, поспішаючи туди, де зараз переховувалася його остання жертва. Він був творений спеціально для того, щоб її вбити.

Мотель «Тиккі», 8.42 вечора

На перший погляд, якщо не звертати уваги на деталі, Кайл Сара цілком могли скидатися на звичайну пару, що дружньо готує вечерю. Така собі патріархальна ідилія. Насправді ж вони займалися виготовленням трубчастих бомб за давнім партизанським рецептом. Міс Коннор та Різ сиділи на кухні за фанерним столиком, заваленим інструментами та контейнерами.

Різ тримав у руці один з восьми відрізків десятидюймової водогінної труби і пластиковою ложкою заштовхував до середини останню порцію вибухової маси, яку вони щойно приготували.

— Залиш трохи вільного місця… Ось так. Стеж, щоб до різьби не прилипло жодного шматочка.

Сара дивилася, як він обережно зішкрібав залишки і натягував на різьбу заглушку.

— А тепер загвинчуй. Дуже обережно!

Кайл допоміг дівчині почати, а потім, переконавшись, що вона цілком здатна завершити роботу, взявся за двері. Через певний час, довівши двері до ладу, Різ повернувся до кухні допомогти Сарі робити підривні механізми.

На стінах м’яко колихалися тіні від тонкої фіранки. Сара лежала в темній кімнаті й дивилася на них, сподіваючись, що це допоможе їй заснути. Однак сон не йшов, і дівчина перевела погляд на стелю.

Біля вікна незворушно сидів Різ — він спостерігав за вулицею в щілину між стіною та фіранкою. З нього цілком можна було б виліпити статую під назвою «Вартовий». У холодному світлі вуличних вогнів оголене до пояса тіло Різа здавалося худим і якимось негнучким. Його вкривали шрами — відзнаки бойової доблесті. Сара перевела погляд на стіл. На цьому було акуратно розкладено готові бомби. Поруч стояла сумка з ліхтарем, пакунками з їжею та іншим дріб’язком, потрібним у дорозі. По той бік столу сидів у кріслі Різ.

Сара підвелася з ліжка і підійшла до Кайла. Він подивився на дівчину, яка сіла поруч з ним на ручку крісла, і відвернувся, уважно дивлячись у вікно. На його колінах лежав пістолет 38-го калібру.

На Сарину наполегливу вимогу Різ прийняв ванну, поголив щетину, яка приховувала гладеньку рожеву шкіру. Чисто промите волосся волого блищало. Різ одягнув нові джинси й тенісні черевики. Його оголену спину розсікав рваний шрам, що викривляв тверді, пружні м’язи. Дивлячись на цей доказ перенесених Кайлом страждань, Сара відчула невблаганність смерті, що чигає на неї. Хіба під силу живому людському організмові боротися з машиною?

— Ти вважаєш, що він нас відшукає? — запитала Сара.

— Можливо, — відповів Різ.

— Дивись-но, я вся тремчу. Жива Легенда, га? Напевно, я тебе добряче розчарувала?

Різ поглянув на Сару. Її обличчя було без косметики, волосся скуйовджене, нижня губа тремтіла.

— Ні, я не розчарований, — вимовив він найбайдужішим голосом, на який лише був здатен.

Сара подивилася йому в очі і принишкла. Вона поки що, напевно, поступається тому образові Сари Коннор, що Різ приніс з собою. Дівчина була впевнена, що будь-яка пересічна жінка в його час пристосована до виживання набагато краще за неї.

— Кайле! А які у вас жінки?

Різ знизав плечима.

— Вони чудові бійці.

— Кайле… — почала вона і затнулася, дивлячись на його молоде та гарне, незважаючи на потворний шрам, обличчя. Він прийшов сюди захистити її життя. Але Сара якимось чином відчувала, що сама потрібна Різові. Те, про що вона хотіла його запитати, не стосувалося ані його завдання, ані її страху, ані всієї цієї жахливої історії.

— Скажи, чи був у твоєму часі хтось?..

— Хтось?.. — збентежено перепитав Різ.

— Якась дівчина. Особлива і єдина. Ну, розумієш…

— Ні, — відразу ж відповів він, згадуючи всіх жінок яких знав. І подумав, що вони вже всі загинули, в усякому разі, ті, кого він знав на ім’я.

— Ніколи не було, — додав він.

Здивована Сара якийсь час мовчала.

— Ти хочеш сказати, що ти ніколи…

Різ відвернувся до вікна. Його пальці мимоволі стиснули руків’я пістолета.

— Не було часу. Я воював. Коли дівчата підростали досить, щоб… то теж одразу йшли у бій. Вони були солдатами та й годі. «Виявляється, його життя минуло в похмурій нескінченній самоті», — подумала Сара.

— Мені шкода, — мовила вона, мимоволі торкаючись ще свіжого рубця над його лопаткою. — Тобі, напевно, дуже боляче.

По обличчю дівчині текли гарячі сльози. Різ сидів нерухомо, намагаючись не звертати уваги на Сарині пальці, що пестили стару рану.

— Болем можна керувати, — сказав він рівним голосом. — Біль — нісенітниця. Якщо він починає заважати, можна відімкнути всі почуття.

— Але тоді ти нічого не…

Різ згадав слова Джона Коннора. Знову й знову пригадуючи інструкції, Різ намагався приборкати всі емоції. Опанувати себе, але почуття нестримно рвалися назовні, а дотики Сари були такими ніжними, так тішили серце…

Дівчина відчула пальцями тремтіння його тіла й почула його переривчастий подих. Різ заговорив украдливо, немов священик на сповіді:

— Джон Коннор показував мені твою фотографію. Я так і не зрозумів — навіщо. Картка була стара й подерта. Ти виглядала на ній зовсім юною, як ось зараз. У тебе був збайдужілий погляд, ти сумно посміхалася. Мені завжди хотілося довідатися, про що ти тоді думала. Я запам’ятав кожну рису твого обличчя.

Він замовк. Не мав права говорити цього, але воно вирвалося мимоволі:

— Capo, я пройшов крізь час заради тебе. Я кохаю тебе. І кохав завжди. «Ну от. Усі слова сказано. Тепер можна сховатися у своїй мушлі», — подумав Кайл.

Дивлячись у сяючі очі Сари, Різ зрозумів, що не в змозі цього зробити. Очі дівчини блищали від хвилювання, і Різ уже не відповідав за себе — він геть забув про свою підготовку, про завдання і вже, звичайно, не здогадувався про те, що відчуває до нього Сара. Кайл знав одне: він кохає Сару, і ніхто та ніщо не зможе її вбити. Ані людина, ані машина не заподіють їй жодної шкоди. Радше він дасть розрізати себе навпіл. Заради її порятунку він готовий розтрощити весь світ на друзки. Готовий розстатися з життям, тільки б жила вона. Не заради людства, а заради неї самої.

Сара прочитала все це в очах Різа. Вони переконали її більше, ніж його слова. Сара була вражена своїм відкриттям: виявляється, вона могла справити настільки глибоке враження на іншу людину. Від погляду Різа її кинуло в жар, але їй не хотілося відводити очей. Нехай він завжди дивиться на неї ось так. Час уповільнив свій плин, і в темній кімнаті зависла дзвінка тиша.

Сара торкнулася обличчя Кайла. Яка м’яка шкіра в нього на вилицях…

Раптом Різ отямився, повертаючись до холодної суворої реальності. Якщо він дійсно кохає Сару, то мусить неодмінно шанувати себе. Він відсахнувся від дівчини і схопився на ноги.

— Я не повинен був цього говорити, — прошепотів він крізь зуби і, підійшовши до столу, почав акуратно складати бомби до нейлонової сумки. Сара відчула миттєву слабкість і розгубленість. Він рухалася як машина, як кіборг. Немовби звів поміж ними якусь механічну перешкоду.

Цього вона не змогла витримати і, кинувшись до Різа, обійняла його, вкриваючи поцілунками Кайлові шию, щоки, губи. Її ласки були такими палкими, що лід його тіла почав топитися. Кайл зрозумів, що назад шляху немає. Тихо застогнавши, відчув, як зникає колишній Різ, а новий стає щосекунди сильнішим. Він дедалі міцніше притискав Сару до своїх грудей, жадібно впиваючись у її губи.

Вони лежали на підлозі біля столу, але він на це не звертав уваги. Для нього існувала лише Сара, він так її прагнув. Вона цілувала його шрами. Різ відчував, як від її дотиків зникає біль і змінюється сама мета його життя. Сара забирала Кайла всього, і він з радістю віддавався їй. Вона немов пливла над ним, і Різ тягся до неї, усе тісніше пригортаючи її до себе, немов намагаючись злитися із Сариним тілом. Дівчина відчувала, що він її палко прагне і всім тілом відгукувалася на його бажання.

Здавалося, минула ціла вічність. Вони задихалися в обіймах один одного, огорнені потужною хвилею кохання.

Потім Сара почала приходити до тями й побачила, що Різ розгублений і збентежений. Вона лагідно підштовхнула його до ліжка.

Коли Кайл отямився, міс Коннор узяла його руку і провела нею по найтаємніших місцях свого тіла, які дотепер нікому не вдавалося розбудити. Але зараз усе її тіло відгукувалося на пестощі й палало від збудження…

* * *

Сара з Різом лежали оголені, насолоджуючись тією близькістю, якої їм не доводилось відчувати раніше й не судилося відчути в майбутньому.

Вони забули про розмірену ходу часу. Їхні тіла зустрілися, ніжно пульсуючи в самісінькому центрі жорстокого й безжального космосу.

Мотель «Тикні», 11.28 вечора

Розплющивши очі, Сара дивилась, як по стіні рухаються тіні.

Поруч спав Різ. Його груди здіймалися та спадали, і в цьому ритмічному русі відчувалося глибоке задоволення. Уві сні обличчя Кайла було таким юним і лагідним. Згадавши всі останні події, Сара раптом зрозуміла, якою, власне, дитиною він був і як сильно змінило обох випробування, що випало на їхню долю.

До зустрічі з Різом Сара була звичайнісінькою офіціанткою, відлюдькуватою, невпевненою в собі дівчиною. Різ, цей юнак-солдат, усе своє життя провів на війні. Тепер, коли вони знайшли одне одного і злилися в єдине ціле, кожен з них став зовсім іншою людиною.

Сару вразило це відкриття. Її серце завмерло. Вона повернулася до Різа й міцно обійняла його. Він ворухнувся уві сні. В обіймах Сари йому нічого не загрожувало. Їх обох оточено міцним невидимим муром, крізь який не зможе пройти навіть Термінатор.

Сара ніжно поцілувала Кайла в чоло, і той застогнав уві сні. Різ врятував її від смерті, а вона подарувала йому життя. Вони вчилися одне в одного. Обоє потребували мудрості, щоб вижити. Кохання та війна. Радість і біль. Життя і смерть. І терпіння.

Однак у Всесвіті вони не були самотні. За вікном панував чужий їм світ. Шум машин на дорозі. Приглушені голоси із сусіднього номера. Посвист військового реактивного літака над головою. Собачий гавкіт…

Треба бути стійким, щоб вижити, коли тебе переслідує невблаганна машина, запрограмована на знищення. Відтепер їм доведеться жити, постійно. ховаючись від кіборга, що буде їх переслідувати доти, поки вони не загинуть.

Слово «невблаганність» набувало майже фізичних обрисів. Обрисів Термінатора.

Сара розуміла, що слід змінити стратегію. У Різа було завдання перешкодити Термінаторові вбити Сару і сховати дівчину до початку війни, а потім вивести її разом із сином з укриття, допомогти організувати рух опору, змінивши тим самим хід історії. Як їм вижити, доки в цьому світі діє Термінатор? Різ уже намагався знищити його в «Чорній Технології». Поліціянти буквально зрешетили кіборга кулями. А Термінатор і далі продовжує йти по їхніх слідах.

Тепер вони мають бомби. І ще в них на озброєнні дещо сильніше за звичайну життєву хитрість. Спалах почуттів напевно міцнить їхню волю. Вони тепер здатні протистояти Термінаторові. Підготувати йому гідну зустріч і стерти на порох цього вилупка. Різ щось вигадає!

Сара сіла в ліжку і взялася будити Кайла, але він давно вже розплющив очі і прислухався до віддалених звуків.

— Чуєш, як гавкають собаки? — запитав він голосом, від кого по шкірі пробігли мурашки.

Сара повернулася до вікна і прислухалася до віддаленого гавкоту. Гавкали два собаки. Потім до них приєднався ще один. Завив четвертий. Пси були в кількох кварталах від мотелю, приблизно з півмилі від нього. До них приєдналися інші пси, уже зовсім близько. Собаки відчувають щось таке, чого не бачать люди. Собака безпомилково впізнає, хто або що перед ним.

Занепокоїлася німецька вівчарка, що сиділа на ланцюгу біля ходу. Щось наближалося до мотелю, і тварини відчували це зближення. Сара і Різ схопилися за одяг. З цього моменту розпочався нестримний біг часу.

* * *

Термінатор проминув контору й рушив до цілі, не звертаючи уваги на собаку, що намагався зірватися з ланцюга. Мікропроцесорна система переключилася на режим атаки, і Термінатор просувався вперед із дедалі зростаючою енергією, обробляючи з недоступною людському мозкові швидкістю щільний потік інформації про навколишній світ. Земне тяжіння. Структура й температура асфальту. Відносна відстань до предметів. Швидкість вітру. Через особливі сенсори мозок Термінатора поглинав океан звуків. Розміри і властивості всього того, що потрапляло до поля зору, вимірювалися й надходили до постійно оновлюваного рівняння руху й маси.

Його жертва не мала шансів утекти.

Термінатор зупинився біля дверей і приготував свій «АР-180». Удар ногою — і двері впали, розколовшись на три великі шматки з нерівними краями.

Кіборг увірвався до кімнати і відкрив прицільний автоматичний вогонь. Кулі розтрощили на тріски порожній стіл, прошили легке крісло, вибиваючи з нього клаптики вати. Потім Термінатор зосередив вогонь на ліжку. Він розстрілював ліжко доти, поки від нього не залишилася лише металева рама.

Кіборг перезарядив зброю й озирнувся.

Відбувся збій. Термінатор чітко розрізняв своїм цифровим зором кожну деталь приміщення. Цілі тут не було. Номер кімнати перевірено двічі. Рішення? Змінити напрямок. Результат негативний. Отже, продовжити пошук.

Кіборг швидко оглянув кімнату. Побачив відчинені задні двері й одночасно почув звук кроків утікачів.

* * *

Герб Россмор загальмував свій «бронко» й очима, що злипалися від утоми, розглядав вогні мотелю «Тиккі». Йому потрібно відпочити, інакше він засне просто за кермом і вріжеться в огорожу. Водій помилково пропустив поворот на стоянку і в’їхав на майданчик за мотелем, куди виходили задні двері номерів. Пошепки вилаявся й увімкнув задню швидкість. Але те, що Герб побачив, змусило його заглушити двигун.

Двері одного з номерів відчинилися, звідти вислизнули двоє і нечутно, але швидко рушили вздовж муру. Обоє йшли босоніж. Хлопець на ходу натягав на голе тіло довгий плащ На дівчині був вивернутий навиворіт жакет, у руці вона тримала важку на вигляд нейлонову сумку.

Хлопець звів очі, побачив Герба і, ляпаючи босими ногами, побіг майданчиком у напрямку до «бронко». Містер Россмор відразу зметикував, що буде наступної миті, і відреагував миттєво — зачинив дверцята й схопився за ручку підйомника вітрового скла, зробивши безнадійну спробу убезпечити себе від цього психа. Але Різ скочив на підніжку і, просунувши руку в щілину між склом і дверцятами, немов лещатами, стиснув Гербові горло. Той марно намагався розтиснути сталеві пальці. Побачивши в іншій руці Різа пістолет, містер Россмор здався й відімкнув дверцята.

З протилежного боку будинку пролунав голосний тріск, і слідом за тріском прогуркотіли постріли.

— Capo, сюди! — закричав Різ, виволікаючи Герба на асфальт.

Сара, з перекрученим від жаху обличчям, уже сідала в машину з протилежного боку.

У той момент, коли на вулицю вискочив Термінатор, Різ повертав ключ запалювання. Герб ледь-ледь устиг відстрибнути вбік, коли божевільний у його машині натиснув на педаль газу, змусивши двигун заревти, і відпустив зчеплення.

Містер Россмор почув скрегіт металу. Його «бронко» врізався в якийсь предмет і розчавив його об стіну мотелю.

Це була людина.

Герб скулився з переляку, а його вантажівка з божевільним за кермом верескнула шинами, виїхала задом з майданчика і зникла в темряві. «Ну і справи», — подумав Герб. Однак найжахливіше чекало на нього попереду.

Здоровенний хлопець, якого роздавило вантажівкою і який мусив би перетворитися на труп, раптом швидко підняв зброю, визначив напрямок, у якому зникла вантажівка, й увійшов до будинку через задні двері.

За мить містер Россмор почув, як заревів на швидких обертах двигун мотоцикла Ще через пару секунд побачив, як той розвернувся на тротуарі і рвонув слідом за вкраденою вантажівкою.

Герб ледве тримався на ногах. Серед хаосу думок, що вихором пронеслися в його голові, лише одна виглядала розумною: він ніколи не отримає назад свого «бронко». І містер Россмор не помилявся.

* * *

Вони були на волосинку від загибелі.

За вікном миготіли цятки світла від вуличних ліхтарів. Учепившись у приладову дошку вантажівки, Сара намагалася вгамувати серцебиття і млосне відчуття того, що все це вже з нею колись відбувалося.

Вони ледь не загинули, лежачи в обіймах. Їх намагалася знищити машина, маючи на це інструкції, дані іншими машинами. При цьому машина виконувала завдання сліпо й тупо.

Сара знала, що кіборг продовжує їх переслідувати. Дивлячись у дзеркало далекого огляду, дівчина бачила як невблаганно наближається самотній вогник. Він збільшувався в розмірах, немов злоякісна пухлина. Сара з ненавистю дивилася на нього.

Різ ритмічно вдихав і видихав повітря, прагнучи встановити цілковитий контроль над своїм тілом. Він рвучко повернув кермо, і Сару відкинуло до дверей. Вантажівка сковзнула асфальтом і, ставши дибки, окреслила круту дугу. Різ натиснув на педаль акселератора, і Сару втиснуло в спинку сидіння.

Цього разу гонитва відбувалася по-іншому. Сара стежила за діями Різа зі змішаним почуттям гордості й страху. Різ миттєво вирівняв авто і скерував машину середньою смугою шосе.

На цей час рух дорогами узбережжя був не надто інтенсивним. На шосе, що веде на південь, до Сан-Дієго, подекуди зустрічалися гуркітливі трейлери і зрідка легкові автомобілі. Різ так спритно переганяв інші авто, неначе ті стояли на місці.

Утім, переслідувач проробляв це настільки ж уміло. Термінатор скорочував дистанцію, наближаючись розмірено й невблаганно, немов годинниковий механізм.

Сара подивилася назад і здригнулася. Термінатор був зовсім поруч. Його нечіткий силует бовванів набагато ближче, ніж могло здаватися в дзеркалі, що викривляє перспективу. Пригнувшись до керма і повернувши до краю ручку газу, кіборг витягував карабін. Не звертаючи уваги на опір повітряного потоку, Термінатор підняв однією рукою зброю.

— Пригнися! — крикнув Різ. Але. Сара вже і так пірнула вниз. За секунду заднє скло «бронко» розлетілося під ударами куль. Одна з них рикошетом відлетіла всередину кабіни й поцілила в щиток просто над головою дівчини.

Різ крутнув кермо вбік, намагаючись сховатися за вантажівкою, що рухалася паралельно. Термінатор ледве уник зіткнення, проскочивши в кількох міліметрах від вантажівки. І продовжував так само невблаганно скорочувати відстань.

Кайл, немов привид, метався між автомобілями, що повзли по шосе. Водії ледь устигали помітити вантажівку, що пролітала повз них. Якийсь навіжений! Але слідом за ним мчав ще божевільніший мотоцикліст. Вищали колеса, і перед зляканими водіями пролітав Термінатор. Він утримував рівновагу під кутом у тридцять градусів, часом навіть торкаючись асфальту своїм залізним коліном.

Різ крутнув праворуч, потім ліворуч, ледь уникнувши зіткнення з великим міжміським автобусом.

Термінатор знову вистрілив. Кулі потрапили в огорожу просто проти місця, де щойно був «бронко». Схибив! Вантажівка обігнала два трейлери й проскочила поміж огороджень дорожніх робітників, які цієї ночі ремонтували шосе.

Термінатор зрозумів, що йому доведеться повернути назад і продовжити переслідування іншою смугою. Не хотілося змінювати темпу погоні, і він вчинив інакше. Звернувши убік, з’їхав пандусом униз, не сповільнюючи руху, проскочив на червоне світло через перехрестя і знову піднявся на шосе. Два автомобілі, що намагалися уникнути зіткнення з недоумкуватим мотоциклістом, зіткнулися за його спиною.

Різ помітив мотоцикл, що з ревінням вистрибнув на шосе. Фара «кавасакі» поверталася на всі боки, немов око циклопа, і яскрава світляна пляма окреслювала складні криві, намацуючи «бронко».

— Поміняємося місцями! — прокричав Різ крізь шум двигуна. Поки він утримував ногою педаль газу, Сара перебралася на місце водія, вхопилася за кермо і поставила ноги на педалі.

— Тисни на всю! — крикнув Різ.

— Не турбуйся, — відповіла вона. У голосі дівчини пролунала невластива їй дотепер упевненість.

Вони подивилися один одному у вічі. І час на мить зупинився.

Однак уже наступної секунди «бронко» зачепив «датсун-240», зірвавши з нього дзеркало заднього огляду, і час ніби розсипався на окремі шматочки мозаїки. Сара напружилася і крутонула кермо, повертаючи «бронко» на місце. Різ поліз до нейлонової сумки по зброю.

Тепер їхнє життя залежало лише від них самих.

Термінатор проскочив у проміжок між машинами і дав коротку прицільну черту. Кулі влучили в задній борт. Одна з них вирвала шматок гуми з задньої лівої шини, але сталевий диск витримав. На всі боки посипалися іскри.

Різ витяг першу бомбу й підніс до ґнота полум’я запальнички.

Сара спрямувала вантажівку до розділової смуги та із застиглим від напруження обличчям вирулила в декількох дюймах від огородження, ледь утримавши кермо. Уперше вона тримала у своїх руках власну долю, причому на швидкості близько ста миль на годину.

Різ підпалив ґніт і висунувся з вікна. Він стежив за тим, як димить та іскрить запал, і коли вогонь нарешті добрався до заглушки, пожбурив бомбу на дорогу. Бомба вибухнула просто під колесами мотоцикла Термінатора.

Асфальт здригнувся. Зметнувся стовп диму та полум’я. Здавалося, усе завмерло. Однак уже наступної секунди Різове волосся обдало вибуховою хвилею, а з хмари диму з ревінням вискочив мотоцикл неушкодженого Термінатора. Бомба вибухнула дуже рано.

Різ дістав іншу.

Пролунала черга з «АР-180», і в «бронко» увіп’ялася чергова серія куль.

Сара кидала вантажівку ліворуч і праворуч. При кожному різкому русі до горла підступала нудота.

Різ висунувся з вікна і, дочекавшись, поки від ґнота залишився шматочок завдовжки з півдюйма, жбурнув другу бомбу.

Циліндр із дзенькотом упав на асфальт і прокотився повз кіборга, немов збита кегля. Другий вибух зметнувся за слиною Термінатора, лише налякавши водіїв машин, що їхали слідом. Чорний «корвет» звернув убік, ставши поперек смуги, з ним одразу зіткнулася вантажівка з причепом, рознісши фібергласовий кузов «корвета» на шматки.

На шосе залишалося дедалі менше машин. Це було дуже погано — менше можливостей сховатися. Термінатор перекинув свій «АР-180» через плече, дістаючи вільною рукою останній магазин. Одним різким рухом уставив його в карабін і знову приготував зброю для пострілу.

Тим часом Різ намацав у сумці наступну бомбу. «Бронко» обігнав автоцистерну, пофарбовану в жовтий і молочний кольори і, набираючи швидкість, в’їхав у довгий тоннель, освітлений лампами денного світла. Різ жбурнув бомбу. Вона застрибала асфальтом, уповільнюючи свій рух У замкненому просторі тоннеля пролунав вибух. За бортом вантажівки постала стіна диму. Різ і Сара почули, як вискнули шини й заревла, немов зляканий динозавр, сирена автоцистерни. Потім, утворивши серед диму коридор, з’явився мотоцикл. Після пострілів Термінатора бічне дзеркало розлетілося на друзки. Кулі з лиховісним завиванням розпанахували борти «бронко». Дві з них поцілили в Різа. Відчувши болісні удари в спину та груди, він здивовано скрикнув. З його пальців випала бомба із незапаленим ґнотом і, за іронією долі, влучила просто в ногу Термінаторові, вирвавши з неї шматок плоті. Різ обперся на дверцята, наполовину вивалившись із вікна.

— Кайле! О господи!.. — Сара рвонулася до Різа, намагаючись затягти його до кабіни. «Бронко» крутонуло до протилежної стіни тоннеля. Сарина нога інстинктивно намацала гальмівну педаль. Але, замість того щоб зупинити машину, Сара вчепилася у кермо й розвернулася. Вантажівка мчала, обдираючи об стіну фарбу і розсипаючи навколо снопи іскор. Відчувши приплив відваги, Сара знову втопила в підлогу педаль акселератора. Двигун усмоктав порцію пального, і дівчина відчула, як її кинуло до спинки крісла. «Бронко» рвонув уперед і миттю набрав дев'яносто миль на годину. Але було вже надто пізно.

Термінатор не гаяв часу. Він скоротив дистанцію і їхав на п’ятнадцять метрів позаду. Націлившись Сарі у шию, він натиснув гачок.

Якби в магазині «АР-180» не скінчилися патрони, то дівчині знесло б голову кулями.

Термінатор негайно відкинув карабін убік. Зброя ще не встигла впасти на дорогу, а кіборг уже витяг з-під куртки нікельований пістолет 38-го калібру. Прицілився в потилицю Сарн й вистрілив.

Але саме в цей момент дівчина крутонула кермо ліворуч. Кулею розбило дзеркала, розташоване збоку від крісла водія, обсипавши Сару уламками скла. Вона здригнулася й випустила кермо. «Бронко» заметався на всі боки. Однак Сара опанувала себе і встигла вирівняти вантажівку. Термінатор був уже зовсім поруч. Він цілився з пістолета. Пошкоджене око кіборга блимало з-під лінзи темних окулярів червоним світлом. Термінатор знову вистрілив. Куля влучила в кабіну і, просвистівши над самим вухом Сари, розбила лобове скло.

Термінатор був ворогом. Він поранив її коханого і хотів знищити її саму. Раптовий спалах злості витиснув страх із Сариної душі. Обличчя Сари спотворила хижа гримаса. Вона відпустила педаль газу, натиснула на гальмо і різко крутнула кермо. «Бронко» притис «кавасакі» до огорожі. Мотоцикл нахилився і тієї ж миті з гуркотом упав на асфальт, підстрибнув, перекинувся й заковзав по шосе. Кіборга викинуло з сідла. «Бронко» разом з мотоциклом вилетіли з тоннеля на швидкості дев’яносто миль на годину. Слідом за ними, набагато повільніше, розкинувши руки, котився Термінатор. Сара озирнулася на нього і не впоралася з керуванням. Вантажівка з’їхала до огорожі та перекинулася.

Світ пішов шкереберть. Сару й Різа притисло одне до одного і жбурнуло на стелю кабіни. Сара знову відчула страх, але гуркіт, з яким «бронко» вискочив на асфальт, перекинувшись догори колесами, заглушив її зляканий крик.

Термінатор увігнався в стовп і перелетів через огорожу. Він вилетів на смугу зустрічного руху і, прокотившись іще трохи, зупинився. Куртка кіборга диміла. Шкіра висіла клаптями, немов по ній пройшлися тертушкою для сиру. Термінатор поворухнувся і сів.

Почулося ревіння автомобільного гудка. Термінатор розвернувся. У нього відразу врізався тягач-автопоїзд на швидкості сімдесят миль на годину. Засичали пневматичні гальма, і кіборг злетів угору. Колеса тягача задиміли, а Термінатор упав і, вдарившись об картер заднього моста, розпластався на асфальті. Напарника водія, що сидів поруч, жбурнуло вперед, і він прокинувся.

— Сучий син! — майже в один голос закричали водій та його напарник.

Цистерни автопоїзда метеляло з боку вбік, немов потяг, що зійшов з рейок. «Дідько забирай! Гаплик нашому бензинові!» — подумав водій. Чоловіки чули, як тіло збитої ними людини гепнулося десь поблизу.

Колеса пішли поковзом. Автопоїзд зупинився. Водії відсапувалися, боячись повірити тому, що вдалося зупинити автомобіль. Їхні обличчя сполотніли. Хіба ж це жарт — 6000 галонів[7]!

— Залишайся в кабіні, — наказав водій і, відчинивши дверцята, вистрибнув на шосе. Напарник дивився просто перед собою, вчепившись у приладовий щиток.

Водієві зовсім не хотілося дивитися на збиту людину. «Але хто його знає, можливо, хлопець ще живий? Боже, який жах!» — подумав він, уявивши собі як стікає кров’ю та б’ється в конвульсіях бідолаха з відірваними руками й ногами.

Дійшовши до другої цистерни, водій уповільнив крок. На дорозі розпливалася кривава пляма. А це що: клапоть одягу чи шматок м’яса? Шофер минув задній борт цистерни й потрапив просто до рук кіборгові…

* * *

Усе сталося так. Після зіткнення Термінатор перестрибнув через кабіну і схопився рукою за низьку вихлопну трубу. Якусь мить його тягло слідом за тягачем, потім він розтиснув пальці. Стрибок був ретельно розрахований, його кут був обчислений надзвичайно точно. Ударившись об задній міст, Термінатор ухопився за картер провідного валу і, перебираючи руками, поповз до дисків зчеплення, розташованих за кабіною. Проте у цей момент тягач загальмував. Термінатора відірвало від картера й відкинуло назад Він ударився об дно першої цистерни і, прокотившись асфальтом, загальмував біля задніх колес автопоїзда.

Кіборг одразу ж виповз з-під цистерни та уважно оглянув автомобіль. Перебравши можливі варіанти, він вирішив скористатися машиною для того, щоб продовжувати переслідування.

Термінатор рвонув уперед, і в цей момент на його внутрішньому дисплеї висвітилося повідомлення про пошкодження. Розбиті деталі гідравлічної системи вже замінювалися резервними, але з пошкодженою віссю в лівій гомілці нічого не можна було вдіяти: зламалося кільце підшипника. Якщо буде потрібно, кіборг попрацює над ним пізніше. Через цю поламку він почав накульгувати і вже не міг бігти зі швидкістю двадцять дві милі на годину. Але рухатися Термінатор ще міг. Обходячи цистерну, кіборг зустрівся з водієм і негайно порішив його. Вирвавши своїми могутніми пальцями людині горло, Термінатор попрямував до кабіни. Обм’якле тіло водія розпливлося на асфальті, немов драглі.

Напарник водія трусився зі страху, сидячи на пасажирському сидінні. Однак усе, що сталося, було лише прелюдією до жаху, який бідолаха відчув тієї миті, коли відчинилися шоферські дверцята й за кермо сіла якась жахлива мара. Чоловік сахнувся від цієї потвори: обдерте об асфальт обличчя з обвислими клаптями шкіри, у глибині порожньої очниці жевріє демонічний-вогонь. Уздовж м’язистого передрам’я — кривава рвана рана.

Чудовисько увіп’ялося в прилади і, здавалося, замислилося, потім подивилося просто в очі людині та вимовило:

— Геть.

Терміна торові не довелося повторювати двічі. Чоловік сильним ударом розчинив дверцята, стрибнув на асфальт, зламавши гомілку і, накульгуючи, щосили рвонув геть від мерця, який щойно дивився йому в обличчя.

Термінатор оглянув прилади, розташовані у просторій кабіні. Відшукав у своїй пам’яті дані про моделі автопоїздів, про перемикання швидкостей і характеристики двигуна.

Коли закривавлені пальці Термінатора схопилися за важіль передач, кіборг уже знав тягач так, немов той був продовженням його самого.

Він повернув кермо й дав повний газ.

* * *

Сара, відсапуючись, отямилась від напівзабуття. Вони з Кайлом лежали на стелі кабіни перевернутого автомобіля. Вона спробувала вилізти з-під нерухомого тіла Різа, але їхні ноги переплелися. Зрештою Сара таки спромоглася це зробити і знову подивилася на Різа. Його рука та груди були у свіжій крові Обличчя набуло молочно-білого кольору, навколо очей з’явилися темні кола. Сара з жахом усвідомила, що Кайл, можливо, уже не дихає. Вона схопила Різа за комір і струснула.

— Різе!

Подумавши про те, що юнак іде з її життя, Сара відчула порожнечу. Вона прагнула повернути до життя його вмираюче тіло, цілувала обличчя коханого, плакала, пестила його, як дитину і нарешті додумалася зробити єдину необхідну в цій ситуації річ: вдихнула в його легені повітря.

Сара помітила, що при цьому з отвору в Кайлових грудях вириваються пухирі кривавої піни. Дівчина інстинктивно затулила отвір долонею і продовжувала дути йому в рота. Різ кахикнув і розплющив очі. Піднявши закривавлену руку, слабко відіпхнув дівчину і спробував підвестися. Він мусить захищати Сару, мусить виконати завдання. Усе буде гаразд, якщо лише він зможе… Якщо він зможе…

Кайл упав і захрипів.

Сара підвела очі й побачила, як автопоїзд збив Термінатора й зупинився, пройшовши поковзом близько сімдесятьох п’яти ярдів. Вона помітила, що водій виліз із кабіни й попрямував до цистерн. У світлі з’явилася лиховісна фігура Термінатора.

Побачивши, як він розправився з водієм, Сара конвульсивно зітхнула. Кіборг спокійно подивився в її бік і сів за кермо. Автопоїзд рушив з місця. Описавши повільну дугу, авто рушило просто на Сару. Дівчина замружилася.

* * *

Автопоїзд зібгався втричі, розігнався, в’їхав на розділову смугу, зніс огорожу й вискочив на бік зустрічного руху, де лежала перекинута вантажівка Сари й Різа.

Кошмар Сари розрісся до розміру тягача-автопоїзда. Він ревів двигунами й заливав кабіну «бронко» світлом, що з кожною секундою ставало яскравішим. Сара отямилася. Різким ударом розчинила понівечені дверцята і спробувала витягти Різа з кабіни, доки її не розплющив автопоїзд.

Різ помирав. Усі сили його організму намагалися підтримати життя. Він нічим не міг допомогти Сарі.

Дівчина вилізла з кабіни. Різові руки вислизнули з її пальців. Сара застогнала. Боже, який він важкий!

Її засліпило світло фар тягача. У ревінні двигуна відчувалася смертельна загроза. Сара осліпла й оглухла. Вона не бачила Різа й не чула свого лементу. Вибиваючись із сил, вона тягла за собою Кайла.

Різова нога за щось зачепилася. Тільки цього не вистачало! Сара перевернула його, нога звільнилася. Однак тягач був уже так близько, що від ревіння його двигунів здригалося її тіло. Озирнувшись, дівчина побачила два нестерпно яскравих сонця, що освітлювали асфальт за її спиною. Сили залишали її. Автоцистерна врізалася в «бронко». Сара впала на спину.

Метал зіткнувся з металом, пружна сталь розплющилася. Бампер тягача зім’яв кабіну «бронко». Авто злетіло в повітря саме в той момент, коли Сара впала на спину.

Термінатор натиснув на гальмо. Паливо усією масою натиснуло на переднюю стінку цистерни. «Бронко» описав у повітрі високу дугу і, гепнувшись на асфальт, чотири рази підстрибнув і завмер, перекотившись на бік. Усього кілька секунд — і засіб пересування перетворився на взірець модерністської скульптури.

Озирнувшись, Сара помітила, що тягач уповільнює задній хід і розвертається. Асфальтом повзли плями світла від його фар. Одним порухом Сара підняла Різа й поставила його на ноги. Він прошепотів їй на вухо:

— Кинь мене! Тікай!

Сара із силою вдарила Кайла по щоці. Вона зробила це інстинктивно — її дії цієї миті були суто рефлекторними. Усе підпорядковувалося одній думці: урятуватися! Дівчина знову вдарила Різа, і він розплющив очі.

Груди Кайла прохромив гострий біль. Тіло налилося свинцем, і він ледь міг поворухнутися. Різ сфокусував погляд на обличчі Сари й побачив у її очах відбиток світла фар — і жах. Він зрозумів, що дівчина швидше загине, ніж полишить його. Різ зібрав усі сили і зробив крок. Це була маленька перемога. Дуже маленька. Один крок — це всього лише крапля в морі.

А їм треба було бігти.

Сара поклала Різову руку на своє плече, і вони посунули вперед.

Тягач з ревінням набирав швидкість.

Різ уявив собі мертву Сару, що спливала кров’ю, і це додало йому сил.

Вони побігли.

Повільно, нерівними стрибками.

Але краще вже так, ніж ледве-ледве тягтися. І значно краще, ніж повзти.

Двигун тягача вже ревів на четвертій передачі. Термінатор розігнався до п’ятдесяти миль на годину.

Термінатор розрахував час до зіткнення — вісім секунд.

Сара потягла Різа до зовнішньої огорожі шосе. Термінатор відкорегував розрахунки і, різко крутнувши кермо, спрямував тягач іншою кривою. За його підрахунками, тепер до удару лишалося дев’ять секунд.

Сара помітила, що вздовж шосе насипано земляний вал, повитий плющем. Бона підняла Різа і майже пожбурила його в зарості на тому боці огорожі.

Невблаганний тягач наближався й освітлював їм дорогу, немов глузуючи з утікачів. Але Сара вже перестрибнула через огорожу і рвучко підняла Різа на ноги.

Автопоїзд пробив огорожу за півтора метри від Різа та Сари і заковзав по вологому плющеві, втрачаючи зчеплення з землею.

Прорвавши ланцюг огорожі, авто із тріском продерлося крізь зарості та виїхало на путівець. Доки Термінатор перемикався й розганяв машину, Сара з Різом відбігли вперед на п’ятдесят ярдів. Тягач виїхав слідом за ними на автостоянку і тепер збільшував швидкість, розкидаючи на всі боки припарковані на стоянці автомобілі.

Різ та Сара, хитаючись, рухалися до єдиного найближчого укриття — схожого на завод будинку. Пробігаючи під’їзною колією, вони чули, як за їхньою спиною заревів двигун тягача.

Різові ноги підточилися. Він помирав, але перш ніж він помре…

— Тікай! — гукнув він Сарі.

Вона лише швидко захитала головою, доки не побачила в Кайловій руці бомби. Різ із силою відштовхнув від себе дівчину.

Сара зрозуміла його задум і повільно побігла серединою майданчика поміж автомобілями. Тягач загримів слідом. Сара побачила як Різ виповз із тіні вперед і встиг покласти бомбу до вихлопної труби машини з цистерною, що саме проїжджала повз нього.

Термінатор перемкнув передачу і протаранив кілька автомобілів за сорок ярдів від Сари, швидко скоротивши дистанцію між ними. Дівчина сховалася за деревами і щодуху чкурнула геть. Тягач рвонув слідом, зламавши дерево. Навіть у ревінні мотору Сара, здавалося, відчувала страх смерті.

Сара побігла швидше.

Тридцять ярдів.

Ще швидше.

Двадцять п’ять ярдів.

Вона задихалася.

Двадцять ярдів…

Сара добігла до рогу будинку. І в цей момент її наздогнали спалах світла і хвиля розпеченого повітря.

Дівчина впала й покотилася по землі. Озирнувшись, вона побачила найбільшу картину руйнації, яку тільки могла собі уявити: над кабіною тягача виростала вогняна куля, огорнена жовтими хвилями палаючого бензину. Енергія, прихована в пальному, нестримно рвалася на волю. Автоцистерну затопив океан бурхливого полум’я. Машина злетіла в повітря і тієї ж миті розпалася на частини.

В обличчя дівчини, немов порив урагану, вдарила вибухова хвиля. Захлинувшись повітрям, Сара сховалася за ріг. До її вух долинув металевий дзенькіт. Покручені уламки автоцистерни падали на землю і з гуркотом котилися асфальтом. Сарі кортіло подивитися, як кіборг засмажиться в цьому пеклі. Вона має переконатися в тому, що йому настав кінець — раз і назавжди!

Вона висунулася з-за рогу.

Машина догорала в полум’ї. Вогонь здіймався багряними язиками, затуливши зірки хмарами диму.

У покрученій кабіні металася якась тінь. Обгорілий з голови до ніг Термінатор порозкидав уламки і, впавши на асфальт, перекотився на спину, палаючи, немов смолоскип. Чи міг він відчувати біль? Сара прикрила від нестерпного жару обличчя. Навіть на такій відстані було відчуття, що дивишся на сталеплавильну піч. Навколо палаючих уламків пузирився, топився і горів асфальт. Термінатор повз. Судячи з усього, він не відчував болю і з зусиллям пробирався крізь купи понівеченого металу. Його волосся й одяг уже згоріли, і лише залишки плоті шкварчали на розпеченому кістяку, немов бекон на пательні.

Огорнена полум’ям істота з явним небажанням уповільнила рух. Його голова почала рухатися й поверталася доти, доки кіборг не намацав поглядом Сару. Термінатор продовжував стежити за нею, навіть перебуваючи в такому критичному становищі.

Сару раптом охопила впевненість у тому, що вона житиме, що витримає цей іспит. Але крім того вона розуміла, що це спотворене вогнем обличчя буде протягом усього життя переслідувати її в нічних кошмарах. Сара довго стежила за кіборгом, доки того не засипало купою уламків. У її душі зародилося неясне відчуття перемоги, яке відразу згасло, щойно вона згадала про Різа.

Забувши про Термінатора, що догоряв посеред уламків, Сара підхопилася на ноги. Непевною ходою обігнула залишки автопоїзда, намагаючись роздивитися за язиками полум’я бак для сміття на протилежному боці дороги. Але крізь вогонь нічого не було видно. Від спеки шкіра на її обличчі нап’ялася і вкрилася потом.

— Різе!

Раптом вона побачила той самий сміттєвий контейнер. Струмочок палаючого бензину лизнув його своїм полум’ям, і контейнер задимів. Чи зміг Різ вилізти звідти? Понад усе на світі Сарі хотілося довідатися, чи живий він? Вона ступнула у вогонь, і в цей момент пролунав його голос. Він сказав: «Саро!».

Різ вискочив з вогню, потягнув дівчину вбік і обійняв. Одяг Кайла курився, а на шкірі запеклася кров. Він слабко застогнав у Сариних обіймах. Її тіло все ще перебувало в напруженій боротьбі і діяло поза волею дівчини. Вона пригорнула Кайла до грудей, цілувала його, шепотіла слова кохання.

Вони стали навколішки, притулившись одне до одного на самому порозі розбурханого пекла, у якому палали кіборг і бензовоз.

— Ми перемогли! — говорила вона, заколисуючи Різа, затуляючи його своїм тілом від жару й полум’я, намагаючись, наскільки це можливо, врятувати його від смерті, повертаючи йому борг своїм коханням і ніжністю.

Обійнявшись, вони не звертали уваги на події навколо них і не бачили, як заворушилися уламки, не чули брязкоту металу. Не помічали Термінатора, що повстав із полум’я немов птах Фенікс.

Кіборг лише зачаївся на час, набираючись теплової енергії. Щойно його плоть остаточно обгоріла, а суперсплав кістяка розжарився до червоного, він ожив, швидко відновлюючи й нарощуючи сили. Поповнивши завдяки вогню запас енергії, Термінатор дочекався, доки плоть згорить остаточно, і був готовий продовжити переслідування.

Кіборг підвівся, цілком звільнений від плоті. Тепер можна було чітко розгледіти, що. це таке: хромований кістяк, гідравлічні м’язи, жмутки гнучкого кабелю.

Сара побачила кіборга через плече Різа. Вона негайно підняла Різа на ноги й потягнула до будинку. Термінатор переслідував їх, припадаючи на ушкоджену ногу. Якби тягач не розтрощив йому гомілку, він швидко наздогнав би втікачів.

Сара підбігла до дверей. Замкнено! Понишпорила попід ногами й намацала уламок гарячого металу. Термінатор невблаганно наближався. Їх розділяло не більше двадцяти кроків. Сара пожбурила уламком у двері, але загартоване скло витримало удар. Вона повторила спробу, вклавши в це всю свою силу. Скло розбилося.

Вони вбігли до коридору, наступаючи на друзки.

Термінатор наближався, металевий звук його кроків лунав щораз гучніше.

Сара зачинила за собою двері й потягла Різа далі. Термінатор із силою рвонув двері, зірвав. Їх з петель і рушив за втікачами. Сара вела Різа уздовж скляної стіни, за якою були кабінети.

У далекому кінці коридору виднілися металеві двері. Інші кімнати або зовсім не зачинялися, або зачинялися дерев’яними дверима.

Сара попрямувала до металевих дверей. Термінатор ішов слідом, голосно клацаючи підошвами — справжня машина знищення.

Сара розчинила пожежні двері. Різ повиснув на її плечах, і їй довелося тягти його через поріг волоком. Дівчина всім тілом натиснула на двері, але ті відчинялися занадто повільно. Кіборг спробував схопити її руками. Різ уперся в двері, які гучно зачинилися. Кайл устиг засунути засув і замкнути замок за мить до того, як кіборг вдарив подих з іншого боку.

Сара з Різом потрапили до цеху. Їх оточували розпливчасті нерухомі силуети механізмів зупиненої на ніч складальної лінії. Лінія була, очевидно, повністю автоматизованою. За їхньою спиною ходили ходором двері, і Різ, долаючи слабкість, кинувся до великої панелі і відкрив кришку.

— Що ти робиш? — крикнула Сара.

— Нам потрібне маскування, — кинув Різ, клацаючи перемикачами. Сара зрозуміла його задум. Рано чи пізно Термінатор зламає двері й вистежить їх у темному лабіринті за допомогою свого надчуттєвого слуху.

Один за одним оживали механізми. Рушила стрічка конвеєра. Заскрипіли валики, і в повітрі засовалися важелі механізмів. Закрутилися механічні клешні, немов диригуючи оркестром комп’ютерних істот, що виконують гучну монотонну какофонію.

— Так Термінатор не зможе вистежити нас! — закричала Сара.

Різ кивнув і схопив її за руку. Утікачі попрямували у бік темної, схожої на печеру кімнати. Вислизаючи з-під сталевих пук механізмів, вони побігли проходом поміж ожилими лиховісними механізмами.

За їхньою спиною грюкнули двері, немов потвора спробувала протаранити їх з того боку всім своїм тілом. Ще один удар. Івері здригнулися. Металевий лист прогнувся від неймовірного тиску.

Різ заточився і впав на підлогу. Сара схилилася над ним:

— Різе! Підводься!

Тіло Кайла відмовлялося підкорятися його волі. Розум вимагав іти вперед разом із Сарою, але гризотний біль украй виснажив організм Різа. У Сари залишався єдиний шанс — іти самій, залишивши коханого прикривати відступ.

Термінатор, зі скреготом розриваючи метал, пробив у дверях дірку і протиснув туди руку, намацуючи засув. Сара ще раз спробувала підняти Різа, але той надто ослаб і був заважким. Термінатор зірвав засув і вже відчиняв двері. Сара закричала Різові просто у вухо:

— Уставай, солдате! Воруши сідницями! Уперед, Різе!

Кайл інстинктивно відреагував на слова й інтонацію наказу. Переборовши слабкість і заціпеніння, стиснув простягнену Сарину руку. Утікачі рушили вперед металевим лабіринтом.

Термінатор рвучко розчинив пожежні двері й увійшов до цеху. Його оптична система, пошкоджена вогнем, не могла сприймати інфрачервоного випромінювання, і Термінаторові довелося застосувати повільний оглядовий сканер з лінзами денного освітлення.

Усе кругом нього рухалося, але це не був рух його жертви. Термінатор обійшов лінію монтажу, майже непомітний на тлі своїх побратимів, не звертаючи уваги на цих тупих роботів, своїх давніх попередників.

Кіборг методично оглядав цех. Повільний, як сама вічність.

Сара й Різ повзли вздовж піднятого над підлогою помосту, заблукавши в хитросплетіннях труб і панелей управління. Різ узяв з верстата короткий обрізок труби з міцного металу. За секунду Сара, деручись по витяжній трубі, випадково натиснула коліном червону кнопку на маленькій чорній панелі. Пролунав гуркіт, і в дюймі від її руки опустилася масивна плита гідравлічного преса. Налякана дівчина скотилася на поміст.

Слухова система Термінатора відфільтрувала всі ритмічні звуки, вважаючи їх стороннім шумом на зразок розміреного падіння крапель з погано підігнаних водогінних стиків, і зафіксувала рухому ціль посеред механізмів. Голова кіборга повернулася на прецизійній осі. Він рушив туди, звідкіля долинув цей звук.

Різ і Сара пробігли помостом і наткнулися на замкнені двері. Вилаявшись, Різ розвернувся й рушив назад щойно пройденим ними шляхом. Сара поспішила за Кайлом.

Термінатор обійшов компресор, перетнувши втікачам шлях. Вони ледве розрізнили в гуркітливому напівмороці його силует, схожий на скелет. Різ підняв трубу, стиснув її обома руками, немов бейсбольну биту, хоча ліва майже не діяла.

— Тікай! — крикнув він Сарі, штовхаючи її назад.

— Ні! — вигукнула дівчина, відмовляючись повірити в те, що зараз мало статися.

Термінатор наближався. У людини, що стояла перед ним, працювала лише одна рука, якою він стискав зброю — сорокасантиметровий відрізок труби. Кіборг не поспішаючи наблизився, присів і завдав Різові нищівного удару по щелепі. Той відлетів назад, але, відіпхнувшись від ґратчастої огорожі, знову встав на шляху Термінатора і вдарив кіборга трубою. Удар прийшовся у хромовану скроню. Голова кіборга хитнулася назад і знову байдуже повернулася до людини. Здається, металеві зуби ошкірилися в гримасі ненависті.

Термінатор зробив блискавичний випад і вдарив кулаком по ушкодженій руці людини. Різ відчув невідому йому дотепер надзвичайну ясність свідомості. Порівняно з цим болем усе його попереднє життя видалося суцільним сновидінням. Термінатор ступнув уперед, готуючись покінчити з ворогом. У цей момент у поле зору кіборга потрапила беззахисна фігура головної жертви — Сари Дженет Коннор. Вона стояла, притулившись спиною до огорожі помосту на висоті чотирьох футів над підлогою. Іти їй було нікуди — г хіба що на той світ.

Тіло Різа затремтіло від неймовірного припливу сил. Він намацав у кишені пальта останню бомбу, закриваючи її своїм тілом від погляду кіборга. Запальничка вислизала з ушкодженої руки, але вогник спалахнув після першого ж натискання на клапан. Різ на мить затримав подих і підпалив ґніт. Кіборг схилився над Різом, і той, зробивши неймовірне зусилля, впав на спину.

— Саро! — закричав він. — Лягай!

Сара побачила в його руці бомбу з палаючим ґнотом і миттю зрозуміла, що Кайл не збирається її кидати. З лютим, звірячим криком вона метнулася до нього.

Термінатор відвів кулак назад, наміряючись розтрощити ударом череп Різа, але раптом відчув, як у його грудну клітку увійшов якийсь циліндричний предмет. Він схопився за нього рукою, але було пізно. Сара на бігу вдарилася об огорожу і, перелетівши через неї, впала на бетон. У цей самий момент Термінатор вибухнув.

Сара вдарилась об підлогу і відкотилася вбік. Над нею пролетіли шматки металу і чогось м’якого. Дівчину ударило вибуховою хвилею, оглушивши на мить, яка видалася їй цілою вічністю. Оговтавшись, дівчина побачила навколо залишки Термінатора. Там і тут валялися гідравлічні поршні, нога, відірвана ступня. Підлогу було всіяно шматками обгорілого кабелю і масних уламків сплаву. Купа брухту.

Нарешті з Термінатором покінчено.

Застогнавши, Сара торкнулася ноги, але відчула гострий біль. Дівчина машинально схопилася за неї рукою. Сара витягла ногу з-під себе і побачила, що з рани стирчить гострий уламок Термінатора, що влучив у ікроножний м’яз посередині між коліном і гомілкою. Навіть гинучи сам, кіборг намагався її вбити!

Дівчина спробувала витягти уламок. Біль посилився. Вона смикнула ще сильніше. Уламок опинився в руці. Дівчина пожбурила його на підлогу й зітхнула. Коли біль трохи стих, вона розплющила очі й побачила Різа.

Він був мертвий. Вибух відкинув Різа назад, і зараз його тіло лежало на підлозі біля стіни. Незрячі очі Кайла дивилися просто на Сару. На обличчі застиг незвичайний вираз. Коли Різ був живим, його обличчя ніколи, навіть уві сні, не було таким смиренним і задоволеним. Солдат виконав своє завдання.

Сара поповзла до Різа повз великий уламок металу. Коли хтось схопив її за коліно, вона впізнала Термінатора. Вірніше, те, що від нього лишилося.

Спершись на руку, Термінатор випростався. Сара озирнулася й закричала. З дірки в нижній частині хребта, у тому місці, де кіборг кріпився до тазостегнового суглоба, звисали дроти. Але в кіборга ще залишалися руки та голова. Його очі намацали Сару, і він поповз у її бік. Дівчина вдарила Термінатора здоровою ногою і випорснула з його рук. Кіборг поповз за нею.

Сара навіть не могла поворухнути пораненою ногою, і їй довелося повзти. Їй не втекти від кіборга — їхні сили тепер рівні. Вони знову стали мисливцем і жертвою і, немов плазуни, повзли серед уламків.

Сара вилізла на увімкнену стрічку конвеєра. Кіборг вчинив за її прикладом те саме, скотившись на стрічку приблизно в десятьох футах від неї. Вони рухалися, дивлячись одне на одного і, скориставшись коротким перепочинком, обмірковували стратегію подальших дій.

Зненацька Сара скотилася на підлогу. Кіборг відреагував значно повільніше, ніж звичайно, і впав приблизно за дванадцять футів від неї. Тепер Сара мала перевагу.

Термінатор розрахував її траєкторію і посунув на перехоплення. Він не знав, куди прямує об’єкт, але його це не турбувало.

Сара зметикувала, що кіборг одночасно з нею досягне східців, що ведуть на поміст. Вона могла звернути вбік і відшукати інший шлях. Можливо, найбезпечнішим було б вибратися з цеху. Можливо. Але Сара прагнула власноручно знищити кіборга. Почувши позаду металеве скреготіння Термінатора, Сара спустилася з помосту в темні механічні джунглі. Пропхавшись між двома величезними металевими плитами, вона зціпила зуби і продовжувала повзти. Дівчина змокріла й кілька разів послизнулася. Термінатор невблаганно повз слідом.

Побачивши перед собою ціль, Сара поповзла швидше. Дзенькіт і скреготіння за її спиною посилилися. Уявивши, як залізні пальці капають її за ступню й тягнуть назад, дівчина рвонула вперед. Мабуть, кіборг зовсім поруч. Але їй ніколи озиратися.

Сара дісталася краю плити і, повалившись на поміст, насилу вирвала ногу з рук Термінатора. Схопившись за рукоятку щитка огорожі, опустила її донизу, і в той самий момент, коли Термінатор досяг краю плити, щиток опустився. Клацнув замок.

Кіборг зіткнувся з перешкодою. Пролунав звук важкого удару.

Захекана Сара впала на спину, дивлячись на рештки людиноподібної машини, що намагалися пробитися крізь огорожу. Руки кіборга рухалися у вузькому просторі між плитами, а очі пильно стежили за Сарою. Націлившись на її пульсуючу шийну артерію, кіборг пустив у хід свій гідравлічний біцепс. Рука кіборга просувалася до Сариного горла. Пальці стискалися й розтискалися в кровожерливому прагненні задушити жертву. Сара відсахнулася. Термінатор протиснув крізь щиток плече. Його пальці подряпали дівчині ключицю.

Сара підняла руку й намацала помічену нею раніше панель управління. Її тремтячі пальці були за чверть дюйма від кнопки.

Термінатор рвонувся вперед, зімкнувши пальці на тілі дівчини. Вона розпачливо закричала і, підхопившись, з усієї сили втопила кнопку в панель. Червону кнопку.

Час зупинився.

У мертвій тиші Сара зазирнула в очі Термінатора, що дивився на неї знизу, і чітко відчувала в себе на шиї металеві пальці. Гідравлічний сорокатонний прес тим часом стискав Термінатора своїми мідними плитами. Сара з насолодою спостерігала за тим, як повільно звужувалася щілина, в якій опинився Термінатор.

Кіборг витягнув нагору руку та щосили напружився. Його погляд, як і раніше, було спрямовано на Сару. Розташовані на кістяку датчики зафіксували надзвичайно сильну деформацію. Навіть суперсплав не міг витримати такого тиску. Механічна плита зі скреготом опускалася дедалі нижче — невблаганна, як сам Термінатор.

Тіло Термінатора поволі руйнувалося. Оточена могутнім захистом електронна схема розсипалася на порох. Порушувалися зв’язки, енергія прямувала альтернативними каналами, що розривалися один за одним. Перевантаження мікропроцесорного мозку спотворило свідомість Термінатора. Вираз болю та страху на обличчі його жертви змінювався жагучою радістю. Це було останнє, що побачив Термінатор перед тим, як прес розчавив йому око.

Платформа зупинилася, майже досягнувши рівня автоматичного відімкнення. Друге око Термінатора яскраво спалахнуло і згасло назавжди.

— Тобі кінець, покидьку! — похмуро, без усякої радості вимовила Сара.

ДЕНЬ ТРЕТІЙ

Леокадія, 7.45 ранку

Сара знепритомніла. Коли отямилася, верстати було відключено, в цеху стояв гамір. Завивали сирени. Повискували шини. Лунали збуджені голоси. Дівчину підняли і дбайливо поклали на носилки. На мить їй удалося сфокусувати увагу, але вже за секунду все знову розпливлося перед очима. Поліція, санітари, зіваки…

Коли Сару клали до карети «швидкої допомоги», вона побачила поруч темний фургон з написом «Коронер»[8]. У фургон вантажили якийсь мішок. Сара зрозуміла, що в ньому тіло Різа. Дверцята «швидкої» зачинилися, і Сара, не встигнувши розплакатися, знову поринула у блаженне забуття.

Санітарна машина помчала геть.

* * *

Грег Сіммонс поправив комірець костюма й рушив до свого офіса. Добрячий початок робочого дня! Його зупинив давній товариш асистент Джек Кролл — дебелий рухливий хлопець. Він мав інтелект генія і примітивну свідомість кокер-спанієля.

— Грегу! Погляньте-но сюди! — закричав Джек.

На його долоні лежала невелика мікросхема. Грегові ніколи не доводилося бачити подібної. У корпус діаметром приблизно тридцять п’ять міліметрів було вмонтовано схему на перший погляд безглуздих, але, можливо, дуже важливих з’єднань. Що це за схема?

— Де ти її взяв?

Джек показав на складальну лінію в задній стіні будинку.

— Я туди не збирався йти, та все-таки прослизнув крізь поліцейський кордон, бо ця річ…

Грег поклав руку на плече Джека й сильно вщипнув його. Той завив і спробував вирватися. Але Грег кивком указав йому на патрульного, який стояв за шість футів. Грег із Джеком рушили до автостоянки — якнайдалі від своїх колег і очей керівників. Асистент пояснив, що знайшов мікросхему в купі якихось дивних уламків. Здивований Грег із дедалі більшим хвилюванням крутив її в руках.

— Ти показував це босові?

Джек зробив ображене обличчя:

— Ні, Грегу. Я відразу поніс її вам. Ніхто не знає, що мікросхема в мене.

Грег задоволено кивнув:

— Молодчага! Залиш її собі.

— Що? — здивовано запитав Джек. — Ви не хочете показати її містерові Р. та містерові Д.?

— Навіщо? Щоб старигань Клейнхауз одержав грант на дослідження? Ми з тобою сидимо на жалуванні. Нас найняли, щоб ми розробляли всілякі штукенції. Навіщо ми будемо пахати задля босів?

— Так що ж ми маємо робити?

Грег подивився в здивовані очі приятеля. Джек був скарбом, неперевершеним генієм електроніки. Упаковку здатен роздивитися кожен. Грег же бачить начинку — і в цьому його головна перевага. Отже, вони з Джеком організують свою власну справу. Маленький офіс, скромні меблі. Одним словом, прикриття для лабораторії. Заради цього «він готовий закласти свій будинок, автомобіль, дружину, дітей і відібрати в Джека всі його заощадження. Вони зорієнтуються в конструкції мікросхеми, яка, судячи з усього, є мікропроцесором новітньої системи. Вони знайдуть їй застосування!

* * *

Усе це зайняло трохи більше часу, ніж спочатку думав Грег. Якщо бути абсолютно точним — шість місяців і чотири дні. Їхня витівка увінчалася успіхом. Вони отримали позику, запатентували схему й почали чекати, що хтось укотить їм позов. Але цього не сталося. Ніхто не мав і гадки про те, що це за чортівня. Немовби мікросхема прилетіла до них з іншої планети. Але це було лише початком шляху, що приведе друзів до багатства, про яке вони не могли навіть мріяти.

Уже за два роки Грег та Джек сталій власниками компанії, більшої, ніж та, звідки вони звільнилися після «винаходу» мікросхеми. Однією з найсерйозніших проблем, з якою вони зіткнулися під час становлення компанії, була її назва. Безліч фірм використовували практично всі імена, що звучали «по-електронному». Аж якось Джек увійшов до офіса, сяючи радісною усмішкою, і оголосив, що придумав гідну назву. Грег схвалив його вибір, і вже наступного дня вони зареєструвалися під назвою «Кібердайн Системз».

Згадуючи про минуле, про той неймовірний і заплутаний ланцюг випадків, що привів їх до успіху, Грег мусив визнати, що все було визначено надприродними силами. Як же інакше, чорт забирай?!

СТО ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ ДЕНЬ

Буенавентура, Мехіко, 7.46 ранку

Сонце тільки піднімалося над зубцями далеких гір, а рівнина вже розжарилася від майже полуденної спеки. До того ж повітря наситилося вологою. «Погода, як це часто буває в Мексиці, мінлива», — збайдужіло думала Сара, проїжджаючи у відкритому джипі дорогою, яку можна було лише назвати шосе. Каштанове волосся жінки розвівалося, неначе прапор. На колінах Сари, під уже наміченим животиком, який мав стати Джоном Коннором, затишно примостився «кольт пітон-365». Пістолет було заряджено. Сара чудово володіла цією грізною зброєю.

Поруч із нею сидів і позіхав Пагслі, велика німецька вівчарка вагою вісімдесят три фунти. Тренований боєць, Пагслі був ладен блискавично розправитися з кожним, хто хоча б трохи загрожуватиме Сарі. Пса можна було виховати лагідним і слухняним, але Сара не хотіла робити з собаки домашньої тварини. Пес був її зброєю.

Цю ніч, як і кілька попередніх, Сара провела за кермом. Вона розуміла, що якби з’явився з майбутнього наступний Термінатор — а цього не можна було виключати — морок ночі ке врятував би її. Вона сама була собі захистом. Сара залишалася стриманою і спокійною, як і раніше, але тепер її мучив постійний страх, що якась випадковість загубить те, що вони з Різом завоювали в жорстокій боротьбі. Вона вирішила не піддавати своє життя небезпеці авто— й авіакатастроф або випадкового насильства. Вона будь-що мусить вижити.

Сара змінилася.

Справа не тільки в тому, що вона завагітніла — зміни відбулися й у її зовнішності. Стегна й груди приємно заокруглилися, і Сара відчувала, що розквітла. Але головними були внутрішні зміни. Міс Коннор чітко відрізняла ту себе, якою була раніше, від Сари, на яку перетворилася в той момент, коли їй повідомили про вбивство матері. Не могла Сара забути і про три жахливих дні випробувань, що випали на її долю. Душу Сари мучили спогади про низку трагедій, що тоді сталися. Щоб не збожеволіти, їй довелося сховатися у свою мушлю і міцно зімкнути стулки.

Лише пізніше, зміцнівши, Сара час від часу дозволяла собі поринути в спогади, оплакуючи той світ, який уже було приречено. Від цього міс Коннор ставала міцнішою, тому що ненависть — сильні й дієві ліки.

І Сара склала план. Вийшовши з лікарні, вона витратила всі свої мізерні заощадження й мамину страховку на купівлю собаки, пістолета, джипа й вирушила в подорож. На південь, до самої південної окраїни Латинської Америки. Туди, де можна не боятися ядерного удару. Там вона збиралася народити й виховувати сина, готуючи генія майбутньої війни.

У Сари скінчилося пальне. Перш ніж вирушати в гори, треба наповнити бак, і вона звернула до напіврозваленої заправки в балці поблизу шосе. Простягнувши руку до панелі, вимкнула магнітофон, на який надиктовувала текст чергового розділу книги. Книга мала стати для її сина посібником з виживання, якщо із Сарою щось трапиться й вона не зможе виростити хлопчика. Жінка поспішала записати свої слова на плівку якнайшвидше, щоб не забулися деталі. Вона вже багато чого забула, і цього не повернути, тому що колишня Сара померла, а мерці не воскресають». У певному значенні Термінатору все-таки вдалося її вбити.

Перед тим як звернути на заправку, Сара проговорила в мікрофон:

— Це нелегко — розповісти тобі про твого батька. А раптом моя розповідь змінить твоє рішення послати його в минуле назустріч загибелі? Але якщо ти не пошлеш його сюди, то не народишся сам…

Зіткнувшись із парадоксом часу вперше, Сара відчула слабкість і запаморочення. Якщо довго розмірковувати над цією загадкою, то можна схибнутися.

Сара вимкнула двигун, засунула пістолет під сидіння і вийшла з джипа розім’яти ноги. Вони стали набагато привабливішими, ніж раніш, і шрам уже майже загоївся, приховуючи під собою штир, що скріплював перебиту кістку. Саме цей штир кіборг марно шукав, розрізаючи ноги вбитих жінок. Бідолашні! Часом Сара мимоволі відчувала себе причетною до їхньої смерті. Немов вони заплатили своїм життям за якусь її провину. Так, вони загинули. А Сара ще не виконала своєї місії! «Як це дивно, — думала вона, — робити історію і знати її майбутній результат». Це знання породжувало відчуття власної значущості і водночас мізерності — ніби вона була маріонеткою в руках долі. Звичайною ланкою в причинно-наслідковому ланцюзі.

Так, Сара розуміла, що все це не так просто. Час сильніший за людину, але людина не слабкіша за час. Змія пожирає свого хвоста й пожиратиме його завжди. Цей парадокс вона поки що не могла собі пояснити.

Побачивши, що Сара розглядає бензоколонку, Пагслі тихенько загарчав і прищулив вуха. Біля великих коліс джипа метушилися курчата. Станція була оазою в пустелі за два кілометри від маленького острова.

Попереду, в оточенні кількох миршавих дерев, височів напіврозвалений будинок, у глибині якого все було захаращено автомобільним мотлохом. На цегляних підставках стояли іржаві пікапи без коліс і скла. Обдерті, пом’яті машини різних марок очікували на демонтаж.

Пориви вітру розгойдували й гнули до землі тоненькі стовбури піній, яскраве забарвлення яких лише підкреслювало безбарвну мертву місцевість.

У дверях з’явилася людина. Сутулий старигань з обвітреним обличчям відокремився від тіні і, човгаючи, попрямував до Сари. Його віки почервоніли від пристрасті до дешевого місцевого мескалю[9].

Сара подивилася в очі старого й на мить відчула холодок у грудях. Їй спала на думку абсурдна ідея, що цей чоловік може передрікати майбутнє. Цю думку витиснула інша, ще більш дивна. Сара подумала про те, що провидицею є вона сама. Саме вона може зазирнути за обрій часу. Як і всім, у кого бувають видіння, їй закортіло позбутися цього моторошного вміння.

Старий чемно кивнув. Сара звернулася до нього іспанською, але той увірвав її. Він трохи розмовляв англійською і дуже цим пишався. Він запевнив Сару, що наповнить бак, «у найкращому вигляді, мем».

Гарячий вітер посилювався, жбурляючи в обличчя пісок. Сара сіла до джипа. Подумала й натиснула кнопку запису.

— Думаю, тобі варто розповісти про батька. Це мій обов’язок. Напевно, досить сказати: ті кілька годин, що ми провели разом, ми так кохали одне одного, що за це не шкода віддати життя…

Сара замовкла, відчувши недоречність цих слів. Вони не здатні відтворити ані справжньої сили їхнього кохання, ані його закономірності.

Раптовий спалах світла злякав жінку. Пес напружився і присів. Але це виявився всього лише хлопчисько-мексиканець. На вигляд йому було не більше десяти років. Він тримав у руках фотоапарат — старий пошарпаний «поляроїд», напевне, поцуплений у заїжджих туристів. Зі щілини нижче об’єктива виповзла фотографія.

Хлопчик щось дуже швидко сказав Сарі. Вона, не зрозумівши, попросила старого перекласти.

— Він каже, що ви дуже красива сеньйора і що йому соромно просити за фотографію п’ять американських доларів, але інакше його поб’є батько.

Сара подивилася на худого усміхненого хлопчиська в залатаній сорочці і сказала:

— Ти дуже кмітливий. Я дам тобі чотири долари, зрозумів? Quatro[10]!

Хлопчик простягнув фотокартку, вихопив із Сариних пальців гроші і відбіг, пританцьовуючи. Він був задоволений тим, що йому вдалося обкрутити навколо пальця ще одного грінго[11].

Сара дивилася на зображення з відчуттям, що разом з фотографією на тлі часу проступає її майбутнє. На білій поверхні картки спочатку з’явилися очі. Жінка дивилася, як темнішає папір і на ньому повільно виникає її теперішнє обличчя. «На фотографії я виглядаю старшою», — вирішила Сара. Ні, на її обличчі ще не з’явилися сліди фізичної старості — її риси всього лише набули м’якості, що супроводжувала зрілість. Замислений погляд і легка сумна усмішка… © http://kompas.co.ua

Сара поклала фотографію поруч із собою на сидіння, де лежала купа надписаних рукою касет, що й були її книгою. Пагслі понюхав картку, залишивши на ній вологий відбиток носа — перше з багатьох свідчень недбалого поводження з фото, яка вже добряче попсованою потрапить до рук невідомого бійця, що лежить у темряві під пекельними вибухами й вогнем імперії роботів. Сара передасть цю фотографію Джонові, а той згодом — Різові. Це й буде початком кола.

Хоча, зрозуміло, коло не має ані початку, ані кінця.

Сара розплатилася за бензин і завела машину. Порив вітру вдарив їй в обличчя. Поперек шосе котилися клубки перекотиполя. Хлопчик щось закричав, указуючи рукою у бік гір.

— Що він каже? — запитала Сара в старого.

— Каже, що наближається гроза.

Сара подивилася на скупчені в небі хмари, між якими спалахували гігантські блискавки.

— Я знаю, — спокійно мовила вона й увімкнула першу передачу.

Дорогою вона думала про Різа. Про час. Про історію людства. І про найважливіше у світі — про долю.

ТЕРМІНАТОР — II

Судний день

САРА КОННОР. ДЖОН КОННОР

Буенавеитура, Мексика, 19 липня 1984 року, четвер,

8.58 ранку.

Сара Дженет Коннор гнала свій джип обпаленою сонцем безмежною рівниною, одноманітність якої лише зрідка порушували гострі силуети кактусів. Попереду крізь завісу дощових хмар височіли зубчасті верховіття далеких гір, що виднілися у спалахах блискавок. Насувалася гроза.

Термінаторові, певною мірою, вдалося її вбити. Ця думка промайнула у Сари в голові, коли вона перевіряла набої у своєму кольті. Упевнившись, що револьвер заряджено, Сара сховала його до кобури й запхала її якомога далі. Вона вже не була схожа на ту наївну дев’ятнадцятирічну офіціанточку, якою була всього декілька місяців тому. Та дівчина припинила існування того дня, коли було вбито двох людей, яких вона любила понад усе на світі, — батька дитини, що ворушилася в неї під серцем, та її власну матір. Сара так і не оговталася після загибелі близьких. Вона навчилася ховати свої почуття у віддаленому куточку свідомості. Почуття не повинні відволікати її від головного. Вона мусить вижити. Зараз для людства немає нікого важливішого за дівчину на ім’я Сара Коннор.

Вона приклала до вуха маленький магнітофон й увімкнула запис, зроблений щойно, під час зупинки на заправній станції. «Чи повинна я розповісти тобі про твого батька?» Кинула погляд на округлий живіт. «Якщо ти все знатимеш, як вплине це на твоє рішення послати його сюди, на вірну загибель?» Вона уявила себе у тому неймовірно далекому майбутньому, коли доведеться зробити вибір, і здригнулася. «Але якщо Кайла не буде послано, ти не зможеш з’явитися на світ».

Думка про це протиприродне переплетення доль не залишала Сару. Кайл Різ, молодий солдат з майбутнього, добровільно зголосився здійснити стрибок у часі, щоб врятувати її від Термінатора. Він же став батьком її ще не народженої дитини. Її сина, який колись знову пошле батька у подорож часом, і тоді вони знову… І так без кінця. Безкінечна черга подій, що повторюються з моторошною точністю.

Сара згадала, що її улюблений шкільний учитель природознавства, містер Боуланд, порівнював Всесвіт з гігантським пітоном, який пожирає власного хвоста. І в цьому полягає парадокс нашого життя.

Що може вдіяти слабка людина, потрапивши в коловорот історії? Маріонетка в руках долі. Одне з кілець ланцюга. А як же власна воля? Адже вдавалося ж їй усупереч усьому домогтися свого. Чи наше прагнення чинити так, а не інакше, теж передбачене умовами хитрої гри потойбічних сил? На це питання, мабуть, можна відповісти лише проживши життя.

Вона ще трохи послухала запис. «Я розповім тобі про батька. Це мій обов’язок. Я хочу, щоб ти знав: за ті кілька годин, що нам довелося провести разом, ми прожили ціле життя, сповнене кохання та щастя».

Сара клацнула кнопкою. Заяложені, порожні слова аж ніяк не передавали всього того, що пекло їй душу. Тим більш, що вона ніколи не відзначалася красномовством. Їй дуже хотілося, щоб син полюбив Кайла не менше, ніж вона.

Невдоволена собою Сара вийняла касету й засунула її в ящичок для рукавичок. Свої записи жінка порівнювала з книгою. Цю озвучену хроніку подій колись «прочитає» її син, і це врятує його від багатьох небезпек. Сьогодні вранці Сара записала на плівку розповідь про те, що сто двадцять днів тому з’явився Термінатор, якого за три дні було знищено. Ці три дні змінили все її життя…

Ту Сару Коннор, яка закінчувала школу, мріючи вийти заміж за гідного чоловіка й щасливо жити в гарненькому будиночку серед зелені передмістя, знищила безжальна смерть на ім’я Термінатор. Він убив усіх, кого вона любила, він навчив її відчайдушно ненавидіти. Сара й гадки не мала, що в ній приховано такий колосальний запас ненависті. Але вона зуміла помститися, розчавивши електронно-кібернетичний пристрій лещатами потужного преса. Згадувати про це міс Коннор не любила: адже саме тієї миті, коли вона щосили натискала на кнопку, вмикаючи прес, колишня Сара померла. Але з’явилася інша, якій судилося випити чашу, повну лиха та страждань, що загрожують людству.

Земля приречена. Того, що було їй відомо, не знала жодна жива душа. Наближався день, коли електроніка, яка контролює систему ядерного зброї США, раптом знавісніє і почне діяти самостійно. Подальше існування людства позбавлене сенсу — такий вирок винесе Система і дасть сигнал ядерного нападу. Не мине й кількох секунд, як країну і всю планету огорне згубне полум’я атомної пожежі. У страшних муках вмиратимуть дорослі, діти, а Система спокійно перебуватиме в добре обладнаному військовими бункері в Шайєнських горах. Над руїнами земної цивілізації настане ядерна зима, уся планета опиниться під контролем машин, створених Системою, задуманих як її очі та вуха, як її зброя. Небесна Мережа пануватиме у світі, заповненому численними копіями самої себе, адже вона напряму під’єднається до автоматичних ліній відтворення роботів. Про те, що чекає на людей у недалекому майбутньому, Сару попередив Кайл, а поява Термінатора лише остаточно переконала міс Коннор в реальності цієї загрози.

Жінка простягла руку й погладила собаку. Велика німецька вівчарка з гладенькою лискучою шерстю завмерла на сидінні, не зводячи настороженого погляду з дороги, що стелилася попереду. Собака повернув голову, але тільки на коротку мить. Нехай лише чужий спробує доторкнутися до пса — йому буде непереливки, якщо не втрутиться хазяйка. Такий собака, видресирований виключно як сторожовий, коштував недешево. На купівлю револьвера, джипа з відкидним верхом та вівчарки пішла та скромна сума, яка була на банківському рахунку Сари, і страховка, отримана після смерті матері. Сара просувалася щораз далі на південь. Вона ладна була перетнути весь континент від краю до краю, лише б відшукати надійний куточок, де можна пережити катастрофу. Вона виростить свого сина у безпечному місці, захистить від фатальних випадковостей, які завчасно можуть позбавити людство його Спасителя. Усе її життя зосередилося на ньому. У ньому полягала одна-єдина надія людства.

Сара запаслася продуктами днів на п’ять, залила повен бак пального і придбала англо-іспанський словник. Поки вона має все, що необхідно, ну а потім зметикує, як прогодувати себе й дитину. Сара нічого не боялася — протягом тих жахливих трьох днів вона дізналася багато чого про себе саму. Зрозуміла, що природа нагородила її колосальною стійкістю та витривалістю, про що вона раніше навіть не здогадувалася. Ось чому міс Коннор не зламалася під ударами долі. У цьому раунді перемога була за нею, хоча й виявилася нелегкою. Якщо інші Термінатори будуть послані здійснити те, чого не зробив перший, вона вистоїть і захистить свою дитину від електронних перевертнів. Відчайдушна, хвороблива любов, яку вона відчувала до ще не народженої дитини, загострила підозрілість жінки. Відтепер вона нікому не довірятиме. Термінатором може виявитися будь-хто, адже Небесна Мережа винайде найхитріші способи прорватися крізь товщу часу та знищити Сару.

Відчуття безперестанної тривоги передалося їй від Кайла Різа, який з’явився зі зруйнованого світу, де тривала виснажлива війна з роботами-вбивцями та людьми-дегенератами, що стали на бік машин. Кайл розповідав, що пам’ятає цю війну ще з пелюшок. Він почав воювати у ранній юності. Люди зможуть протриматися в майбутньому, яке він називав словом «Уфен», тільки якщо чинитимуть опір.

Сара уявляла собі велетенські бойові машини, які трощили рештки тих, хто згорів у вбивчих променях. Та жменька, якій пощастило вижити, об’єдналася під проводом Джона Коннора. Так виник перший загін опору. Ішов час, і люди робили вдалі спроби відвоювати в електронних окупантів свою землю. Проте після перших скромних успіхів їм довелось відступати — мозок Системи ядерного наведення сформулював нову ідею. Намагаючись раз і назавжди захистити себе від затятих повстанців, Система створила першу технічну зброю перекидання в часі Зараз електронний вбивця, подолавши часовий плин, міг вирушити в минуле, відшукати в ньому Сару Коннор і одним ударом покінчити з нею та її дитиною. Джонові вдалося протистояти Небесній Мережі й, оволодівши новою технічною зброєю, послати навздогін Термінаторові свою людину й захистити Сару. Це завдання було рівнозначним самогубству, але Кайл Різ добровільно зголосився його виконати. Зовсім ще юний боєць, не вагаючись, зробив крок до зяючої безодні вічності, тому що кохав Сару.

Вона й не думала, що здатна викликати таке сильне почуття. Звичайна собі дівчина. Кароока, з каштановим волоссям. Симпатична, але таких багато. А Кайл був ладен обожнювати її. Може, це захоплення викликала не дівчина на ім’я Сара Коннор, а майбутня матір Джона Коннора, яка виносить свою дитину і збереже її в ім’я людства? Невблаганний потік часу підхопив Кайла і переніс у світ, що п’янив буянням життя. У світ чудовий, барвистий, ще не обпалений полум’ям війни. Таким він і уявляв собі колишнє життя, коли в дитинстві слухав розповіді дідів. Кайл випередив Термінатора, урятував Сару і покохав її. У щирість і силу його почуття Сара повірила тієї єдиної сліпучої миті, коли вони стискали одне одного в обіймах, зливаючись душами й тілами. Їхнє кохання не помре, тому що вони дали життя Джонові. Він прийде у світ, змужніє й одного дня знову пошле свого батька в минуле, щоб захистити Сару. Вони зустрінуться ще раз, покохають одне одного, і все повернеться на круги своя… Воістину, час — це чудовисько, що пожирає власного хвоста!..

Машину занесло на повороті, і щось випало з-за щитка на коліна Сари. Кольоровий знімок, зроблений «поляроїдом». На заправці за кілька миль звідси її клацнув хлопчисько-мексиканець і намагався вициганити п’ять доларів. Вона зглянулася на розбишаку й дала йому чотири, а знімок засунула за щиток. Жінка, що дивилась на неї з фотокартки, здавалася старшою за міс Коннор. На юному, без жодної зморшки обличчі, яке вагітність позначила печаттю умиротворення, вимальовувалися очі — стомлені, мудрі. Не дивно: у Сари лишалася незагоєною рана спогадів, а майбутнє віщувало нові страждання. Вона знала про це, і м’який сум загадкової усмішки додавав їй років. Тієї миті, коли хлопчисько клацнув фотоапаратом, вона думала про Кайла. Сара ще не знала — настане час, і вона довідається, що саме цю фотокартку показав Кайлові сам Джон Коннор. Доля звела їх тоді в одному окопі, в небі над ними шугали винищувачі Системи. Син підросте, і Сара подарує йому свою фотокартку, а Джон у далекому майбутньому передасть її Кайлові. Саме тоді Кайл Різ і закохається в цю незбагненну, таємничу усмішку Мони Лізи й одного разу, побачивши Сару, перейметься питанням: що приховує ця сумна й замріяна усмішка? Різ так і не дізнається, що дівчина на знімку сумує за ним. Коло замкнеться. Утім, як відомо, воно не має ані початку, ані кінця. Тепер Сара не дозволяла собі думати про Кайла. Їй доводилося стежити за дорогою, над якою згустилися важкі хмари. Треба десь перечекати грозу, влаштуватися на ночівлю.

Пішов дощ. Теплі струмені хльоскали обличчя, очі починали сльозитися. Сара поквапилася підняти полотняний верх джипа, а коли знову влаштувалася за кермом, сльози все ще стояли в очах. Вона машинально змахнула їх. Авто звернуло на дорогу, що вела в гори.

Лос-Анджелес, Каліфорнія, 11 липня 2029 року, середа,

9. 01 ранку

Зійшов місяць, але світліше від цього не стало. Небо затягувало щільною імлою вугільно-чорних радіоактивних хмар. На поверхні застигла довга — на десятки миль — черга іржавих автомобілів. Своєрідна скульптурна група — результат фантазії божевільного скульптора — яка могла б називатися «Останній затор в історії людства». Будівлі, що колись височіли обабіч автостради, були зруйновані невідомою силою, немов піщані будиночки. І лише тужливе завивання вітру, яке ніби оплакувало десятки мільйонів загублених душ, порушувало мертву тишу. Легенька віхола підхоплювала сніг і намітала його кучугурами, які сліпуче біліли на тлі обвуглених руїн. Посеред покручених бетонних конструкцій виднілися купи обпалених до чорноти кісток, а далі все було засіяно людськими черепами.

Пожежа, що знищила все живе, розтопила спортивні споруди на дитячому майданчику неподалік. Гойдалки звалило вибухом набік, обвалилися балки каруселі. Акуратно розкреслені клітинки класиків назавжди в’їлися в асфальт, на якому біля уламків триколісного велосипеда виглядав з-під снігу маленький череп його власника.

29 серпня 1997 року увірвалося земне життя трьох мільярдів людей. Ті, хто вцілів, назвали цей день Судним. Пекельне полум’я змінилося на ядерну зиму. На тих, хто пережив і це, очікували ще жахливіші випробування..:

* * *

Могутня ступня з хрускотом розчавила дитячий череп. Хромований ендоостов, що стискав у металевих клешнях штурмову гвинтівку, овіяний крижаним вітром, закляк на місці. Електронний мозок кіборга, позбавленого шкірного покриття, — воно нарощувалося лише як камуфляж — зафіксував картину зруйнованого міста. Металеві кінцівки були ходовою частиною вдосконаленої бойової машини Термінатор серії 800, сконструйований Системою спеціально для викорінювання залишків життя на Землі. Інфрачервоні випромінювачі, що слугували роботові за очі, обмацували засніжену порожнечу в пошуках щілин та рівчаків, де ще могли сховатися вцілілі люди. В очах кібернетичної конструкції не відбивалося жодного проблиску емоцій. Уся міць цього штучного інтелекту, підсиленого безмежними можливостями візуальних і термальних сенсорів, була націлена на полювання і цькування усього живого. Раптом сенсори відреагували на ціль.

На карті місцевості, вкритій мережею цифрових координат, яку бачив перед собою кіборг, з’явилася рухома точка. Електронний комп’ютер блискавично накреслив траєкторію удару з кількома варіантами коректив на випадок зміни напряму руху цілі. Найоптимальніша траєкторія блимала різнокольоровими вогниками. Робот здійняв зброю — сорокаватовий плазмовий випромінювач типу «вестингауз М-25», і вузький, спрямований промінь спалив людину.

Юнак, можна сказати, дитина, тіло якого було ледь прикрите шматтям, упав. З розсіченої навпіл грудної клітки на всі боки полетіли яскраво-червоні бризки, що кристалами застигали в морозному повітрі Незабаром на тому місці, де нещодавно була людина, залишилася лише купа пошматованої плоті Але вбивця не втік від помсти. Відкілясь ззаду вискочив боєць Опору і вгатив у ворога чергу з гранатомета Сліпучий розряд енергії буквально зрізав верхню частину металевого тулуба. Робот за інерцією зробив ще кілька невпевнених кроків і перекинувся навзнак, збивши покрученими ногами снігову хмару. Солдат наблизився до купи брухту і з ненавистю плюнув на неї, потім помахав комусь рукою. З тіні вийшла дівчинка років десяти у подертому светрі, тремтячи від холоду. З острахом подивившись скоса на металевий кістяк, вона ступила до батька. Батько, підбадьорюючи, пригорнув її до себе і сказав:

— Я говорив тобі, усе ще попереду!

Дівчинка довірливо кивнула. Ця приказка була гаслом армії Джона Коннора, що дарувало надію й сили продовжувати боротьбу.

* * *

Небесна Мережа вважала незрозумілу завзятість людських істот цілковитою нісенітницею. Люди билися навіть тоді, коли не здатний помилятися електронний розум визнавав їхнє становище безнадійним. Бони з неймовірною, відчайдушною впертістю вибиралися зі щілин, куди їх загнав ядерний вибух. Їхні контратаки відрізнялися винахідливістю й непередбачуваністю. Крім того, людські істоти розмножувалися зі страшенною швидкістю, немовби загроза тотального знищення підсилювала їхні сексуальні апетити. І хоча за найскромнішими підрахунками з моменту народження до того, як людина зможе тримати в руках зброю, має минути не менше як вісім років, природне відтворення людей незабаром могло перевершити можливості Небесної Мережі щодо регенерації автоматичних приладів. Люди, як це не дивно, швидко призвичаїлися відшукувати вразливі місця супротивника й завдавати легіонам Небесної Мережі відчутних втрат. Комп’ютер спрогнозував: за теперішніх обставин мине небагато часу, і чисельність людей перевищить кількість кіборгів. Від самого початку комп’ютери Небесної Мережі припустилися помилки, і вона тепер все псувала. Машини не взяли до уваги стійкості людського духу, а тому електронному мозкові так і не вдалося віднайти способу зламати волю людини до ' перемоги. Війна, між тим, тривала вже тридцять перший рік.

* * *

Почувши гудіння моторів, що невпинно наближалося, боєць підхопив дівчинку й сховався в руїнах. У небі промайнула ескадрилья бойових машин — Мисливців-Убивць. Промені прожектора освітили землю. Машини йшли туди, де на тлі похмурого обрію блимали спалахи далекого бою.

У пункті між двома височинами, які у мирні часи називалися Піко й Робертсон, точилася вирішальна битва. Армія повстанців, виснажена у тривалих боях, складалася з юнаків — уродженців Африки, Південної Америки та австралійців. У ядерному конфлікті між наддержавами, який знищив земну цивілізацію, врятувалися здебільшого жителі територій, розташованих на південь від екватора. Об’єднані в єдине військо Джоном Коннором, вони оселилися в зруйнованих містах, які постійно атакувалися сталевими легіонами Небесної Мережі.

Спалахи лазерних променів перехрещувалися над полем бою, відкидаючи мертве світло на колони машин, які підтягувалися до місця битви. Залізні загони складалися з бойових машин — Мисливців-Убивць, що на вигляд нагадували танки на котках, самохідних чотирьохопорних вогневих установок «центуріон», літаків — теж Мисливців-Убивць, але літаючих, та бомб «сілверфіш», які, реагуючи на інфрачервоне випромінювання, проникають до людських сховищ і там вибухають. Слідом за машинами сунули термінатори-гуманоїди, чимось схожі на людей.

Смертоносні стріли лазерів уражали людей та будівлі блискавками, що супроводжувалися потужним вибухом. На рівнину вискочила старенька вантажівка із саморобною броньованою обшивкою. Стрілець, що сидів у ній, дав залп із портативної установки ракетою «стінгер». Снаряд, немов розпечене лезо ножа, пропоров небо й уразив один із двигунів МУ. Коли розколена навпіл летюча фортеця із завиванням падала на землю, униз впали світляні струмені. Вибухом накрило руїни й стерло на порох невеликий ескадрон «центуріонів».

Стрілець переможно закричав, але позаду нього раптом затремтіла земля, і МУ на повній швидкості помчав до вантажівки. Ще мить — і котки танка зім’яли її, мов порожню бляшанку з-під пива.

А тим часом посеред купи каміння, на місці якої колись був торговельний центр «Вестсайдський павільйон», тривала битва людей з металевими ендоостовами-термінаторами. Промерзлі, ледь прикриті ганчір’ям солдати, як і вся армія Джона Коннора, билися, стікаючи кров’ю, з відчайдушною завзятістю і стійкістю солдат армії Джорджа Вашингтона в долині Фордж[12], і тільки зброя у них була ультрасучасною.

Ковен, сімнадцятирічний партизан, забувши про небезпеку, вискочив зі сховку назустріч трьом термінаторам і всадив у кожного по зарядові з ручного гранатомета. Вони попадали на землю і заклякли. Юнак почав прожогом перезаряджати гранатомета.

У блідому світлі далеких спалахів з тіні вийшла фігура.

— Давай допоможу, — неголосно сказала людина і потяглася до гранатомета.

Ковен навряд чи зміг би пояснити, звідки він довідався, але тільки з цим типом було не все гаразд. Він придивився до нього уважніше. Така ж пов’язка, як і в інших. Стоп! Але ж колір змінили ще тиждень тому. Ковен негайно вставив заряд, натис на спуск і одним стрибком дістався рятівної брили. Вибуховою хвилею йому обпекло потилицю. Він зігнувся, притиснувся до шкарубкого бетонного валуна й мало не втратив свідомості. З лівого вуха витікла цівка крові. Він із жахом усвідомив, що більше не зможе чути цим вухом. І все-таки, коли Ковен побачив, що сталося з «незнайомцем», який запропонував допомогу, на його обличчі з’явилася вдоволена посмішка. Той розпластався на землі, рана у грудях відкрила металеві нутрощі. Зламаний нейтронний хребет проступав з-під шкіри. Термінатор корчився в агонії, конвульсивно хапаючи ротом повітря. Така собі маріонетка, що заплуталася у власних нитках. Незабаром автоматика зовсім відмовила, й очі «людини» почали згасати. Роздивлятися поваленого ворога не було часу, і Ковен знову перезарядив зброю. Купа каміння поруч із ним заворушилася. З неї з’явилася бомба «сілверфіш», швидко покотилася до Ковена й зупинилася біля його ніг. Він різко повернувся всім корпусом і щодуху кинувся геть.

Бомба розірвалася, бризнула на всі боки фонтаном гострих, як лезо, розпечених уламків. Ковен припав до землі, але тієї ж миті підскочив і, низько нахилившись, побіг.

Крізь дим та пил він майже нічого не бачив. Пробираючись навпомацки поміж руїнами, він потрапив до коридору, що вів до надр напівзруйнованої будівлі. Ковен не одразу усвідомив, що уламок снаряда увіп’явся йому в плече. У першу мить він нічого не відчув, хоча й розумів, що хвиля нестерпного болю ось-ось розіллється по тілу. І все-таки йому, вважай, поталанило. Ще й як поталанило!

Перед ним відкрилася чорна діра в підлозі, над якою проступав нечіткий силует. Металевий ендоостов термінатора. Сталевий кулак вдарив Ковена по ребрах й відкинув його до стіни. Гранатомет відлетів далеко вбік. Тепер ні за що не дотягтися до зброї. Юнак задихнувся від болю у грудях. Схоже, зламано ребра. Робот випростався й тепер височів над Ковеном, цілячись йому в голову.

Оце тобі й поталанило! Цього разу не врятуватися. Чорний отвір ствола невблаганно наближався. «Ось вона — смерть», — промайнуло в голові. Ще мить — і Ковен накладе головою. Але минула секунда, друга. Час немов зупинився.

Ковен подивився термінатору в очі. Безгубий рот машини шкірився у вічній посмішці, яка оголювала хижий ряд зубів з титановим покриттям. Від цього усміху Ковену стало не по собі. Блискучий металевий череп немов знущався з нього. Очі, палаючи червоним світлом, пильно дивилися на людину. Зараз…

Але робот чомусь не стріляв. Ковен спробував вдихнути повітря, сам дивуючись, що він усе ще живий. Секунди збиралися у хвилини, а пострілу все не було. І раптом він зрозумів, що робот не ворушиться. Навіть більше: очі-вогники Термінатора згасли.

Тримаючись за стіну, Ковен силкувався звестися на ноги. Думки плуталися, свідомість ніби тікала. Робот і далі тупо дивився на те місце, де щойно сидів Ковен. Усе ще не вірячи своєму щастю, хлопець зробив крок до хромованого ендоостова та штовхнув його у груди. Термінатор хитнувся і з гуркотом повалився на підлогу.

У кінці коридору Ковен помітив солдата. Це дівчина на ім’я Брін, з якою їм не одного разу доводилося рятуватися від лиха. Від пережитого Ковен втратив здатність дивуватися, а просто спостерігав, як Брін наближалася до нього, вдивляючись у непорушного металевого ворога. Він заговорив, ледь ворушачи неслухняним язиком:

— Він… зупинився сам по собі!

— Самі по собі вони не зупиняються, — заперечила Брін і, обійнявши Ковена за плечі, обережно повела до виходу, де чекали вцілілі бійці їхнього загону. Зараз вони дізнаються про те, що трапилося з роботом.

* * *

У похапцем обладнаному окопі далеко від того місця, де розгорталася головна битва, був чоловік, чиїм життям люди дуже дорожили, щоб піддавати його небезпеці Він спостерігав за подіями крізь польовий бінокль, залишаючись незворушно спокійним серед загальної метушні Зовсім ще нестаре обличчя сорокап’ятирічного чоловіка від постійного напруження закам’яніло й стало суворим. Рубці, що рясно вкривали ліву частину цього мужнього обличчя, анітрохи його не псували. На форменій сорочці значилось ім’я генерала повстанської армії: Джон Коннор.

Крізь тріскотіння й шипіння в радіопередавачі чулися схвильовані, сповнені стриманої напруги голоси. Командири доповідали про перебіг подій на передовій. Сюди надходили відомості з усього театру військових дій, з інших міст, із сусідніх штатів: Сан-Франциско, Сієтла, Чикаго (Нью-Йорк вже довгий час перебував під владою машин). Лунали англійська та іспанська, змішуючись із суахілі й японською — адже це була перша в історії людства насправді інтернаціональна армія. Усі країни, в яких після ядерного. удару хоч трохи жевріло життя, послали сюди добровольців. Люди збиралися під прапорами Коннора, щоб вистояти у битві проти машин.

Опір Небесній Мережі зростав скрізь на планеті, але вирішальні бої тривали у Шайєнських горах, у штаті Колорадо, де в підземному бункері було встановлено центральний процесор Небесної Мережі. Другий за важливістю наступ повстанців розгортався в районі Вестсайда — там був автоматизований комплекс Мережі, який пильно охоронявся і також розташовувався глибоко під землею.

За останні два дні люди зазнали колосальних втрат. Але Джон знав, що перемога за ними. На їхньому боці переважна більшість вогневої потуги й незламна воля. Ось лише ціна, яку доведеться сплатити за визволення, є зависокою. Думка про це засмутила Джона. Безліч хлопців та дівчат, які тільки-но розпочинали життя і вже боролися за майбутнє людей, ніколи не дізнаються, як виглядатиме світ, визволений від механічних потвор, світ, в якому стихне криваве відлуння війни. Коннор не міг більше бачити, як солдати, з якими він поділяв усі поневіряння, гинуть, знищені машинами напередодні перемоги. У цьому світі немає навіть крихти справедливості!

Де він, добрий Бог? Чи багато він вам допоміг? Чи існує хоч якась розумна сила, яка б керувала несамовитим Всесвітом? На Землі кожен був сам по собі, ніхто не зважав на інших, доки не ожила Небесна Мережа й не заполонила пустку, в якій колись царював байдужий до людських страждань Бог. Хто по-справжньому взявся за керування Всесвітом, так це Мережа. І як це все сталося: нікчемне створіння людських рук взялося здійснити най— заповітнішу мрію людей. Людство здавна замислювалося над тим, як викорінити бур’ян. Правда, істина полягає в тому, що лихе є в кожному, тому машина й прийняла найрозумніше рішення. Навіщо витрачати час на те, щоб відокремити зерно від полови, коли просто можна припинити існування людства? З погляду космічної доцільності, люди з усіма їхніми хибами й вадами видавалися просто зайвими. Що таке милосердя, електронний суддя й гадки не мав. Цього слова не було в лексиконі Мережі, яка керувалася. лише точним розрахунком і принципом відплати за гріхи.

Джон палко мріяв про той день, коли закінчиться війна і знову почнеться відлік людської цивілізації, яка виправить помилки попередніх епох. Але, як і більшість інших видатних полководців минулого, Коннор не міг уявити собі той світ, дорогу до якого прокладали його Солдати. У нього вистачало часу лише на те, щоб розробляти стратегічні задуми військових кампаній. До цього дня він ніколи не замислювався над тим, що буде, коли війна скінчиться. Мир здавався йому так само далеким і нереальним, як міраж — стомленому мандрівникові.

* * *

На перетині височин Піко й Робертсон відбувалося незрозуміле. Джон знову підніс до очей бінокль. Літаючий МУ, який перебував у його полі зору, раптом втратив керування. Машину невблаганно тягло донизу. Над самою землею літак вибухнув, осяявши вогняним спалахом цілий цвинтар техніки. Молодці, хлопці! Якщо живі, їх треба буде нагородити. Але це ще не все! Два літаки МУ раптом зайшли в піке, хоча в них ніхто не стріляв. У відблисках палаючих уламків генерал побачив неймовірне видовище: загони металевих вояків завмерли на місці, немов іграшкові солдатики. Полум’я лизало їхні хромовані корпуси. Спалахи променевої зброї стали дедалі рідшими, а потім, немов за чарівним повелінням, зовсім припинилися.

Повстанці почали виходити з окопів й обережно просуватися ближче до машин. Ще один Мисливець-Убивця впав на землю на відстані якоїсь милі від лінії фронту. Джон здивовано помітив, що небо цілком чисте від роботів-літаків. Він ще раз оглянув поле битви. Жодна з машин Мережі не рухалася.

Сталося неймовірне.

Землю вкрила тиша.

Зловісна тиша. Було чути, як завиває вітер. Ані пострілів, ані вибухів, ані гудіння двигунів. Навіть радіо змовкло. Та ось пролунав самотній голос, в якому за напруженим спокоєм відчувалося хвилювання: «На зв’язку загін з Нового Орлеану. Вони не рухаються! Просто… зупинилися».

В ефір прорвався інший голос: «Говорить Чикаго. Мисливці-Убивці падають! О господи, вони розбиваються!»

Це повідомлення перекрив ще один голос: «Сан-Франциско повідомляє. Не розумію, що відбувається. Термінатори відімкнулися. Нам ніхто не заважає! Ми увійшли на територію автоматизованого комплексу…» І раптом до ефіру прорвалися десятки голосів і, захлинаючись, почали гарячково передавати одне й те ж саме. Джон і без того вже знав, що вони скажуть. Про цю хвилину він мріяв все своє життя.

До генерала підійшов лейтенант Фуентес і став поруч, здивовано дивлячись туди, де щойно кипіла битва. Тихо, так, щоб Джон швидше відгадав ці слова, ніж почув їх, він мовив:

— Щойно отримано інформацію… Мережу знищено.

Чоловіки дивилися один на одного, боячись повірити в те, що сталося. Важко було усвідомити, що автоматика, розрахована на сотні років роботи, виявилася вразливою.

— Війна скінчилася, Джоне. Ми перемогли.

Фуентес дихнув на повні груди. Уперше за довгий час дихалося так легко. Повітря, яким виповнилися легені, збудило почуття, які до цього дрімали, а тепер хвилею підіймалися в ньому, виривалися крізь заслони суворої стриманості, що стала звичною для нього самого за роки війни. Не в змозі більше стримувати всеосяжну радість, генерал щось закричав.

Цього дня тріумфальні вигуки лунали звідусіль. Люди, сміючись і плачучи від щастя, піднімали очі до неба — голого неба, яке очистилося від моторошних тіней. Тривала війна скінчилася.

Джон Коннор став на коліна. Йому важко давалося кожне слово… А попереду чекали нові справи. Він поки не може дозволити собі перепочити. Головне чекає на нього у володіннях металевого чудовиська. Опанувавши себе, Коннор взявся за мікрофон і почав диктувати сухі, небагатослівні накази. Ті, які йому було призначено віддавати самою долею.

* * *

Потрапити до бункера виявилося непросто. Люди вивели з ладу центральну частину комп’ютера в Колорадо, але залишилися десятки самостійних, незалежних від центрального процесора термінаторів, що діяли у режимі самостійного пошуку та ліквідації живих цілей. Маючи потужні блоки живлення, вони могли проіснувати довгі роки, як і досі загрожуючи людям. Війну було виграно, але до остаточної перемоги ще далеко, і Джон це розумів. Люди гинутимуть, доки не покінчать з останнім термінатором.

Нападники займали територію автоматизованого комплексу. Знадобилося більше як три години, щоб цілком придушити запеклий опір охорони. Під прикриттям взводу мінерів, яких Джон відбирав для цього завдання особисто, генерал разом з командою електронників спустився до підземелля. Фігурки людей здавалися зовсім крихітними на відкритій платформі величезного вантажного ліфта, яка впала донизу під кутом у сорок п’ять градусів. Люди почувалися піщинками на тлі безмежного царства машин.

Ліфт із гуркотом зупинився. Генерал та його супровід опинилися у фантастичному світі, вибудованому роботами для самих себе. Ніколи до цього часу нога людини не ступала в цьому мертвому лісі потворних конструкцій, настільки незграбних, немов їх зводив божевільний, якого анітрохи не турбував зовнішній вигляд його творінь, позбавлених таких звичних атрибутів, як дверні ручки або лампочки.

Місце здалося Джону знайомим, і в нього защеміло серце. «Про цю хвилину я мріяв стільки років. Намагався уявити собі, як виглядає бастіон Небесної Мережі, і ось я тут…» — думав він.

Випереджаючи супутників, Коннор розгонисто крокував повз завмерлих термінаторів, які тепер не становили небезпеки. Нескінченними переходами підземелля, насторожено озираючись, рухалися передові групи фахівців. Люди швидко заповнили бункер, немов мікроорганізми, що проникли в черево чудовиська. Джона впізнавали відразу й віддавали йому честь, хоча на сорочці в нього не було жодних відзнак. Коннор належав до того рідкісного типу воєначальників, які користувалися глибокою повагою серед солдатів. Одного разу Джон вистрибнув з укриття і жбурнув гранату в танк, який повз просто на вогневу точку. Стомлені тривалими боями люди, затамувавши подих, спостерігали з окопів, як генерал замість того, щоб відбігти на безпечну відстань, затримався біля палаючого МУ, зливаючи залишки пального до власної машини. Жодного разу не доводилося Коннорові вимагати від своїх солдатів такого, чого б він до цього не зробив сам. І найголовніше: якимось незбагненним, надприродним чуттям він завжди відшукував єдине правильне рішення. Про особисту мужність і відвагу Джона ходили легенди. Люди йшли за ним з такою вірою, якої ніколи не змогла б вселити в них найдосконаліша машина.

І попри все друзів у Джона не було. Навіть Фуентес, який ішов пліч-о-пліч з генералом шляхами війни останні п’ять років, постійно відчував дистанцію, що їх розділяла. Так, у бою кожен з них, не вагаючись, віддав би життя за іншого, але по-справжньому близькими вони не стали. Спочатку, коли Джон ще тільки створював кістяк свого війська й потребував підтримки, він здавався доступнішим і відкритішим, хоча товариськість його на той час диктувалася швидше необхідністю й тактичним розрахунком, аніж схильністю натури. У душі Джон відчував щире тепло і вдячність до тих, хто йшов за ним до кінця, але потреби зближатися з людьми в нього не було. Особиста драма, яку Коннор пережив, коли йому не було ще й тридцяти, сильно змінила життя Джона, привчивши його стримувати емоції, і маска суворої стурбованості, що приховувала його почуття, стала звичною.

Коли Фуентес підійшов до нього, Джон віддавав останні розпорядження загону, який вирушив на завдання. Обличчя молодих бійців, зовсім іще хлопчаків, світилися гордістю і юнацьким завзяттям. Їм судилося загинути в диверсійній операції, яка наблизить повну й остаточну перемогу над машинами. Солдати зникали серед руїн, освітлених місяцем. Фуентес, намагаючись зберігати зовнішній спокій, доповів генералові, що конвой, який доправляв партію боєприпасів з Мехіко, наскочив на засідку МУ. Усі загинули.

Джон вислухав повідомлення. Кивнув замість відповіді. Чергова втрата у війні, яка й без того забрала стільки людських життів. Нестача боєприпасів відчутна на передньому краї, але протриматися, доки не надійде допомога, можна. До неминучості втрат на війні Джон привчив себе давно. Трагічний кінець чекає й на тих хлопців, яких генерал щойно відправив на завдання. Але здатність. сприймати трагедії притупляється, якщо вони трапляються щодня.

Фуентес це розумів. У тому, як Джон сприйняв погану звістку, нічого особливого, мабуть, не було. Генерал завжди здавався незворушним на людях. І тільки тоді впадав у похмуру замисленість, коли залишався наодинці. Цим хлопцям ще б жити та жити… Але він не міг вчинити інакше. Щоденні турботи не дозволяли генералові концентруватися на власних переживаннях, і головною з цих турбот залишалася остаточна перемога, в ім’я якої Джон Коннор ніс важкий тягар відповідальності за кожну смерть. Та Фуентес знав дещо ще…

Конвой, який вийшов із Мехіко, очолювала Сара Коннор. Джон не дозволяв їй наражатися на небезпеку і брати участь у боях, але Сара не звикла чекати дозволу, і жодному командирові не вистачило б рішучості заперечувати їй. Джон досі ніяковів перед матір’ю. Сара Коннор не лише майстерно володіла будь-якою зброєю: вона до того ж була напрочуд винахідливою і стійкою. Але цього, на жаль, замало, якщо сили нерівні. Саме так і сталося цього разу.

Ось чому Фуентес був уражений спокоєм генерала, який лише кивнув, вислухавши звістку про загибель матері. За кілька годин чутка про це розлетиться по всій країні, і легендарну Сару Коннор оплакуватимуть люди, які навіть її не знали. А що ж син? Подякував помічникові за доповідь і, відвернувшись, пішов геть.

* * *

У приміщенні, перед відчиненими дверима якого вони зупинилися, усі діловито рухалися. Простора кімната розміром з чималу спортивну залу, була напхана найскладнішою технікою, над якою захланно, мов жерці перед вівтарем механічного божества, чаклували електронники. Вони виводили дані на екран, поспіхом зчитували отриману інформацію, зіставляючи її із заздалегідь відомою, оскільки, як не дивно, Джон передбачав те, що їм доведеться це робити.

В одному місці було знято обшивку підлоги. Кілька фахівців оточили глибочезну яму. Люди проникли в мозок Мережі за допомогою принесених сюди власних обчислювальних машин. З дитинства призвичаєні до техніки, вони проходили свої університети на полі бою і розв’язували найскладніші завдання під гуркіт вибухів. Для цього завдання Джон відібрав найкращих. Вони повинні до кінця розкрити машинний код Мережі, з’ясувати її задуми й таємні плани. «Ми покінчимо з ворогом його ж зброєю», — думав Джон, з повагою спостерігаючи за чіткими, упевненими діями техніків. З такими людьми не можна не перемогти.

Його привітав старший групи, Уїн, нервозний і не досить упевнений у собі чоловік, який виявив небачену витримку й неабиякі здібності організатора, керуючи командою дешифрувальників.

— Усе готове до пуску, — доповів Уїн.

— Він тут? — спитав Джон, відчуваючи, як у нього перехоплює подих.

Уїн кивком вказав на купку людей, що зібралися у віддаленому кінці зали. У центрі стояв молодий солдат, причому решта спілкувалася з ним так шанобливо, ніби юнак належав до осіб королівської крові. Джон примружив очі, намагаючись угамувати хвилювання. Перед ним був Кайл Різ.

Джон ішов до нього з дивним відчуттям нереальності того, що відбувається, і водночас неясними спогадами про те, що все це вже з ним колись було. Ні, він не йшов, а ширяв у невагомості, залишивши далеко внизу важкий тягар турбот. Настав радісний день перемоги, про який він мріяв і якого так боявся. Адже попереду на нього чекало головне випробування.

Кайл скинув форму, і медики взялися натирати його маззю, яка мала дуже різкий запах.

Джон вдивлявся в Різове обличчя — таке молоде, без жодної зморшки. Дивно було усвідомлювати, що перед ним його батько. Кайл виглядав спокійним, дихав рівно. Самовладання й витримки йому, судячи з усього, не позичати. Різ внутрішньо зібрався перед подією, яка, хоч як до неї готуйся, захоплює зненацька. Попереду в Кайла стрибок у часі. Ніхто, крім Джона, який не зводив з Кайла уважного погляду, не помітив би тривожного блиску в очах юнака. Лікар зробив Кайлові ін’єкцію інсуліну, від якого вмить напружилися й затверділи м’язи.

Фахівці розступилися, і Джон раптом опинився поряд з Кайлом. Вони дивилися один одному в очі. Між ними не виникло дружби, але якби вони мали більше часу, то, напевно, зійшлися б. До цього дня вони зустрічалися всього п’ять разів. Першого разу Джонові навіть на думку не спало, що цей солдат його батько. І лише побачивши Кайла вдруге і з’ясувавши його ім’я, генерал подивився на нього іншими очима.

— Ви все зрозуміли? — звернувся до Різа генерал.

— Так точно, сер. Мені зрозуміло все, що я маю зробити, але не зовсім зрозумілий сенс завдання.

— Ви знаєте рівно стільки, скільки потрібно, щоб здійснити операцію.

Кайл виструнчився.

— Так, сер, — чітко відповів він.

Такого бурхливого вияву почуттів, який настав по тому, від генерала не очікував ніхто. Ніхто ніколи не бачив командира таким розчуленим. Джон обійняв Кайла за плечі, притягнув до себе. Потім упевнено додав:

— І ви зробите все, як треба!

Коннор упорався з хвилинною' слабкістю і провадив далі вичайним, діловим тоном:

— За умови постійного самоконтролю, певна річ.

— Звичайно, сер!

Джон відвернувся, прикривши очі рукою. Проте розмірковувати над дивною поведінкою свого начальника Різові було ніколи.

Старший групи електронників Уїн скомандував:

— Приготуватися! Пуск!

Над отвором у підлозі піднялися й зависли у повітрі під одноманітне дзижчання магнітних полів два великих металевих кільця генератора часу, одне з яких було всередині іншого. Кайл робив обережний крок уперед, і перше кільце перехилилося під його вагою. Із зовнішнього кільця він ступнув на внутрішнє, кинув погляд униз, туди, де глибочів темний отвір, з якого віяло холодом безмежної пустоти. Потім злякано подивився на Джона. Генерал напружено чекав, доки юнак зробить останній крок.

— Наша машина не схибить! — упевнено крикнув Джон йому навздогін. — Пам’ятаєш, що я просив їй передати?

Кайл вловив з тону свого командира, що це не просто дуже важливо, а має ще й велике значення для нього особисто. Різ набрав у легені повітря й відповів:

— Пам’ятаю кожне слово, сер!

Кайл подивився під ноги. Усі затамували подих.

Спалах блискавки промайнув над генератором і осяяв кімнату. Уїн пригнувся. Сильно запахло озоном. Генератор викинув гігантський заряд енергії. Люди відхилилися, похапцем одягаючи захисні окуляри. Внизу відбувалося щось неймовірне, але до це було, знала лише людина, яка перебувала зараз у камері генератора.

— Ура! Вийшло! — вигукнув Уїн. — Це сектор площини вісімдесят четвертого року. Ми замінили його на сучасний.

— Що тепер станеться з сержантом Різом, сер? — запитав хтось. — Точніше сказати, що станеться потім?

Коннор продовжував дивитися у невидиму далечінь.

— Він загине, виконавши завдання.

— Добрий солдат…

Гримаса болю перекосила обличчя генерала при цих словах.

— Це мій батько, — відповів він.

Коннор обернувся до Уїна.

— Що показують прилади?

Той подивився на кишеньковий лічильник, що висів у нього на поясі, потім здивовано обернувся до Джона.

— Усе, як ви й говорили. Такий сигнал виникає, коли відбувається зміщення в часі. Доки ми йшли сюди, лічильник зареєстрував два таких сигнали… Схоже, існує ще один Термінатор.

Каліфорнія, 3.14 ночі

Дейн Шорт марив принадами молодшої сестри своєї дружини. Небезпечна річ — такі думки, і не тільки тому, що можуть завести чорт зна куди, — справа в тому, що він поринав у свої фантазіїї за кермом трейлера, намагаючись подолати підступний спуск у тумані, який раптом став сильно густим. Він саме уявляв собі звабливі груди Денізи, коли просто перед ним з туману постали задні вогні машини. Він різко натиснув на педаль, гальма огидно завищали, затрусилася кабіна. Шини тридцятивосьмитонного одоробла з вантажем замороженого лимонаду в рефрижераторі прокреслили на асфальті чорні смуги.

Дейн учепився в кермо, уривчасто дихаючи. «Це Божа пересторога, — вирішив він. — Негайно припини думати про інтрижку з вісімнадцятирічною своячкою, бо..»

Містер Шорт полегшено зітхнув, коли в тумані замаячів знак, що сповіщав про виїзд зі Сьєрра Хайвей. Кілька разів обережно натиснув на гальмівну педаль, щоб вгамувати велетенську машину, потім з’їхав під укіс на паркувальний майданчик під назвою «Загінчик».

* * *

Якби містер Шорт затримався біля входу до бару трохи довше і, замість того, щоб роздивлятися небо, озирнувся на свій трейлер, то помітив би ще один спалах блискавки, який вдарив поміж бортами його та сусідньої вантажівки. І вирішив би, що це вогонь святого Ельма. І помилився б.

Дивна блискавка звилася в наелектризований згусток енергії, який невпинно обертався. Бокові дзеркала на обох вантажівках вигнулися дугою і розсипалися на друзки. Потім з’явився сліпучий спалах, немов одночасно клацнули тисячі знімальних камер, тріскотіння електричних розрядів раптом завершилося гучним вибухом. Світло згасло, хмару туману жбурнуло набік, а на тому місці, де щойно не було нічого, стояв чоловік.

Абсолютно голий. Його постать укривав білий пил, що осипався, наче борошно, коли чоловік, випроставшись, напружив м’язи свого міцно збитого тіла. Коротко, на військовий манер підстрижене волосся димілося. Блакитні очі з відтінком холодної сталі, чіткі, але ще позбавлені життя, вбирали в себе світ, нічого не відображаючи. Руки чоловіка були ідеальної форми: агресивна округлість біцепсів закінчувались саме біля ліктя, а отім з геометричною точністю знову розширювалася в могутнє передпліччя, потім плавно переходила в тонке зап’ястя.

Невідомий вдихнув, розпрямляючи могутню грудну клітку, немов знімаючи пробу повітря. З повною байдужістю відзначив його високу вологість. Факт, який сам по собі нічого не означав, але, зіставлений з десятком інших, давав вичерпну характеристику часу та місця.

Згусток енергії, утворений при переміщенні в часі, випалив чудернацький отвір у металевому борті вантажівки. Вогняна уга сягала асфальту, утворивши округлий кратер біля ніг невідомого. Чоловік стояв там, де за мить до цього палахкотіла розжарена куля. Легкою пружною ходою невідомий відійшов від вантажівок, оглянув автостоянку, затримався, розглядаючи три мотоцикли, недбало притулені до підставок. Їхні керма нагадували металеві скульптури собак, які повитягали передні лапи, почулися приглушені звуки музики з автомата. Чоловік припав до вікна. Люди в барі сміялися, сперечалися, голосно замовляли випивку й закуски. Він повернувся й пішов до входу, чоловік знав, що знайде в залі власника одного з мотоциклів.

* * *

Дейн щойно влаштувався у своїй кабінці. Цей куточок — справжня брудна діра, та хоч їжа нічогенька. Поряд з ним два гладких шофери, зсунувши на потилицю капелюхи, схилилися над тарілками наперченого рагу. У глибині зали трійця брудних мотоциклістів у джинсових куртках грала в пул[13], поруч зі столом вишикувалася батарея пляшок з-під пива. Власник бару, Ллойд, велетень у засмальцьованому фартусі, з похмурим виглядом стовбичив за шинквасом. У дальньому кінці зали різалася в карти галаслива компанія шоферів, які пересиджували туман.

Дейн так поринув у свої мрії, що не помітив, як відчинилися вхідні двері й до зали вдерся величезний, зовсім голий тип. Усі роззявили роти від подиву. Однак хлопець спокійнісінько йшов собі поміж столиками, не звертаючи уваги на відвідувачів. Немов він їх і не бачив.

Перед поглядом дивного відвідувача була цифрова сітка на дисплеї, який містив сорок тисяч бітів інформації. Цифри проносилися екраном з. такою швидкістю, що людське око не змогло б за ними встежити. Здивовані шофери, бармен з виряченими очима, перелякана офіціантка — всіх їх було представлено на екрані електронними схемами, елементи яких підлягали ретельному аналізу й опрацюванню з метою з’ясування емоційного стану об’єктів і прогнозування можливої загрози з їхнього боку.

Ніхто не поворухнувся, окрім власника одного з мотоциклів. Роберт Пантеллі був викінченим, стовідсотковим невдахою. Він багато бачив, і ніщо вже не могло його здивувати. Але такого… Він витяг з рота дешеву сигару, і його мокрі губи скривилися в посмішці.

Гола людина побачила, як навколо Роберта формується пульсуючий електронний контур. Тисячі цифр стрімко замерехтіли на екрані його внутрішнього зору. Миттєвий аналіз одягу Роберта показував, що той водить мотоцикл. Роберт вишкірився, демонструючи рідкі гнилі зуби. Його язик заплітався від чималенької дози випитого:

— Цей хлопець знає, як краще пережити спеку!

Два приятелі Роберта нервово захихотіли.

У першу мить незнайомець ніяк не відреагував на ці слова, потім ввічливо, але без жодних емоцій, мовив:

— Мені потрібен твій одяг, взуття і твій мотоцикл.

Роберт примружився, озирнувся на своїх друзяк. Ті очікувально дивилися на нього. І тоді Роберт вирішив влаштувати невеличку виставу. Він зробив глибоку затяжку, таку глибоку, що кінчик сигарети розпікся до червоного жару, потім повернувся до незнайомця:

— Ти забув сказати «будь ласка»!

Приятелі знову захихотіли, цього разу голосніше й упевненіше. Вони відчували, що голий хлопець у бійку не полізе. Попри м’язисте тіло, він стоїть як йолоп, і вираз обличчя у нього ідіотський. Напевне, псих.

А психів Роберт не любив. Вони нагадували йому про власного придуркуватого татуся, і тому не терпілося продовжити гру. Почулося тихе шипіння, яке буває, коли на сковорідці смажиться омлет. Потім повисла гнітюча тиша.

Саме ця тиша вивела Дейна із задуми. Піднявши голову, він з подивом побачив голого відвідувача. У грудях людини зяяв обвуглений отвір, який до того ще й димів, але сам він, як не дивно, не виявляв жодних ознак болю. Далі все сталося так швидко, що здалося Дейнові майже нереальним. Майже…

Гола людина спокійно протягнула руку і стиснула нею Роберта. Мотоцикліст відчув, як неймовірно сильні, мов кліщі, пальці буквально рвуть його тіло, і зарепетував на всю силу своїх легенів.

Один із приятелів Роберта схопив за тонкий кінець кий і розмахнувся ним. Кий описав широку дугу і, вдарившись об потилицю незнайомця, розламався навпіл.

Неймовірно, але оголений чоловік не відреагував і на цей удар. Навіть оком не зморгнув. Не випускаючи Роберта, він відвів руку назад, ухопив більярдного вояка за полу куртки й пожбурив у вікно. Шибка розлетілася, і той важко гепнувся на асфальт.

Стрімкий порух — і незнайомець високо підняв Роберта, який важив повних двісті тридцять фунтів, над стійкою бару і жбурнув його через вікно на кухню. Роберт потрапив до величезної жаровні. Розпечений метал обпік йому шкіру, запах паленого рознісся залою. Роберт завив, підскочив і впав на підлогу, качаючись, як величезна палаюча куля.

Третій Робертів приятель замахнувся ножем з шестидюймовим лезом і полоснув незнайомця по обличчю. Той ухопився за гостре, як бритва, лезо голою рукою і вирвав ніж у нападника. Незнайомець умить підкинув ножа в повітрі, перекинув руків’ям до себе і, крутонувшись, пожбурив нападника обличчям просто на шинквас. Лезо ножа блиснуло над поваленою, розпластаною фігурою і з розмаху пришпилило плече нападника до стійки.

Дейн і оком не встиг моргнути, як усе було закінчено. Він був настільки вражений, що не міг рухатися й лише спостерігав, як голий чоловік зайшов за стійку бару, відтіснив плечем Ллойда і вирушив до кухні.

Справа була не тільки в тому, що все сталося так швидко. І навіть не в тому, що велетень був, очевидно, крутішим за цих трьох дуже крутих хлопців. Вражала страшна, нічим не пояснювана холодна жорстокість незнайомця. Він однозначно був несповна розуму. А з ненормальним, та ще й з таким жорстоким, жарти погані!

В усякому разі кухар-мексиканець вважав саме так — він з переляку відступив від незнайомця, що попрямував просто до Роберта, який, лаючись, корчився від болю на підлозі. Коли на нього впала величезна тінь, мотоцикліст підняв очі. Завиваючи як поранена тварина, спробував витягти із внутрішньої кишені потертої шкіряної куртки кольт 45-го калібру військового зразка. Але його мало не до кісток обпечені пальці не могли натиснути на спусковий гачок. Незнайомець вдарив його по руці — недбало, мов муху прибив, і нахилився по зброю. Жах охопив Роберта, коли він побачив, як незнайомець підняв пістолета. Він і не думав цілитися в Роберта — його зацікавила сама зброя. Протягом секунди, яку електронний мозок продовжив до неймовірних розмірів, він вивчав калібр і робочий стан пістолета. Судячи з усього, йому на думку не спало стріляти в людину, яка лежала на підлозі. Жертва на деякий час вийшла з ладу. Знищення її означало б недоцільне використання сили, надлишкові витрати енергії. Йому потрібно було лише те, чого він вимагав від Роберта на самому початку. Не більше. Він дивився на людину, що непорушно лежала на підлозі, позбавленим будь-якого виразу поглядом.

Мотоцикліст здригнувся, його мозок гарячковито запрацював, намагаючись знайти вихід. Питання про подальший опір відпало саме по собі. Тепер, коли голий придурок з такою легкістю відібрав у нього пістолет, опиратися безглуздо. Немає вибору. Ледве ворушачи рукою, на якій вже почав надиматися пухир, і кривлячись від нестерпного болю, поліз до кишені за ключами від мотоцикла. Жбурнувши їх до ніг придуркові, Роберт почав знімати куртку, кусаючи губу від пекельного болю у зламаному ребрі.

Дейн збирався було залишити залу, але незнайомець вийшов із кухні, одягнений у чорну шкіряну куртку мотоцикліста, шкіряні штани й важкі бутси з грубими рангами. Немов знущаючись з людей, він попрямував до групки відвідувачів, які оточили все ще пришпиленого до стійки чоловіка, що жалібно стогнав. Перед ним усі як один розступалися. Проходячи повз нього, здоровань рвучко висмикнув ножа з плеча заюшеного кров’ю, оскаженілого від болю чоловіка — той відразу звалився на підлогу, — а потім так само спокійно попрямував до дверей. Ніхто не наважився стати йому на заваді. Коли він проходив повз Дейна, той, тремтячи зі страху, процідив: «Доброго вечора». Незнайомець повернув до нього голову, яка була немов на шарнірах. Його скляний погляд на якусь мить затримався на Дейнові, але ця мить видалася останньому вічністю. Підійшовши до дверей, незнайомець штовхнув їх і вийшов. Двері з гуркотом зачинилися.

Дейн здригнувся і витер з лоба піт. О боже, невже все скінчилося?!

Містер Шорт підійшов до вікна, ледве пересуваючи ноги. Решта відвідувачів мовчки потяглися за ним. Вони перелякано спостерігали, як незнайомець перетнув майданчик для паркування, прямуючи до мотоциклів. Один лише Ллойд не поспішав приєднатися до роззяв. Він подивився на мотоцикліста, який лежав на підлозі у калюжі крові, стягнув з себе фартуха, метнувся за стійку бару і схопив якийсь предмет, схований у загашнику.

* * *

Тим часом незнайомець підійшов до мотоциклів. Засунувши за пояса кольт, спробував завести той, що був найближче до нього. Ключ не підходив. Не виказуючи ані роздратування, ані хвилювання, здоровань повернувся до сусіднього мотоцикла. Ключ одразу підійшов. Він перекинув ногу через сидіння «харлея 1380». За такий мотоцикл справжній поціновувач відвалив би чималі гроші! Прибулець добре знав, Що йому треба. Він міг би не змигнувши оком викласти вичерпну характеристику кожного блока й кожної деталі цього мотоцикла. Але він не просто поціновувач. Цю машину він обрав через її надійність, швидкість, витривалість, адже завдання, яке він мав виконати, потребувало саме цих якостей.

Незнайомець засунув ніж за халяву чобота і з силою Натиснув на педаль. Двигун відізвався глухим ревом, від якого завібрував металевий корпус. Незнайомець вдивлявся у туман, що швидко розсіювався. Але він не встиг цього зробити, бо на порог бару вигулькнув Ллойд з вінчестером 10-го калібру в руках. Він вистрелив у повітря, і луна пострілу заглушила рев мотора. Ллойд прицілився в спину незнайомця.

— Я не дозволю вкрасти чужого мотоцикла! Гей ти, сучий сину, облиш це, а то я продірявлю тобі шкуру!

Чоловік обернувся і байдуже подивився на Ллойда. За секунду двигун замовк. Незнайомець зіскочив із сидіння і попростував до власника ресторанчика. Ллойд закляк на місці, сповнений гніву й страху. Він не зводив погляду з незнайомця, який, не мигаючи, дивився в дуло гвинтівки. Витираючи піт, що заливав очі, Ллойд гарячковито розмірковував, чи варто холоднокровно вбивати людину через купу залізяччя, до того ж не власну. Звичайно, він не може дозволити, щоб цей хлопчина тероризував його клієнтів, та ще й цупив їхню власність. Це його територія. І кожен, хто переступить поріг його закладу, мусить про це пам’ятати. Інакше він втратить клієнтуру й піде на дно. Але з іншого боку…

Рука незнайомця смикнулась, мов кобра у стрибку, і наступної секунди вінчестер опинився в нього. Легкий, ледь уловимий, але дуже точний рух, і Ллойд уже під прицілом власної зброї. У нього відпала щелепа. Він уже уявив собі, що відчуває людина, якій пострілом упритул розтрощують черепа, коли незнайомець, так само міцно і впевнено тримаючи гвинтівку в одній руці, потягнувся іншою до Ллойда. Чорт забирай…

Незнайомець всього лише витяг великі темні окуляри з кишені Ллойдової сорочки, надів їх, круто розвернувся і пішов до мотоцикла. Завів його с ходу і рвонув з місця, розкидаючи на всі боки гравій.

Ллойд прихилився до одвірка, усе ще не вірячи, що лишився живий.

Дейн провів поглядом мотоцикл, що зникав у тумані, і подумав, що за один день двічі побував на волосину від смерті. Це був знак з неба. Не сходячи з місця, він зарікся ніколи в житті не думати про подружню зраду.

Містер Шорт був лише першою людиною серед безлічі жителів Землі, які ще нічого не підозрювали і життя яких випадково й безповоротно змінило пришестя другого термінатора.

Його мотоцикл тепер з ревінням мчав по шосе, що переходило у П’яту автостраду, яка вела до Лос-Анджелеса. Холодні, зеленкувато-бліді вогні вздовж узбіч автостради, схожі на спалахи трасуючих снарядів, кидали відблиски на мотоцикл, що скаженіло мчав уперед, та на темні окуляри, які прикривали обличчя мотоцикліста.

Лос-Анджелес, Каліфорнія, 4.58 ранку

У густій тіні під мостом Шостої авеню на пописаних усілякою всячиною мурах хтось вивів фарбою маленькі акуратні літери: «Історія померла». Пророкування, можна сказати, видатне, враховуючи всі ті дива, які щойно почали відбуватися в довкіллі. Ці написи, зроблені такою ж фарбою, з’явилися у кількох місцях за містом. Наприклад, на східній околиці Лос-Анджелеса, біля стадіону Доджер, на стінах, що оточували обсерваторію Гриффіта, і ще на вершинах Голівудських пагорбів.

Ніхто не звернув уваги на це гасло.

У Лос-Анджелесі завжди вистачало віщунів, які пророкували різноманітні варіанти кінця світу, як природні, так і спровоковані самими людьми. Усі ці нісенітниці, разом із пальмами а смогом, були частиною місцевої екзотики. Лише той, хто розписав цілісіньке місто цими словами, знав, що вони означають. Боже, несвідомо, але знав.

Поліціянт Джо Остін, Щасливчик Джо, який їхав попід мостом зі швидкістю десять миль на годину, патрулюючи безлюдну улицю, однозначно нічого такого не знав і знати не бажав. Увагу офіцера було прикуто до тіней, що промайнули у світлі фар гаго машини і перескочили через іржаву металеву огорожу перед будівлею з написами. Він ненавидів патрулювати цей район наодинці. Але на сьогоднішній перекличці з’ясувалось, що його напарник зліг з харчовим отруєнням, а шукати заміну було запізно. Нещодавно тут посилилася активність банди «Байт Фенз». Вчора, на ранковому сеансі кіно, просто неба, було поранено чотирнадцятирічну дівчинку та її чотирирічного братика. Поліція розшукувала кількох злочинців, підозрюваних у нападі. Ці хлопці озброєні до зубів — набагато краще за поліціянтів, це вже напевне, і зовсім не жадають провести кілька років у тюрмі. Тому цієї ночі Остінові було не до роздумів над долею людства.

У поліціянтові зростав страх. Однак, схоже, йому й на думку не спадало, чого слід стерегтися. Зовсім не зустрічі з місцевим головорізом. Той, хто становив для нього загрозу, народився не від жінки. Він з’явився на світ у вихорі блискавок і був викинутий у життя миттєвим поєднанням двох часових зон, які помінялися місцями у безкінечному потоці часу.

За кілька ярдів поміж будинками спалахнула біло-блакитна блискавка. Остін додав швидкості. Він усе одно не встигне під’їхати вчасно, щоб помітити світляну кулю, що зависла у кількох футах над землею.

Від поверхні кулі відходили потоки енергії, які розповзалися догори й донизу стінами будівель. Сміття вихорем злітало вгору, виробляючи всілякі антраша, то зникаючи, то з’являючись у мерехтінні світла. Пожежна драбина й залізний майданчик запасного виходу відсвічували багряно-червоним, немовби вони раптом розпеклися від влучання блискавок, що танцювали навколо. Почулося тріскотіння, і настала темрява — хоч в око стрель. Потім — яскравий спалах. Остін вичортувався і різко натиснув на гальма, зупинивши машину саме на межі електромагнітної аномалії. Якби він проїхав ще декілька футів, згасли б фари і заглухнув би двигун. Поліціянт, як зачарований, дивився на дивовижне мерехтіння, що витанцьовувало на стінах. Спалахи швидко згасали.

Коли офіцер вийшов з машини, усе вже заспокоїлося, тільки звідкись доносилося виття безпритульного собаки. Поліціянт глибоко вдихнув. Озон.

Серце вискакувало Остінові з грудей, немовби він пробіг цілісіньку. милю. Нізащо не піде він до цього темного провулку сам! Щоправда, на ньому однострій, до того ж він досвідчений професіонал. Він має «беретту», 9-міліметровий пістолет з п’ятнадцятьма набоями. А що як замкнуло трансформатор? Може виникнути пожежа. Остін зробив ще подих, клянучи цю ніч, і зробив крок у тінь поміж двома будівлями.

Напружено вдивлявся в темряву, намагаючись розгледіти хоча б щось. Ліхтарі не горіли — чи то їх повимикали, чи то сталося замикання — кат його знає, що тут зараз сталося. Над головою нависала бетонна громада мосту Шостої авеню. Офіцер ішов під мостом, прямуючи до глухого кута за металевим парканом. Там, за цим парканом, були тільки залізничні колії, а ще далі — бетонне ложе річки Лос-Анджелес.

Щось незрозуміле відбувалося з цим парканом. Поліцейський насупив брови, коли промінь його ліхтаря впав на ідеально рівний отвір у загорожі. Він підійшов ближче і побачив, що краї отвору розпечені й димляться. Рука за звичкою розстібнула кобуру й стисла рукоятку пістолета. Поліціянт подивився вниз. У віддаленому кінці паркану виднівся акуратно вирізаний сферичний кратер. Немов якась сила взяла та й висвердлила шматок асфальту. Остін зусиллям волі придушив у собі бажання втекти. Дуже прикро, що йому вдалося подолати свій страх, інакше офіцер прожив би набагото довше.

Хтось вислизнув з-за будівлі офіса. Дивна зловісна пляма, що випромінювала світло. Остін відчув, що поруч жива істота. Миттєвий спалах — немов хтось вирвав з його потоку свідомості один світлий кадр. Удару від не відчув, лише через деякий час тупо усвідомив, що лежить обличчям на землі. Розбита об асфальт ліва вилиця віддавала болем. Чиїсь руки торкалися його нерухомого тіла. З носа текла кров. Здавалось, усе в нього переламано. Шия скрипіла, немов поміж хребцями набився пісок. Перед тим як втратити свідомість, він встиг здивуватися, навіщо його смерть знадобилася банді «Байт Фенз». Нічого доброго це не віщувало. Хоча тепер йому все одно. Це їхня справа. Він має свій клопіт…

Спокійно померти, наприклад.

Кіт, який забрів у провулок, побачив голого чоловіка, який схилився над тілом поліціянта, обмацуючи його одяг. Крихітний мозок тварини не зміг усвідомити того, що трапилося, але очі побачили дещо дивне. Голе тіло людини ставало темно-синім, кольору форми, на грудях раптом заблищала срібляста бляха.

Нажахана тварина кинулася геть.

За кілька хвилин нападник підійшов до машини. Він був у формі Остіна та з його значком. Сівши за кермо, оглянув машину зсередини, прилади, керування. Усе виявилося знайомим. Вигляд цієї машини було закарбовано в пам’яті істоти, хоча вона її ніколи не бачила. Праворуч тьмянів екран комп’ютера, увімкненого в комп’ютерну мережу поліцейського управління. Він уважно оглянув його. Прилад він бачив уперше в житті, але пам’ятав кожну деталь електронної схеми. Простягнув руку й натис на клавіатуру. На екрані виник перелік команд. Задоволений чоловік увімкнув запалення й кинув погляд у дзеркало. Звідти на нього дивилося симпатичне, мужнє обличчя. Русяве волосся підстрижене коротко, по-військовому. Сіро-блакитні очі дивилися пильно й уважно, в їхньому погляді відчувалася впевненість.

Новий офіцер Остін, особистий номер 473, завів машину й попрямував у ніч. Цей новий зовнішній вигляд йому цілком личив: урешті-решт його послано сюди для того, щоб виконувати свій обов’язок — служити й захищати.

Резеда, Каліфорнія, субота, 10.58 ранку

Із радіоприймача, встановленого у відкритому передміському гаражі, оглушливо лунало: «Я хочу, аби мене заспокоїли». На газонах дзюрчала вода. Діти виписували. складні колінця на велосипедах навколо дорослих, які мили машини на під’їзних доріжках до власних будинків. Небо мінилося яскравою блакиттю. Легкий вітерець розвіяв смог аж до самого Сан-Бернардино.

Джон Коннор, неуважно слухаючи ревіння, що мало правити за музику, упевнено ставив карбюратор на свою брудну «хонду». Довгі пасма волосся облямовували обличчя, в очах світився розум — надзвичайний, як на десятирічного хлопчика. Цей хлопчина в безрукавці та брудних укорочених джинсах анітрохи не відрізнявся від Тіма, свого замурзаного дружка, який стояв поруч і ліниво підкидав та ловив однією рукою викрутку. Але варто підійти ближче й придивитися уважніше, і в очах Тіма можна було розгледіти вираз деякого здивування. У Джоновому ж погляді причаїлися спогади, занадто важкі для дитини.

На порозі гаража з’явилася тридцятитрирічна жінка. Колись Дженел Войт була досить привабливою. Навчаючись у випускному класі, вона без кінця бігала на побачення, щоправда, особливо цікавою II ніхто не вважав. Не в змозі тверезо оцінити свою зовнішність, вона зовсім зневірилися від гіркої думки, що життя її безпросвітне. З роками незадоволення життям посилювалося, і тепер Дженел дуже часто перебувала в поганому гуморі. Від постійного поганого настрою вона змарніла, рот викривила зла гримаса, в очах з’явився тупуватий вираз: вони нагадували Джонові очі корови, яка ліниво пасеться на схилі.

Дженел страждала ще й від того, що не могла мати дітей і через це брала участь у русі «Прийомні батьки». Так вона стала названою матір’ю Джона. Саме тому вона стояла зараз на порозі з кислою гримасою та нечесаним волоссям. Спочатку Джон здавався їй сором’язливою, легковразливою дитиною, що потребувала батьківської любові, здатною на глибоку вдячність. І хоча так воно й було, природа наділила хлопчика й іншими якостями: відвагою, твердістю характеру, надзвичайною незалежністю, схильністю до меланхолії. Негідник!

Останні кілька місяців виснажили терпіння Дженел, а сьогодні вранці воно остаточно увірвалося. Річ у тому, що як би сильно їй не хотілося мати дітей, вихователька з неї була кепська. Ясна річ, міс Войт не мала й гадки про те, хто цей хлопчисько, який передчасно старив її. Про те, що йому призначено долею стати генералом на чолі багатонаціональної армії, яка складатиметься зі звичайних, як вона сама, людей. Але це було в Далекому Майбутньому, а не зараз.

Музика гриміла на всі заставки, і Дженел довелося підвищити голос:

— Джоне, виходь звідси і прибери нарешті у своєму свинарнику!

Тім прекрасно чув її. Джон і оком не зморгнув, немов це його не обходило.

— Джоне! — вискнула Дженел цим жахливим тоном дорослих, що не терпить заперечень і в якому приховано чимало загроз, відомих лише дорослим.

Джон зробив радіо ще гучніше. Тім усміхнувся, прикрившись рукою.

— Я знаю, що ти мене чуєш! Вимикай музику і забирайся звідси!

Але Джон взявся сіпати дросель «хонди», намагаючись завести мотор.

Дженел помітила усмішку Тіма, і очі її звузилися від люті.

— А ти чого смієшся?

Ховаючись за бензобак мотоцикла, Тім перебравсь якнайближче до Джона.

Дженел сердито грюкнула дверима.

Тім зачекав, доки місіс Войт відійде подалі, і сказав:

— Вона сьогодні скажена.

Джон жодним чином не. відреагував, немов усе це його не стосувалося. Побоювання, якщо вони в нього були, він приховав якомога далі, щоб у разі потреби повернутися до них потім.

— Дай-но сюди викрутку, — кинув він.

Тім хоча й був на два роки старшим, у всьому звик коритися Джонові. Він без заперечень подав викрутку. Джон був природженим лідером: про це свідчили і тон його голосу, і рішучість у погляді, і ще щось, про що знав лише сам юний Коннор.

Дженел увірвалася до кімнати. Її чоловік, Тод Войт, розлігся на канапі, готуючись подивитися по телевізору бейсбольний матч. Його бліде обличчя трохи набрякло від сну, волосся було розкошлане. І взагалі, він мав вигляд людини, яка добряче себе занедбала. До обіду ще далеко, і Тод хотів спокійно перетравити сніданок. На жаль, це виявилося неможливим.

— Усе, з мене досить! Ця бісова дитина не хоче мені навіть відповідати!

Тод не звинувачував Джона. Він сам інколи не відповідав дружині. Дженел мала жахливу звичку голосно нарікати на свої проблеми у найменш слушний момент, начебто всі тільки й прагнуть дослухатися до її скарг, а власними справами займаються тільки для годиться. «О Господи», — подумки благав він, не відриваючи очей від екрана, — йшло на те, що Говард Джонсон, відомий серед вболівальників як «Гоу Джо», мав забити м’яча.

— Тоде! Може, відірвеш свій зад від канапи і зробиш щось корисне?

Тод намагався якомога далі тягти з відповіддю, але, коли у повітрі запахло смаленим, зітхнувши, сказав:

— Ну, що ти від нього хочеш?

— Він уже місяць як не прибирає у своїй кімнаті!

— Авжеж, це конче треба зробити саме зараз, — пробурчав містер Войт. — Тим більше, що все інше в ідеальному порядку. — Він оглянув неприбрану вітальню.

На щастя, Дженел не почула останніх слів чоловіка. Вона стояла, наставивши_руки у боки. Були часи, коли він полюбляв пестити ці боки. Тільки щось занадто швидко їхнє подружнє життя втратило сенс. Після того як з’явився Джон, стало остаточно зрозуміло, що їхній шлюб швидко просувається до фінішу. Тод пожбурив на підлогу панель дистанційного управління й вирушив до гаража.

Джон почув, як грюкнули двері гаража. Він міцніше загвинтив шуруп і жбурнув викрутку до ящика для інструментів. Тод підійшов до нього саме тоді, коли Джон сунув ящик для інструментів (його, Тодових, інструментів!) заляпаною мастилом бетонною підлогою.

— Скільки разів я тобі говорив, щоб не смів їх чіпати! — почав містер Війт.

— Візьми мою торбинку й сідай! — наказав Джон Тімові.

Підхопивши пластиковий мішок, хлопчисько скочив на заднє сидіння мотоцикла. Джон увімкнув мотор. Тод щосили загорлав, намагаючись перекричати ревіння двигуна:

— Джоне, не клей дурня! Зроби те, що тобі наказувала мати!

Джон зміряв Тода недоброзичливим поглядом:

— Вона мені не мати!

Мотоцикл зірвався з місця і вилетів з гаража на такій швидкості, що Тім ледве втримався на сидінні. Тод відскочив убік, і хлопчаки понеслись до шосе.

— Не смій виїздити на дорогу, у тебе немає прав! — гукнув він їм навздогін.

У відповідь Джон лише додав швидкості, ледве не збивши на дорозі двох школярів.

Обдурений Тод лишився стояти на місці. Цьому маленькому негідникові так подобалося принижувати батька, та ще й у присутності своїх друзів. Але в цілому він відчував полегшення. Джон поїхав, отже, наступна серйозна розмова відкладається до його повернення ввечері, тому Тод може знову йти дивитися телевізор. Якщо пощастить, можна навіть задрімати. Якби лише Дженел помовчала.

* * *

Джон вів мотоцикл, як справжній гонщик. Він ідеально вписувався в повороти, уважно стежачи за тим, щоб не наскочити на дитину, яка могла раптом вискочити на дорогу, не зіткнутися із зустрічною машиною. Йому подобалося ризикувати — ризик забивав йому памороки, але це був вирахований ризик.

Зараз Коннор гнав тихими вуличками, потім перетнув пустир і виїхав на доріжку, що вигиналася вздовж стічного каналу. Проскочив крізь дірку в загорожі, не тільки не зменшивши, але навіть збільшивши швидкість. Тім підібгав коліна, коли вони летіли крізь огорожу, щосили намагаючись не показати, як він перепудився. Але йому не вдалося подолати жах, коли Джон гнав мотоцикл бетонною набережною каналу. Здавалося, цій гонитві не буде кінця.

Вони робили найрізноманітніші піруети — Джон вважав цю вузьку смугу бетону своєю особистою автострадою, бо тут до нього не чіплялися поліціянти. Мотоцикл проносився за кілька дюймів від прямовисних бетонних стін у тринадцять футів заввишки, розбризкуючи краплі брудної води. Тім зойкнув, намагаючись приховати свій переляк. І ляснув Джона по спині:

— Відмінна їзда, юначе!

Вони влетіли на швидкості у невелику калюжу. «Хонда» сіпнулася вбік, намагаючись з’їхати вниз. Джон недбало загальмував ногою і вирівняв мотоцикл. Тім, який заціпенів зі страху, спробував відбутися сміхом. Але вийшло якесь каркання. Щоб приховати збентеження, бовкнув:

— А де твоя справжня мати?

Джон мовчав, перебуваючи у похмурій задумі, але Тім наполягав:

— Вона що, померла?

— Можна сказати, що так, — відповів Джон так тихо, що Тім ледве почув його слова.

Іноді хлопчина замикався в собі, немов відгорожувався від усього світу сталевою стіною. Тім збирався ще щось сказати, але Джон раптом дав повний газ, і мотоцикл рвонув уперед.

ПАЦІЄНТ № 82

За три милі від Чино, Каліфорнія, 10.59 ранку

Якщо їхати по шосе, цей заклад нізащо не побачити. Можна проїхати мальовничою Гепі Кемп Роуд через увесь маленький район, де лише житлові будинки, повз парк атракціонів і все одно не побачити цієї будівлі. Вам доведеться добряче попошукати перед тим, як ви виявите непомітну бетоновану доріжку, що огинає шатроподібний пагорб, геть-чисто вкритий дубами. Позаду пагорба ви побачите табличку з написом: «Пескадерська державна клініка для психічно хворих злочинців».

Табличку прикріплено до залізної огорожі, увінчаної кількома рядами дроту. З внутрішнього боку важких залізних дверей — озброєний охоронець у будці. За огорожею туляться одна до одної великі будівлі. Усі вікна заґратовано. Вилизаними доріжками їздять машини приватної охорони.

Та всередині ще гірше. Це медична в’язниця для думки. Продезинфіковані білі стіни. Санітари у білій полотняній уніформі штовхають крісла з пацієнтами гнітючими голими коридорами. Звичайна прогулянка. «Алея інвалідних крісел» — це так тут називається.

Ліворуч від входу один короткий коридор з електронними дверима на обидва кінці. Перші нагадують двері до тюремної камери. У дальньому кінці коридору — міцні вогнетривкі сталеві двері. Перед ними сидять двоє лютих сторожів, які дивляться на екрани відеомоніторів, закріплених перед ними, і перекидаються репліками. На екрані видно все, що відбувається за цими дверима.

Місце абсолютної ізоляції…

Тут, під невсипущим наглядом та охороною, утримують злочинців, поведінка яких є непередбачуваною й має потенційну небезпеку. Ці злочинці занадто буйні, щоб дозволити їм спілкуватися один з одним, тому кожен пацієнт утримується в окремій камері. Тут так само похмуро й суворо, яків камерах одиноч— ого ув’язнення справжньої тюрми. І їжа не краща за тюремну.

Доктор Пітер Сілберман вів за собою коридором групу боязких молодих лікарів, слідом ішли три суворих санітари, схожі а велетнів, які нещодавно залишили професійний футбол. Сілберман трошки накульгував. При кожному кроці пов’язка а його нозі боляче терла розпухлу шкіру. Він намагався забути про біль і зосередитися на тому, що йому треба зробити. Це не так уже й складно. Тут він як риба у воді і може годинами розповідати про свою роботу, в якій почувається справжнім фахівцем. Нелегко придушити в собі бажання похизуватися своїм видатним інтелектом перед цими хлопчаками, і часто це давалося. Тільки не тепер.

Лікар говорив тихим скрадливим голосом, яким говорять психологи, що виступають по радіо:

— У наступній камері — пацієнт № 82, жінка 29 років, діагноз: яскраво виражений шизофренічний синдром. Симптоми звичайні: депресія, тривожність, буйна поведінка, манія переслідування…

Молоді лікарі ловили кожне його слово. Своїми точними, логічно вибудованими науковими статтями з проблем психіатрії доктор Сілберман завоював собі репутацію серйозного фахівця. Не можна сказати, щоб він був найвищим авторитетом, але складних випадках часто вдавалися саме до його консультацій. Правда, процент виліковування у нього був не такий високий, деякі кмітливі молоді лікарі розуміли, що він не вміє знаходити підходу до хворих. Багато років Сілберман консультував лос-анджелеське поліцейське управління, дослідив десятки найскладніших випадків, особисто обстежував найвідоміших останнім часом убивць. Але найбільша вада доктора Сілбермана полягала в тому, що він був розумнішим, ніж треба було для його ж добра.

— Ось ми й прийшли.

Зупинилися біля камери. Вона була з герметичними звуконепроникними дверима: спілкування з пацієнтом відбувалося крізь ґратчастий переговірний прилад, який було вмонтовано над невеличким віконечком з плексигласу. Попри всі свої технічні досконалості, вони сильно нагадували двері середньовічної в’язниці. Доктор зазирнув до віконечка.

Крізь тьмяне скло до палати лилося сонячне світло, відкидаючи на голу стіну напроти тінь у вигляді ґрат. У кімнаті не було нічого, крім сталевої раковини, унітаза і добре відполірованого металевого дзеркала, намертво вмурованого у стіну.

Ліжко, з якого зняли матрац, було притулено до стіни ніжками назовні. В одну з них вчепилися пітні руки: сухожилля напружувалися і розслаблювалися, коли ув’язнена повільно робила вправи на розтягування, відкидаючи з мигдалеподібних карих очей довге, сплутане, вологе від поту волосся. На молодій жінці була в’язнична сорочка, шпитальні штани. Вона підтягувалася, схопившись за верхню ніжку поставленого на спинку ліжка. Її гнучке тіло, пряме й жилаве, напружувалося, немов сталева лінійка. Худі м’язисті плечі піднімалися догори, опускалися, знову піднімалися… Вона, схоже, не відчувала втоми — навіть ритм вправ не уповільнювався.

Наче машина.

Доктор відійшов від віконця, щоб у нього могли зазирнути інші.

Жінка відвернулася від дверей. Вона поводилася так, немов не знала, що за нею спостерігають. Проте насправді вона добре знала про це.

Миготіння облич у дверному віконці відбивалося в дзеркалі. Але жінка не хотіла й знати про це приниження — адже вона не піддослідний щур. Вона продовжувала робити вправи, але руки її здригалися — м’язи почали стомлюватися.

Коли до віконечка зазирнули всі охочі, доктор знову підійшов до нього та, зобразивши на обличчі привітну посмішку, клацнув переговірним приладом і сказав:

— Доброго ранку, Саро!

Сара Дженет Коннор відвернулася від ліжка та подивилася на Сілбермана. Роки, які вона провела в ізоляції, наклали на неї свій відбиток. Обличчя набуло зухвалого, напруженого виразу, погляд блукав, мовби в пошуках порятунку. Здавалося, вона здатна як до втечі, так і до боротьби. Колись м’який і плавний овал обличчя затвердішав і став різким. Вона все ще була гарна, але краса та була якоюсь дикою, мала вимучений, зацькований і стражденний вигляд.

Саме так і має виглядати пацієнтка психіатричної лікарні.

Сара відповіла тихо, жахливо монотонно. Це нагадало Сілберманові глухе гарчання тварини:

— Доброго ранку, докторе Сілберман. Як ваша нога?

Доктор миттю позбавився самовдоволеного виразу.

— Чудово, Capo.

Відімкнувши переговірний пристрій, він звернувся до практикантів:

— Розумієте, кілька тижнів тому вона… тицьнула мені в коліно викруткою.

Присутні непомітно посміхнулися. Сілберман змусив себе триматися, немов нічого й не трапилося, намагаючись відчути впевненість у звичному потоці медичних термінів. Сара є загадковою й потужною силою природи, яку він фактично ув’язнив у 4 клітці, а тепер обплутував павутиною медичної тарабарщини.

— Особливо цікавою є композиція маячні. Вона вважає, що машину, яка зветься «Термінатором» і яка набула людського вигляду, відправлено з майбутнього, щоб вбити її. А також, що батьком її дитини був солдат, посланий на її захист також… Із майбутнього. — Доктор не міг утриматися від іронічної посмішки. — Якщо я не помиляюся, з 2029 року.

Практиканти гмикнули.

— Імовірно, ця шалена ідея спочатку оволоділа її дружком, потім передалася їй. Надзвичайно цікавий випадок передачі ідей. Але й не такий вже рідкісний, як може видатися на перший погляд. Останнім часом ми дедалі частіше зустрічаємося з такими фактами. Певного роду реакція відторгнення на зростаючий технократизм нашого суспільства. І, очевидно, спроба захистити себе від дегуманізації стосунків у сучасному світі. Якби неабияку енергію пацієнтки, з якою вона обстоює свою небезпечну маячню, вдалося націлити на її власне зцілення, вона давно була б на волі…

Сілберман замовк. Йому пригадалася Сара — якою він вперше побачив її на допиті у поліцейському відділку. Вона зв’язалася з якимось буйним параноїком, вони втекли, але дружка зрештою вбили. Сара на декілька років зникла з поля зору Сілбермана і, за іронією долі, знову була направлена під його опіку після невдалої спроби влаштувати вибух у місцевому відділенні корпорації, що випускає комп’ютери. З того часу вона залишалася найвпертішою, найнепоступливішою з його пацієнток, хоча за цей час стан її мав би поліпшитися. Лікаря трохи турбувало, що так і не вдалося підібрати лікування, яке б Сарі підходило. Намагаючись відігнати від себе неприємні думки, доктор уривчасто кинув:

— Ходімо далі.

Практиканти перезирнулися й рушили до наступної камери.

Сілберман затримався, щоб дати вказівки старшому санітарові.

Дуглас був на зріст шість і чотири десятих фути, вагою 250 фунтів і вирізнявся привітністю гримучої змії. Сілберман намагався говорити тихо, щоб практиканти його не почули.

— Я не люблю, коли пацієнти влаштовують безлад у палатах. Простежте, щоб їй дали торазин.

Дуглас кивнув і знаком наказав двом міцним санітарам іти за ним. Сілберман пішов наздоганяти практикантів.

Двері відчинилися. Сара обернулася.

Дуглас увійшов повільно, загрозливо постукуючи дерев’яним кийком по дверях. За ним ішло ще двоє. Один тримав щось схоже на укорочену палицю погонича худоби. Сара з досвіду знала, як боляче б’є ця палиця. У руках іншого була таця, на якій стояли скляночки з червоною рідиною.

Торазин.

— Час приймати ліки, Коннор, — мовив Дуглас.

Сара кинула на нього несамовитий погляд. У ній боролися лють і страх.

— Сам приймай, — відрубала вона.

Дуглас посміхнувся якомога недбаліше. Його кийок не переставав відстукувати но дверях: стук, стук, стук…

— Ти мусиш поводитися добре: сьогодні до тебе прийдуть…

— Я не прийматиму їх. Знову ці… жахи.

— Жодних жахів.

Санітар з розмаху вдарив її дрючком у живіт. Сара зігнулася вдвічі та впала на коліна.

Дуглас із силою вдарив ногою по ліжку, притуленому до дверей, і вено з гуркотінням впало за кілька дюймів від Сариної голови. Сара стрибнула вбік, і, тамуючи біль, прохрипіла:

— Спробуй ще раз, бидло, і я тебе вб’ю!

Дуглас насупився, взяв у другого санітара батіг і підійшов до скуленої на підлозі Сари.

Вона знала, що буде далі.

— Відійди від мене, свиня! А-а-а!…

Коли Сара намагалася підвестися, то отримувала удар по спині. Вона знову впала. Канчук зметнувся над нею, затріщали електричні розряди, жінка завищала від різкого болю. Дуглас ухопив її за волосся і ривком поставив на ноги. Підніс їй до губ склянку з торазином.

— Востаннє прошу, голубонько, — просюсюкав він.

Сара з останніх сил спробувала звільнитися, але з Дугласом їй було не впоратися. До того ж вона не могла дозволити, щоб її скалічили. Щоб вибратися з цього пекла, їй знадобиться багато сил. Замружившись, Сара насилу проковтнула осоружні ліки.

Знову ці сни наяву. Вона відразу відчула наближення сонної хмари. Тепер вони можуть робити з нею все, що заманеться, наприклад, назавжди ув’язнити в цих стінах, ізолювавши від світу.

І тоді щось може трапитися з її сином…

Резеда, Каліфорнія, 12.04 дня

Джон злодійкувато зігнувся біля готівкового автомату в глибині банківської зали. Тім, нервуючи, стояв на сторожі. Джон проштовхнув поцуплену кредитну картку в проріз машини.

— Швидше! — квапив його Тім.

Але Джон не поспішав. Він умів зберігати спокій за будь-яких обставин. Поспіх приводив до помилок, на виправлення яких потім витрачався час. Він не хотів помилятися. Спокійно набрав команду: маленький дисплей висвітив номер картки. Джон набрав його на терміналі касового апарата й опустив вимогу на триста доларів. Машина, немов сумніваючись, завмерла. Джон знав, що над машиною встановлено відеокамеру, яка робить миттєвий знімок того, хто отримує гроші. Але Джон завбачливо забризкав об’єктив дезодорантом. Коли той висохне, порошок вкриє поверхню об’єктива і зображення не вийде.

Тім помітив, що на стоянці з’явилася машина. З неї вийшла огрядна жінка з торбинкою.

— Ідуть!

Джон схопив Тіма за полу сорочки.

— Пильнуй! Ані руш!

Тім занепокоївся, побачивши, що жінка прямує в їхній бік. За секунду автомат задзижчав і почав викидати п’ятнадцяти— і двадцятидоларові банкноти.

— Ось і все, — сказав Джон.

Кинувши погляд через плече, Тім присвиснув:

— Овва! Де ти навчився?

Джон простягнув руку, протер об’єктив камери і почав складати гроші до торбинки.

— У моєї матері. Справжньої матері. Ходімо, малий…

Тім поглянув на жінку, що наближалася. Вона дивилася на них, але відстань, що їх розділяла, схоже, була завеликою, щоб зметикувати, чим займаються хлопці.

— Ходімо!

Вони рвонули за ріг, у провулок, де залишили мотоцикл. Джон відрахував Тімову частку. П’ять папірців по двадцять доларів. У Тіма відвисла щелепа. Неймовірно! Джон щодня викидав якихось коників. Але таке…

Коли Джон відкрив торбинку, щоб скласти гроші, Тім краєм ока побачив фотографію.

— Хто це?

Джон глянув на потертий, заяложений знімок молодої жінки за кермом джипа. Поруч із нею сиділа німецька вівчарка. Обличчя в жінки було ніжне й сумне. Джон часто розмірковував над тим, чому вона посміхається. На знімку було видно м’які округлі лінії її живота. Там був…

Він.

Дивно і трохи моторошно!

— Це моя мама.

— А вона спокійна, иre ж? — гмукнув Тім. Джон насупився. У ньому боролися суперечливі почуття — Коннор сам не знав, що відбувалося з ним, коли він дивився на фотографію. Хіба це поясниш Тімові? Вінтарний приятель, але тугодум. Джон сказав:

— Та ні. Вона несповна розуму. Надумала підірвати комп’ютерний завод і потрапила до Пескадеро, до клініки.

Усе це здалося Тімові дитячою побрехенькою, а втім хтозна…

— Брешеш?

— Та ні ж бо, їй гаплик. Поїхали.

Джон намагався імітувати цинічно-байдужий-тон дорослого чоловіка, і, судячи з того, що Тім втратив інтерес до історії його матері, це вдалося. Він ляснув Тіма по плечі, і вони скочили на мотоцикл. Джон увімкнув запалювання, і машина рвонула вперед. Але подумки Джон бачив перед собою обличчя матері, її очі стежили за ним суворо, з осудом. Так було завжди. «Дідько її забирай», — подумав Джон. «Якщо тобі насправді все одно, чому ти зберігаєш цей знімок, подарований нею?» — доскіпувався огидний внутрішній голос. «Котися ти під три чорти!» — відмахнувся від нього Джон. Розігнав мотоцикл і на повній швидкості вилетів на проспект.

Резеда, Каліфорнія, 12.08 дня

На дисплеї в поліцейській машині був файл Відділу малолітніх злочинців. Суб’єкт: Джон Коннор. Під інформацією про його арешти йшла біографічна статистика. Мати: Сара Коннор. Офіційні опікуни: Тод і Дженел Войт. Їхня адреса: 19828 Сент-Алмонд, Резеда, Каліфорнія. Поліцейська машина зупинилася.

1 Офіцер Остін ретельно вивчав місцевість, причому не лише очима. Усе його тіло оцінювало ситуацію найрізноманітнішими способами — непомітними для зовнішнього спостерігача. Дані цих спостережень довго зберігатимуться в пам’яті для можливого в майбутньому стратегічного використання.

Остін оглянув під’їзну доріжку до обдертого будинку з трьома спальнями. Відзначив усі вікна та двері, після цього наважився ввійти.

Ідучи до будинку, він усе ще продовжував вивчати вулицю, запам’ятовуючи кожну дрібницю. Безпосередньої небезпеки не відчувалося. Хіба що…

З заднього двору пролунав лютий собачий гавкіт. Остін вирішив, що це порода середнього розміру й додав цю деталь до своїх даних.

У двері тричі голосно постукали. Тод Войт зліз з дивану, не відриваючи погляду від телевізора. Ішов третій тайм. Під час другого він, мабуть, задрімав. І якого біса собака розходився? Можна подумати, що до них у двір вдерлася ціла банда!

Ще три чітких удари. Хтось стоїть біля дверей. Тод стиха вичортувався. Чому б йому не дали спокій хоча б у суботу? Сьогодні шарпають усі, кому заманеться. Він сердито протупотів коридором, рвучко відчинив вхідні двері…

Побачивши перед собою неусміхнене, позбавлене будь-яких емоцій обличчя поліціянта, Тод угамував свій гнів і заспаним голосом буркнув:

— Я вас слухаю.

— Ви офіційний опікун Джона Коннора?

Тод спохмурнів і зітхнув.

— Так. Що він ще накоїв?

Остін відповів не відразу, спочатку швидким поглядом оглянув кімнату. Побачив крізь скляні двері собаку, який з лютим гавкотом бісився в загородженому задньому дворику.

З дверей вийшла Дженел із номером «Піпл» у руках. Зупинилася за спиною в Тода.

Поліціянт уважно подивився на неї, потім запитав:

— Чи можу я з ним поговорити?

Тод знизав плечима.

— Я не заперечую, але його немає вдома. Уранці він кудись гайнув на мотоциклі.

— У вас є його фото?

— Принеси альбом, Дженел.

Дженел у роздумі потупцялася на місці, потім сказала:

— Зараз.

Місіс Войт відійшла до каміна, а Тод повернувся до поліціянта:

— Ви хоч скажіть мені, що сталося.

— Я маю поставити йому декілька питань.

Підійшла Дженел з альбомом у руках. Витягла кілька фотографій Джона — звичайні шкільні знімки, на яких хлопчисько невдоволено дивиться в об’єктив. Фотографуватися Коннорові подобалося не більше, ніж запихатися шпинатом.

Поліціянт узяв фото, швидко глянув на нього. На мить погляд його очей зловісно впився в обличчя хлопчиська. Тод і Дженел цього не помітили.

— Симпатичний хлопець, — кинув поліціянт. — Не заперечуєте, якщо я візьму фотографію з собою?

Дженел недбало кивнула, намагаючись щось згадати, і додала:

— Сьогодні вранці один хлопець теж розпитував про нього.

Тод роздратовано вигукнув: він добре запам’ятав цього типа.

Ще б! Той завадив догледіти класну подачу Гудена!

— Авжеж, такий здоровань. На мотоциклі. Він ваш?

Тод уловив сумнів, що промайнув в очах поліціянта. Але офіцер Остін відразу посміхнувся.

— Нехай це вас не турбує.

* * *

Термінатор їхав на «харлеї», механічно вибудовуючи маршрут руху, спостерігаючи, аналізуючи, вивчаючи все підозріле на своєму шляху. Ретельно й неквапливо кіборг обстежував вулиці в пошуках Джона Коннора. За останні півгодини Термінатор добряче вивчив місто в радіусі семи кілометрів. Він вів машину впевнено й обережно, немов професійний водій, одразу пристосувавшись до потоку вуличного транспорту, його припливів та відпливів.

Кіборг розумів: усі ці подробиці можуть виявитися стратегічно важливими. Він бачив, де живе хлопець, знав, як він проводить час, так що рано чи пізно їхні доріжки зійдуться. Проїхавши кілька кварталів, він звернув до стічного каналу.

Якби кіборг постояв ще трохи біля узбіччя дороги, то помітив би, як Джон і Тім промчали мотоциклом за квартал звідси.

Іноді й термінатори підвладні примхам долі.

Пескадеро, державна клініка, 3.06 дня

Косі промені сонця впали на побите, усе в синцях обличчя Сари. Вона сиділа на ліжку, притулившись до стіни, і перебувала в напівсні. Її щока здригалася, погляд метався по камері. Вона уривчасто дихала, змучена боротьбою з тупою дрімотою. Жінка вже почала здаватися, повільно поринаючи в холодну, скорботну порожнечу забуття, коли чиясь рука торкнулася її щоки. Легкий дотик пальців, і заціпеніння наче й не було. Знайомий голос тихо мовив:

— Прокинься, Саро.

Сара розплющила очі й подивилася на людину, що сіла край ліжка. Розкуйовджене світле волосся, довгий, заляпаний брудом плащ. Погляд його був ласкавим, зовсім юним та ніжним, хоч риси обличчя згрубіли від суворого життя. Сара затремтіла, їй перехопило подих.

Це був Кайл Різ.

Її очі виповнилися гарячими слізьми, усе почало розпливатися. Вона так хотіла роздивитися його якнайкраще, але боялася зморгнути сльози, — раптом він зникне?

— Кайле? — прошепотіла вона.

Він не відповідав, але Сара зрозуміла, що це не примара. Вона відчувала тепло його руки на своїй щоці. А в його погляді світилося кохання.

Кохання до неї…

Це кохання змусило Різа віддати за неї життя.

І тут її наче довбнею по голові вдарили: ні, цього не може бути!

— Ти не можеш бути тут. Ти помер, Кайле!

Вона зітхнула.

Різ кивнув і відповів високим дзвінким голосом, ще раз нагадавши їй, яким власне молодим був цей солдат.

— Я знаю, Capo. Це сон.

— Я так і думала. Усе через торазин, який мене змусили випити.

Вони жадібно вдивлялися одне одному в обличчя. Цієї миті жах, біль і передчуття загибелі, що не залишали Сару відтоді, як вона втратила Кайла, кудись відступили. Усі страждання забулися, душу сповнило кохання — чисте, безмежне почуття, яке вона відчувала в його обіймах. Їй хотілося простягти руку й торкнутися Різа, але руки налилися свинцем.

— Обійми мене, — прошепотіла Сара.

Кайл обійняв її і почав лагідно заколисувати. Вона не могла далі стримувати сліз, що котилися по щоках, по його теплій руці, до якої притулилося обличчя Сари. Він знову заговорив, повільно і ніжно:

— Я кохаю тебе. І завжди кохатиму.

— О господи, Кайле! Мені так тебе бракує!

Різ узяв її за підборіддя й поцілував, спочатку ледь торкаючись її губ, потім жагуче в них упиваючись. «Господи! — думала Сара. — Я відчуваю його». Біль у животі стих, замість нього виникло бажання. Вона відчувала його кожною клітиною. Ці дотики повертали її до життя.

Вона уткнулася в плече Кайлові і, втративши контроль над собою, розридалася. Десять років вона тримала себе в руках, і ось усі її старання розвіялися з вітром, не витримавши натиску кохання до цього давно померлого чоловіка. Коли Різ знову заговорив, голос його звучав як чужий.

— Де Джон, Capo?

Вона з подивом відзначила, що на тому місці, де щойно був Кайл, нікого немає. Здригнулася й розплющила очі.

Різ стояв біля стіни, свердлячи її докірливим поглядом. Вона ніколи не бачила на його обличчі такого виразу. Відчуття провини охопило Сару.

— Його в мене відібрали.

— Відтепер удар спрямовано на нього. Ти мусиш його захистити — він у небезпеці.

— Знаю!

Засмучена, вона спробувала підвестися, підійти, але ноги не слухалися.

— Capo, ти повинна триматися. Тй потрібна нашому синові!

Вона намагалася не розплакатися, але марно. Це все одно, що стримувати приплив. І потім — вона стільки років не плакала. Тут, поряд з ним, її буквально прорвало.

— Я знаю, що потрібна йому, але в мене вже не вистачає сил. Мені ніхто не вірить, навіть сам Джон! Я втратила його. Я провалила завдання!

— Тримайся, боєць, — сказав Кайл, допомагаючи їй підвестися. — Пам’ятай, що тобі передали: майбутнє ще не визначене. Ми самі творимо свою долю.

Кайл повторив ті самі слова, які наказав йому передати Сарі дорослий Джон Коннор, коли вперше послав сюди Різа. Роками вона розмірковувала над сенсом цих слів, але останнім часом почала їх забувати. Зосередивши всі свої думки на тому, як звідси вирватися, Сара багато дечого забула. Забагато.

Кайл попрямував до дверей.

Її серце ладне було вистрибнути з грудей.

— Кайле, не йди!

Він повільно обернувся до неї і сказав з докором:

— Capo, цьому світові відведено не так вже й багато…

Різ відчинив двері та вийшов. Сара зібрала всі сили, щоб підвестися, але ноги не слухалися. Вона дивилася на двері божевільним поглядом. Кров ударила їй у голову, вона Напружилася й ледве доповзла до дверей. Вислизнула в коридор. Подивилася в один бік. Нікого.

— Кайле! — крикнула в паніці.

Подивилася в інший бік. Неймовірно, але він уже встиг відійти на сотню ярдів. Вона побачила силует людини в плащі, що швидко пройшов темним коридором і зник за рогом.

Сара побігла за ним, ляпаючи босими ногами по холодній підлозі. Їй здавалося, що коридор є нескінченною дорогою, яка чомусь веде вгору. Ріг, за яким сховався Кайл, залишався від неї так само далеко. Зібравши всі сили, вона добігла до рогу й завернула за нього.

Різ промайнув попереду, звертаючи за інший ріг. Вона побігла туди, і, вагаючись, зупинилася на повороті. Кайл стояв перед подвійними дверима наприкінці коридору. Він розчинив їх і зробив крок у прекрасний, залитий сонячним сяйвом ранок. Сара кинулася вперед і опинилася на зеленій галявині. Озирнулася.

Перед нею був дитячий майданчик, навколо дзвенів дитячий сміх. Діти каталися з гірок, дряпалися стінками й драбинами, високо злітали на гойдалках. Різ зник.

Раптом з глибин її єства піднялося передчуття жахливої катастрофи. Вона знала, що цієї миті побачить найстрашніше з того, що призначено пережити людству.

Сара відкрила рота, але крик-пересторога завмер у неї на вустах. Занадто пізно. Тепер вона вже нічого не зможе зробити. Вона побачила, як на обрії зійшло друге сонце, небо раптово зблякло, землю струсонув могутній вибух. Потім усе живе обпалило хвилею нестерпного жару. На її очах пожежа охопила весь обрій і невблаганно наближалася, випалюючи все на своєму шляху, перетворюючи будинки, дерева, квіти на обгорілі руїни. Пожежа сягнула дитячого майданчику…

У страшному-полум’ї, що палило сильніше від тисячі сонць, дитячі тіла спалахнули, немов сірники. Полум’я перекинулося на Сару, вона закричала, але не від болю, а від того, що побачила: діти згоряли заживо, з обгорілих тіл стирчали обвуглені кістки.

Усе, усе — тікати немає куди, врятуватися неможливо!

Сліпуче сяйво затопило все навколо. Сара ніколи не думала, що світло може виявитися таким безжальним. Воно висвітлювало страшні картини агонії дітей, які конали в смертних муках на розпеченій землі. Жінці вдалося зробити крок до огорожі, схопитися за неї, але її руки охопило полум’я.

Вибухова хвиля прокотилася обрієм, утворивши високу стіну стисненого повітря. Слідом за нею на волю вирвався ураган надзвичайної сили, що мчав зі швидкістю двісті п’ятдесят миль на годину.

Діти, які нещодавно гралися на майданчику, перетворилися на обпалені статуї, що розсипалися на очах. Уламки розметало вибуховою хвилею.

Вибухова хвиля вдарила Сару, вирвавши шматки обгорілої плоті. Її засмоктало у вихор радіоактивної хмари, у середину отруйного гриба, де іскрилося й плавилася сяюча речовина, розверзаючи пекло перед її змученою душею.

* * *

Сара відвернула обличчя, ховаючись від спекотного сонця, що лилося у вікно, змахнула сльози. Усе її тіло тремтіло, м’язи напружилися. Шпитальний халат наскрізь просотався потом.

Розплющила очі й озирнулася. Вона лежала на підлозі біля перекинутого ліжка.

Торазин знову змусив її відчути давній жах, який незабаром здійсниться.

Усім своїм єством Сара відчувала — війна наближається. Вона вже тисячі разів вмирала в цій війні. Здавалося, згодом би її сни мали стати спокійними та приємними, якими й повинні бути нормальні людські сновидіння. Але ж це не звичайний сон — це лиховісне видіння про те, що станеться зі світом, начебто чорні сили, що вже виступили в похід, з кожним ударом серця підступають ближче й ближче.

Але Кайл дотепер ніколи не з’являвся в цих кошмарах. Тоді чому він прийшов зараз?

Випадковість? А може, вона божеволіє і в розпачі намагається сховатися від страшної реальності в обіймах мерця? Ні, ні… Адже він сказав щось важливе. Але що? Вона болісно намагалася пригадати його слова…

Щось про Джона. Головне тепер — син. І ще: світові лишилося не так вже й багато часу. Щоправда, це її власна тривога, що виходила з глибин підсвідомості. Її, а не Кайлова тривога.

Сара відчула, як заворушилося волосся в неї на потилиці. Хвиля холодного страху охопила її. Щось має статися. А вона, перебуваючи в ув’язненні, не зможе цьому зашкодити.

Відкинувши назад скуйовджене волосся, Сара змусила себе підвестися. Треба вибратися звідси.

Сьогодні ввечері.

Пескадеро, державна клініка, 3.58 дня

Сара стояла в маленькій порожній кімнаті, схожій на роздягальню. Затягуючись сигаретою «Мальборо» — вона випросила її в санітара — і схрестивши руки на грудях, дослуховувалася до звуків власного голосу. Повернувшись до відеомонітора, побачила себе: сонні очі — її натовкмачили снодійним, — язик ледь ворушиться. Запис було зроблено незабаром після того, як Сару запроторили до будинку божевільних. «Як же затято я тоді боролася!» — здивувалася вона.

Сара — та, що на плівці — говорила:

— Це… як… як величезна лампа… Вона світить мені просто в очі, але чомусь я все одно бачу, що навколо відбувається… Послухайте, адже мені це сниться щоночі! З якого дива я повинна…

Роздався зверхній голос Сілбермана. Самого його видно не було — він не потрапив у об’єктив.

— Продовжуй, будь ласка.

Живий Сілберман сидів зараз поруч і спостерігав за Сарою, що дивилася на своє зображення на екрані. Біля дверей застигли напохваті два санітари — на випадок, якщо Сара раптом втратить контроль над собою. Знічев’я вони теж повитріщалися в монітор, хоча те, що там відбувалося, їх мало цікавило.

Сара — та, що на екрані — неохоче розповідала далі. Вона насупилася й кидала обурені погляди на невидимого Сілбермана.

— Діти, схожі на купку згорілого паперу… чорні, нерухомі… А потім удар вибухової хвилі, і вони розлітаються, немов листя, у різні боки…

Та Сара більше не могла говорити. Вона затрясла головою й розридалася.

Ця, жива Сара дивилася на ту холодно й збайдужіло, очі її Почервоніли, але залишилися сухими.

Знов пролунав дратівливо спокійний Сілберманів голос:

— Людям дуже часто сняться катаклізми й кінець світу, Саро…

— Але це був не сон! Це було насправді. Чуєш, дебіле?! Я точно знаю, коли станеться катастрофа!

— Я й не мав сумнівів щодо цього…

— Двадцять дев’ятого серпня 1997 року стане моторошною реальністю і для тебе! Всі ви тут потанцюєте, зрозумів?

— Заспокойся, Саро.

Звичайно ж, Сара — та, що на екрані — не могла заспокоїтися. Вона зайшлася в жахливих корчах і, палаючи праведним гнівом, волала, як божевільна пророчиця:

— Думаєте, що ви живі й здорові?! Та вас давно вже немає! Ви всі… Всі мертві!

Вона підхопилася й закричала ще голосніше:

— Це ти живеш, як уві сні, Сілбермане! Ти, а не я! Бо мені відомо, що станеться. Неодмінно станеться!

Живий Сілберман узяв пульт управління й зупинив відеоплівку. На екрані застигло божевільне, перекошене від жаху Сарине обличчя.

Пацієнтка з вісімдесят другої палати відвернулася з незворушним виразом обличчя. Сара знала: Сілберман чекає, що вона скаже. І, зібравши залишки розуму, з останніх сил долаючи нудоту, змусила себе посміхнутися цьому зарозумілому вилупкові.

— Я була налякана і… в мене в голові все змішалося, — нарешті витиснула вона. — Тепер мені набагато краще.

Сілберман кивнув. Граючись авторучкою й поблажливо посміхаючись, він обмірковував її слова.

— Так, останнім часом ти почала одужувати.

Сара з легким задоволенням відзначила, що Сілберман неуважно сунув ручку до кишені піджака.

Тепер на неї чекало, мабуть, найважче. «Треба полоскотати Сілберманове самолюбство, — подумала вона, — Це допоможе досягти мети».

— У чому річ? — здивувався Сілберман.

Сара зам’ялася і покосилася на дзеркало, крізь яке, як їй здалося, за нею стежили. Вона інтуїтивно відчувала, що за дзеркалом розташовано кімнату спостереження, де лікарі-початківці та пара штатних психологів курили та із задоволеним виглядом щось записували.

Якби ж вона могла схопити стільця і, розбивши скло, натовкти ці нахабні рики! Але Сара опанувала себе. Сьогодні найважливіший день, від якого залежить її подальше життя. Щоб звідси вибратися, треба діяти. Плазувати на череві перед цими кретинами. Гратися з ними в їхні дурні ігри. Вони зі свого сховку стежать за кожним її рухом, за виразом обличчя і вирішують, божевільна вона чи ні. Якщо вона добере правильні слова, то може опинитися на волі…

Сара повернулася до Сілбермана і, ніби нічого й не сталося, посміхнулася.

— Ви казали, що якщо за шість місяців я почну одужувати, то мене переведуть до відділення з менш суворим режимом і дозволять відвідування. Шість місяців минуло, і я хотіла б побачитися з сином.

Сілберман, що сидів у кріслі, хитнувся вперед і, повагавшись, мовив:

— Так… А давай-но згадаємо, що ти говорила про цих… роботів-термінаторів… Як тобі тепер здається, чи вони існують?

Зусиллям волі Сара спробувала стримати посмішку.

— Ні, звичайно, не існують. Тепер я це розумію.

Сара спромоглася, щоб її слова пролунали якомога переконливіше.

Сілберман знову кивнув, щось надряпав у її історії хвороби та спрямував на Сару допитливий погляд.

— Але ж ти стільки разів розповідала, як одного з них розчавило гідравлічним пресом!

— Якщо це так, то, мабуть, збереглися б якісь речові докази. Поліція знайшла б щось на тій фабриці.

— Зрозуміло. Отже, ти вже не вважаєш, що компанія пустила кінці в воду?

Настав вирішальний момент. Сілберман легенько постукував ручкою по паперу, немов відраховуючи секунди мовчання.

— Ні. Навіщо їй було це робити? — нарешті вимовила Сара.

РОЗЕТСЬКИЙ КАМІНЬ[14]

Ірвін, Каліфорнія, 4.01 дня

Стоячи біля вікна на горішньому поверсі «Моноліту» — триповерхового будинку з чорного базальту та скла, в якому розташувалися адміністративні служби й лабораторії «Кібердайн Системз», Майлз Дайсон дивився на блискучі дахи автомобілів на стоянці. Йому страшенно кортіло якнайшвидше повернутися до лабораторії й знову взятися за роботу. На третьому поверсі розташувалася адміністрація з відділом маркетингу й акціонерним товариством. Дайсон погано уявляв собі, чим вони займаються, і зовсім цим не цікавився. Він був прагматичною людиною, яку хвилювали лише наукові пошуки та гроші, що виділялися щокварталу з цією метою. Зараз у раді директорів саме вирішувалося питання про чергове субсидування досліджень Дайсона, через що він страшно нервував. Дайсон заледве знаходив спільну мову з людьми, недосвідченими в його професії, проте останнім часом йому декілька разів доводилося залишати лабораторію та спілкуватися з бюрократами. Він обурювався з цього приводу, але розумів, що інакше не можна.

Майлз Дайсон, напевно, був найголовнішою людиною у світі. Можливо, навіть у всій історії людства, хоча ніхто, навіть сам Дайсон, цього не підозрював. Він був чудовим інженером, першокласним хіміком і керував відділом Особливих Проектів. Але колись він мріяв про кар’єру баскетболіста…

Після школи, юний Дайсон, худий, як жердина, шести футів і двох дюймів заввишки, сподівався отримати за свої спортивні заслуги стипендію в одному з університетів на заході країни. Але виявилося, що він не так уже й майстерно грав. Дайсон не знав, куди подітися, і звернувся за порадою до психолога. Та здогадалася про його приховані таланти, порадивши серйозно зайнятися наукою.

Дайсон досяг у математиці таких успіхів, що отримав федеральну стипендію в Калтеху. На той час у США був величезний попит на видатних математиків: Америка змагалася в цій галузі з Японією. Влада зі шкіри лізла геть, намагаючись затягти до університету всіх, хто мав хоч якісь математичні здібності. Спочатку Дайсон поставився до своєї майбутньої професії досить скептично. Ні, алгебра йому, звичайно, подобалася, але менше, ніж гарний матч. Однак, провчившися в Калтеху рік, він раптом щиро полюбив формули й рівняння.

Викладачі теж спочатку дивилися на нього скептично. Через своє соціальне походження, посередні оцінки в атестаті з англійської та біології, жаргон, всотаний за роки життя в негритянському гетто, Дайсон здавався їм якимось недоумком. Цілком імовірно, що тут не обійшлося й без расизму — на той час Дайсон усім своїм виглядом анітрохи не відрізнявся від інших чорношкірих детройтських хлопчаків.

Пізніше, коли хлопця привабила наука, розкрилися його надзвичайні здібності, він потрапив до вузького кола юних університетських геніїв. Потім випускника взяли на роботу до «Кібер— дайн Системз». Посада в. нього була найнижча, проте він брав участь у розробці одного дуже засекреченого проекту. Усього за два роки Дайсон обійшов своїх суперників і був призначений координатором проекту. Тепер «Кібердайн» перетворилася з маленької амбітної фірми з виробництва мікросхем на корпорацію, що орудувала мільярдами і зо дня на день мала опанувати секрети створення штучного інтелекту… А втім, на цей момент Дайсон мріяв лише про те, щоб знову повернутися до роботи.

До великого кабінету широкою ходою ввійшов власник корпорації. За десять років, що минули з дня заснування «Кібердайн», Грег Симмонс добряче підтоптався. Перемога над конкурентами й боротьба за можливість контролювати інших членів ради директорів, що були звичайними вкладниками, коштувала йому багатьох років життя. Симмонсові виповнився п’ятдесят один, але виглядав він на десять років старшим. Його колись густе, чорне волосся порідшало й посивіло. На блідій шкірі виступили брунатні плями. До того ж Симмонс страждав від артриту стегна. Він, імовірно, міг прожити ще багато років і розбагатіти ще більше, але з його вигляду не можна було цього сказати. Хворі на рак, і ті виглядають краще.

Найсерйознішого удару душевній рівновазі Сіммонса було завдано п’ять років тому, коли від пухлини мозку помер його компаньйон — метушливий, але дуже розумний молодик на ім’я Джек Кролл. Це завдяки йому компанія так швидко йшла вгору. До того ж Джек Кролл ось-ось мав створити зовсім новий тип мікросхеми — ультратонку. Його відкриття зробило б революцію в комп’ютерному світі, а винахідника — мільярдером. Але бідолашний хлопчина помер, так і не завершивши своїх досліджень. На те, щоб підшукати йому відповідну заміну, знадобилися роки. Нарешті така людина знайшлася. Дайсонові виповнилося тридцять три, але він, як і раніше, виглядав на двадцять з гаком. На вигляд типовий «білий комірець», Дайсон, утім, примудрився розшифрувати складні записи Кролла, зроблені ним незадовго до смерті, і просунутися далі, причому власним шляхом. Замість того, щоб вивчати роботу окремих елементів мікросхеми, Дайсон розвивав загальні принципи функціонування таких пристроїв.

Погано лише те, що гроші в руках Симмонса так і танули. Йому були потрібні все нові й нові співробітники, і, щоб переманити їх з інших компаній, «Кібердайн» доводилося платити їм набагато більше. Оскільки штат співробітників збільшувався, зберігати в таємниці дослідження щодня ставало дедалі важче. Було відомо, що Дайсон ставиться до збереження таємності вкрай легковажно. Симмонс частенько викликав його на килим і вичитував за порушення. Це нагадувало прочуханку, яку влаштовують дитині-вундеркінду. Дайсон знав, що Симмонс у науці не сильний — не те, що в питаннях купівлі-продажу й нагромадження капіталів. Бос, звичайно, міг зрозуміти кінцеву мету, що вимальовувалася перед його компанією, але яким чином її буде досягнуто, не знав. Симмонс не був ученим. Певний час він працював креслярем та інженером-оформлювачем у невеличких фірмах, що виробляли електроніку, але успіх боса ґрунтувався на тому, що одного разу йому всміхнулася фортуна.

Десять років тому Симмонс працював у фірмі «Клейнгауз Електроніко», на околиці Лос-Анджелеса — займався попередніми розрахунками на комп’ютері. І ось якось ранком він не зміг потрапити на фабрику вчасно: довелося чекати, доки поліція буквально збере з підлоги по шматочках пошматований труп. Очевидно, вночі стався вибух. На фабрику навіщось проникли чоловік і жінка і вивели з ладу якесь устаткування. Чоловік загинув, а жінка, схоже, збожеволіла.

Коли, нарешті, Симмонсові дозволили ввійти, Джек — він був тоді його помічником — показав дивний уламок електронної плати. Згоряючи від цікавості, Джек прокрався крізь поліцейські кордони й підібрав один з найцікавіших, на його думку, уламків, що залишилися після вибуху.

З подібною технологією ані Симмонс, ані Кролл ніколи не стикалися. Замість того, щоб сповістити про це Клейнхауза, вони звільнилися з роботи, опинились по шию в боргах і відкрили власну компанію, яку назвали «Кібердайн Системз». Перші два роки хіба що не голодували та все намагалися зрозуміти, що ж таке їм поталанило тоді знайти. Потроху Джек Кролл розшифрував роботу однієї ділянки мікросхеми, і це, подібно розетському каменю, вказало шлях до інших, нехай невеликих, але досить прибуткових відкриттів. Компанія розгорнула жваву торгівлю новою швидкодіючою мікросхемою. На третій і четвертий рік Симмонс та Кролл отримали чималі прибутки. Аж тут у Кролла знайшли пухлину. Він гарячковито працював, робив записи покрученим наркотиками, кострубатим почерком, але помер, так і не встигнувши зробити ще одного відкриття.

Тепер на шляху до відкриття був Дайсон.

Симмонс відкашлявся. Дайсон здригнувся й подивився на нього.

— Вибач, що я так затримався, — мовив Симмонс, — але членів ради засмутили деякі пункти твого фінансового кошторису.

Дайсон зібрався розлютитися, але Симмонс вхопив його за руку.

— Не хвилюйся. Я зумів розсіяти хмари. «Базікало», — подумав Дайсон. Напевно, старому невідомо, на порозі яких відкриттів перебувають філії його власної фірми. Але, зважаючи на все, Симмонс відчув небезпеку, і Дайсон обережно вичікував, доки старигань стане відвертим.

Симмонс запропонував шотландського віскі. Дайсон чемно відмовився.

Симмонс в один ковток осушив склянку і нарешті усміхнувся.

— Добре, заспокойся. Бюджет на наступний квартал тобі затвердили. Я захрипнув, умовляючи решту. Вони бажають під кінець року мати на руках готову продукцію, якою можна будо торгувати. Я їх запевнив, що ти мене не підведеш. Так що зроби послугу — не витрачай усіх грошей одразу.

Обидва прикинулися, що їм весело. Вони не були друзями. Для дружби потрібне взаємопорозуміння з якихось ключових питань. А ці двоє майже в усьому дотримувалися протилежних поглядів. В усьому, крім того, що стосувалося Відділу особливих проектів. Але навіть тут вони переслідували кожний свою мету. Дайсон, звичайно, радів високій зарплатні, але працював не заради грошей. Його цікавив сам процес пізнання. Якщо ж у результаті його роботи вдасться поліпшити світ, щоб його дітям жилося хоча б трохи легше — то й чудово!

Симмонс хотів примножити свої багатства. У певному значенні обидва були одержимими. Але Дайсон вважав себе щасливішим.

Він потис Симмонсові руку й обіцяв особисто інформувати про успіхи відділу. І прожогом кинувся до ліфта.

Ступивши на застелену паласом підлогу й переконавшись, що він у кабінеті сам, Дайсон підстрибнув з радощів. А він був переконаний, що рада директорів зарубає більшість пунктів фінансового кошторису! Так, він недооцінював любов Симмонса до відділу та розроблюваного проекту. Тепер він має все необхідне, щоб завершити роботу. Незабаром впаде остання перешкода, і вони довідаються про Об’єкт № 2 все!

Двері відчинилися — ліфт приїхав на другий поверх. Дайсон пройшов через порожній вестибюль і завмер перед могутніми дверима. Хромований напис: «Відділ особливих проектів. Вхід за спеціальною перепусткою».

Дайсон, сунув у щілину свій електронний пропуск. Двері клацнули й відчинилися.

Він увійшов до лабораторії штучного розуму. Усе було заставлено полицями з процесорами, дисководами, контрольним устаткуванням і дослідними зразками. На підлозі зміїлися товсті дроти. Потрапивши в це приміщення, де, незважаючи на чистоту, панував безлад, стороння людина вирішила б, що опинилася на телефонній станції, працівники якої не відрізняються надмірною акуратністю.

Дайсон вийшов на середину кімнати і сказав співробітникам:

— Хлопці, я вас вітаю. Ви отримаєте підвищення платні!

Колеги вітали Дайсона жартівливими вигуками. Жодних лабораторних халатів тут не носили. Усі ходили в джинсах і кросівках. Хлопці були такі ж молоді та здібні, як і сам Дайсон. Вони сиділи за столами, пили пепсі-колу, жували сендвічі та здійснювали революційний переворот у технології. Тепер співпрацівники навперейми кинулися ляскати Дайсона по спині і потискати йому руку. Дайсон попросив усіх сісти і сказав, що сьогодні треба буде раніше розійтися по домівках. Пролунав загальний стогін. Ніхто з колег Дайсона не мав звички йти додому до кінця робочого дня. Інженерно-технічний персонал і наукові співробітники завзято змагалися, хто кого пересидить. Той, хто першим вставав з-за столу, ставав чимось на кшталт упослідженого. Товариші Дайсона працювали шість днів на тиждень, та й у суботу часто засиджувалися на роботі допізна. Відпочивати, водити родину в кінотеатр — це було не для них. Їм хотілося того ж, що й Дайсонові: знайти відповіді на складні питання. І знайти силу, що допомогла б змінити світ.

До Дайсона підскочив Брайант, один з наймолодших і найнедосвідченіших співробітників.

— Містер Дайсон! Лабораторія вихідних матеріалів хоче здійснити повторне випробування Об’єкта № 2.

— Добре. Ходімо. Я зараз усіх улаштую.

Дайсон попрямував до виходу, Брайанту майже довелося бігти, щоб наздогнати його.

— Містере Дайсон… Я, звичайно, працюю тут зовсім недавно, але, можливо, ви таки скажете мені… якщо, звичайно, знаєте.?.

— Що знаю?

— Ну… звідки він узявся, цей об’єкт?

— Я теж колись про це запитував. І знаєш, що мені відповіли? «Не став зайвих питань».

Дайсон помахав охоронцеві, що стояв біля дверей до підвалу. Охоронець пройшов слідом за Дайсоном і Брайантом до маленької кімнатки, і всі троє зупинилися перед дверима, що нагадували сучасне банківське сховище. Тут, як і для запуску ракети з ядерними боєголовками, було потрібно два ключі. Дайсон і охоронець вставили свої ключі в замкові шпарини й одночасно їх провернули. Потім Дайсон набрав код на панелі, вмонтованій у стіну. За секунду пролунало різке клацання, і двері відчинилися. Дайсон зайшов до середини.

Брайант залишився назовні разом з охоронцем, що записав до спеціальної книги ім’я відвідувача й точний час, коли той з’явився у сховищі. Опинившись у підвалі, Дайсон підійшов до сталевого сейфа й відчинив його. Там, у запечатаній судині з інертним газом, зберігався якийсь маленький предмет. Він умовно іменувався «Об’єкт № 2» і був зовні коричневим керамічним паралелепіпедом розміром з кісточку доміно. Предмет було серйозно пошкоджено під час вибуху, але його дбайливо відновили й уклали в металеву рамку. Предмет містив у собі загадку, що вже принесла «Кібердайн» кілька мільйонів доларів. Але й це ще не все. Пристрій мікросхеми й хімічний склад об’єкта були Дайсонові зовсім невідомі. І знову в його голові виникло запитання, яке поставив йому Брайант і колись ставив начальству він сам.

А справді, звідки він узявся, цей предмет?

Хто створив мікросхему? Росіяни?

Навряд чи. Надто вже тонка робота.

Японці? Можливо, але чому вони не запровадили в себе цю технологію останніми роками?

Ні, річ була унікальною. І Дайсон не вірив, що її винайшов шеф. Джек Кролл забрав таємницю до могили. З його записів не зрозуміло, звідкіля взявся цей дивний предмет. Утім, перед Дайсоном зараз стояли інші, куди важливіші питання. Відповідям на них він і присвятив своє життя.

Дайсон потягнувся до мікросхеми, узяв її і, не виймаючи зі бляшанки з інертним газом, поставив на спеціальний візок — він поводився з Об’єктом № 2, немов зі священною реліквією. Коли Дайсон замикав сейф, його погляд упав на іншу вогнетривку шафу, що стояла поруч з першою. На ній красувався напис «Об’єкті 1».

Якби тільки Брайант і всі інші довідалися, що тут лежить! Це було відомо лише трьом: небіжчикові Кроллу, власникові компанії Симмонсу і йому, Дайсонові. Підкоряючись миттєвому поривові, він відімкнув сейфа, зазирнув всередину і увіп’явся поглядом у те, що там лежало. Цей предмет був набагато більшим за попередній. Він являв собою надзвичайно складний пристрій — металеву руку.

У ліктьовому суглобі метал було потрощено, але кисть і передпліччя залишилися цілими, хоча їхня хромована поверхня втратила форму й блиск. Рука стояла сторч у герметично закупореній судині. Здавалося, вона застигла у вітанні. Дивлячись на неї, Дайсон глибоко замислився.

Хто, чорт забирай, це створив? «Не став зайвих запитань…»

Раптом Дайсонові стало лячно, навіть живіт зсудомило. Загадкові об’єкти цілком могли виявитися краденими. Він не довіряв Грегові Симмонсу. А раптом… Ні, де може бути… Дайсон відігнав сумніви й вирішив, що ще встигне надивитися на дивовижні предмети. Можливо, їх украли, а може, виготовили, виконуючи якесь секретне урядове замовлення. Коли вдасться розкрити таємницю Об’єкта № 2, напевне, стане відомо і про це. А поки що…

Повагавшись, Дайсон зачинив дверцята сейфа та надійно їх замкнув.

Пескадеро, державна клініка, 4.13 дня

У кімнаті для співбесід стояла важка тиша. Сара чула удари власного серця і сонне дзижчання мух десь удалині. Санітари застигли в дверях і дивилися на Сару, як на таку ж саму муху.

Сілберман з іншими лікарями розташувалися в кабінеті за дзеркалом і обговорювали враження. Сара відчувала на собі їхні оцінюючі погляди. Вона знала, що вирішується її доля. Як же нерозумно вона вчинила спочатку!

Навіщо розповіла їм стільки? Все одно її не випустять на волю.

Але ж вона так довго зберігала таємницю! Щойно її запроторили до психушки, лікарі так чуйно розмовляли з нею! Вона їм повірила. Думала, що вони справжні професіонали і здатні визначити, чи при власному розумі вона, чи ні. Ох, як вона помилилася!

Лікарі, що працювали в клініці, дивилися на світ очима психологів. Їхні уявлення про реальність ґрунтувалися на теоріях поведінки якихось абстрактних особистостей. До них не доходило, що Сара — абсолютно нормальна, а ненормальний увесь світ навколо неї.

Навіть у божевільні Сара прекрасно відчувала тонку межу між реальністю й фантазіями, снами й пророцтвами, досвідом й уявою.

Тут, у Пескадеро, вона не раз переступала цю межу, але завжди знала, на якому вона світі. Сілберманові цього не зрозуміти. Він судить про все зі своєї точки зору. Зі своєї. На його боці природничі науки та філософія. Клініка — його вотчина. Тут багато пацієнтів з комплексом месіанства. Сара усвідомлювала, що ідеально підпадає під опис подібних випадків. Сина її звати Джоном Коннором. Це нібито аналог Ісуса Христа[15]. Батько хлопчика — привид з майбутнього. Це майже цілковитий збіг з непорочним зачаттям. І син її пожертвує собою заради порятунку світу. До того ж Сара порушила закон. Завдала шкоди чужій власності. Так, звичайно, з погляду Сілбермана вона божевільна.

А хто б не збожеволів, довідавшись про те, що стало відомо їй? Цивілізація порине до прірви. Мільйони безневинних людей загинуть жахливою смертю. Навіть якщо їй вдасться вибратися з клініки та врятувати Джона, щоб він устиг зібрати на згарищі армію повстанців, усе одно не уникнути масових смертей і руйнувань, від яких навіть у найбезжальнішого вояка голова піде обертом.

Неважливо, чим закінчиться війна — перемогою чи поразкою. Все одно загинуть мільйони.

Якщо ж її не випустять з цього кам’яного мішка і вороги вб’ють Джона, людству прийде кінець.

Так, безумовно, вона божевільна.

Але вона знає, що робить.

Сілберман повернувся з якоюсь паскудною посмішкою та сів за стіл. Почухав ніс, потім недбало погладив обкладинку її історії хвороби. І нарешті сказав:

.. — Бачиш, Capo… ось яка історія… Наскільки я розумію, ти дуже розумна й навмисне говориш те, що мені хочеться від тебе почути. Мені здається, насправді ти так не думаєш.

Сара ніколи не вміла брехати. Отже, обдурити Сілбермана не вдалося. Залишалося одне: благати:

— Дозвольте мені побачитися з сином!

Сілберман відвернувся. Сара пильно стежила за ним. Напевне, розмірковує — погодитися чи ні? Але виявилося, що він усього Лише хотів непомітно придушити позіхання. Сара спробувала ще раз:

— Будь ласка, містере Сілберман! Це дуже важливо. Він у небезпеці. Дозвольте хоча б зателефонувати йому.

— Боюся й цього не можна. Не зараз. Я вважаю, що треба рекомендувати комісії потримати тебе тут щез півроку. Це однозначно.

Вона могла, звичайно, спробувати його переконати, обдурити, запропонувати свою співпрацю, сперечатися з ним, благати його, розповісти йому все, що завгодно, всі найінтимніші подробиці свого життя. Могла навіть душу вивернути навиворіт, але це ні до чого б не призвело. Сілберман уже давно прийняв рішення.

Він був невблаганний, як доля.

І Сара зрозуміла, що програла.

Ворожість, яку вона ретельно приховувала, негайно виплеснулася назовні тваринною люттю. Сара стрімко перегнулася через стіл і схопила Сілбермана за горло.

— Ах ти, сучий сину!

Сілберман упав горілиць, спробував виборсатися, але марно. Сталеві Сарині пальці стисли йому горло. Наступної миті санітари відтягли її від Сілбермана і з силою штовхнули до стіни. Приголомшена, вона впала на спину, але негайно вислизнула з їхніх рук і знову кинулася на Сілбермана. Йому, безумовно, перепало б, якби не один із санітарів, вищий на зріст, який ще школярем ганяв у футбола. Він ухопив Сару за ногу, і вона впала. Санітар кинувся на неї, ледь не переламавши жінці ребра. Сарі перехопило дух, але вона корчилася та борсалася, немов зацькована рись.

Сілберман покопирсався у кишені халата й витяг шприца. З побоюванням наблизившись до Сари, зробив їй укол.

— А бодай вам усім!.. Відпустіть мене! Сілбермане! Ти не відаєш, що чиниш! Тобі гаплик! Ти вже здох! Чуєш?!

Сілберман її не чув — у нього і без того дзвеніло у вухах. Він Махнув рукою санітарам і вони витягли Сару в коридор. Коли за ними грюкнули двері, у кімнаті стало незвично тихо.

Розшарілий Сілберман відкинув з очей пасма волосся, глибоко зітхнув, але відразу згадав, що по той бік дзеркала сидять спостерігачі й опанував себе.

Зобразивши на обличчі посмішку, він повернувся до них і знизав плечима.

— Оце вам наші взірцеві громадяни.

Сару притягли до її палати. Усю дорогу вона пручалася, але так і не змогла вирватися. Санітари, нарешті, запхнули її всередину. Вона притулилася до стіни, і одразу ж на порозі з’явився Дуглас. Посміхнувшись, показав їй два пластмасових стаканчики.

— Тобі потрібно прийняти ліки, — украдливо вимовив він і направився до Сари.

Вона зробила останню відчайдушну спробу.

— Дугласе! Зачекай! Послухай… Я ладна на все, аби вибратися звідси. Розумієш? На все!

Дуглас зупинився в кількох кроках від неї. Здавалося, він вагається.

Нарешті він сказав:

— Тож як щодо таблеток?

Два інших санітари присунулися ближче. В одного в руках був електрошокер. А Дуглас додав:

— Я одружена людина. За кого ти мене маєш?

І простягнув їй стаканчики.

Сара машинально взяла їх. В очах запаморочилось. Проковтнувши таблетку, що лежала на дні першого стаканчика, Сара запила її водою з іншого. Віддала посуд Дугласові. Він кивнув і простяг стаканчики іншому санітарові.

— Відкрий-но рота! — наказав Дуглас Сарі. Вона підкорилася. Санітар подлубався у неї в роті пальцем, шукаючи таблетку. Сара ледь стрималася, щоб не гризонути його за руку.

Дуглас вийняв пальця з її рота і підморгнув.

— Та тобі вже краще, слово честі!

І вийшов разом з усіма до коридору.

Сара дочекалася, доки його обличчя перестане красуватися у віконці, і побігла до туалету. Там вона сунула в рота два пальці, викликаючи блювоту. Незабаром таблетка упала в унітаз.

Сара глибоко вдихнула, намагаючись зібратися з силами, і підійшла до ліжка. Відкинувши його до стіни, почала підтягуватися на руках. Один, два, три, чотири… Бездумні механічні рухи. Нехай уся лють і розпач перейдуть до її м’язів, додаючи їм сили! Такої сили, щоб одного чудового дня вона змогла здолати всіх своїх супротивників!

Тому що вона не збирається здаватися!

Нізащо у світі!

Резеда, Каліфорнія, 4.26 дня

Дві десятирічні дівчинки стояли в ятці, що торгує в підземці сендвічами, і ніяково вивчали фотографію, яку їм простягнув поліціянт. Він висунувся з вікна автомобіля і розплився в посмішці, що могла б видатися теплою та дружньою, якби не була такою штучною. Одна з дівчинок відвела погляд від цієї дивної особи — чомусь їй стало не по собі.

Інша, не відчувши нічого підозрілого, сказала:

— Так, він був тут хвилин п’ятнадцять тому. Він, здається, збирався до Пасажу.

— Куди? — перепитав поліціянт.

Дівчинка вказала на масивний бетонний будинок, що бовванів за два квартали.

Остін повернувся й уважно подивився в той бік, куди махнула рукою його співрозмовниця. Потім вихопив фотокартку і, зірвавшись з місця, помчав до Пасажу.

Перелякані дівчата дивилися услід.

* * *

А зовсім поруч з тим місцем Термінатор повільно їхав мотоциклом «харлей» і з завзятістю автоматичної відеокамери запам’ятовував усе, що потрапляло до поля зору. Відшукати Джона для нього лише справа часу. Ну, а що стосується часу, то його в Термінатора достатньо. Енергії, що зберігалася в особливих камірках за твердим внутрішнім каркасом, вистачило б мінімум років на сто. У режимі консервації цей час можна було б розтягувати протягом вічності. Терпіння було стратегічною перевагою машини-кіборга.

Рано чи пізно кіборг зафіксує свою ціль.

Він промчав мостом над рівчаком. Обстежував усе навколо не лише візуально, але й на слух. Одне його вухо вловлювало всі можливі звуки, інше автоматично відсівало те, що не підпадало під розряд «хонда-125» 1990 року випуску. Команда відшукати цей транспортний засіб випливала в пам’яті відразу ж за зображенням цілі.

Рано чи пізно…

За останні три години Термінатор двічі приходив до стану повної бойової готовності. Але за кермом першого мотоцикла сиділа дівчинка-підліток, а другим керував чоловік середнього віку. Жоден з цих людей не відповідав заданим параметрам.

Потім у мозок Термінатора надійшов ще один сигнал.

Він різко повернув голову. Знову те ж саме. Кіборг оглянув вулицю й миттєво відшукав джерело звуку. На мотоциклі набережною мчали двоє хлопчаків. Запрацював підсилювальний пристрій, схований у черепі кіборга. Зображення збільшилося в п’ятнадцять разів, потім на екрані застигло обличчя водія. «Об’єкт ідентифіковано», — спалахнув напис поруч з нечітко окресленим обличчям Джона Коннора.

Термінатор розвернув масивний «харлей» і виїхав на вулицю, рівнобіжну водостоку. Ціль рухалася бетонним коридором. Термінаторові довелося прискоритися, щоб не загубити хлопчика. Одним оком кіборг дивився прямо перед собою, штучно відтворюючи обсяг зображення за допомогою розрахунку світлотіні. Інше його око не відривалося від цілі. Робот оглянув і другого пасажира, але нічого важливого в ньому не знайшов — такого об’єкта в електронній пам’яті не існувало. Потім, розрахувавши траєкторію руху мотоцикла, Термінатор дійшов висновку, що ціль перебуває дуже далеко й рухається занадто швидко, тому з нею не можна вступити в контакт.

Доведеться йти на перехоплення.

Термінатор нахилився нижче й помчав швидше. Брудний гравій, яким було посипано дорогу, що пролягала буквально в декількох сантиметрах від водостоку, гальмував рух.

Доїхавши до перехрестя, Термінатор мусив уповільнити рух й оглянути дорогу обома очима, що траплялося тільки у виняткових випадках, — для підстраховки. Йому довелося використати своє унікальне відчуття швидкості й інерції, щоб не зіткнутися з мікроавтобусом. Мотоцикл дивом проскочив на волосинку від нього. Спробувавши знову зафіксувати ціль, Термінатор з’ясував, що вона зникла. Швидко просканувавши водостік унизу, він нічого в ньому не знайшов.

Але робот вловив високочастотні звуки мотоциклетного мотора. Швидко просканував простір. Мотоцикл проїхав приблизно півквартала вулицею, перпендикулярною до водостоку, і тепер вирулював на стоянку біля Пасажу, масивного чотириповерхового торговельного комплексу.

Термінатор плавно обігнав кілька машин, їдучи з меншою швидкістю, і приготувався до вирішальної зустрічі.

Пасаж у Резеді, 5.06 дня

Джон проштовхувався крізь юрбу в салоні гральних автоматів. Від дешевих звукових ефектів позакладало вуха. На моніторах зображувалися в мініатюрі всілякі сцени масового знищення. Тім саме вибув зі гри під назвою «Прибульці», коли побачив друзів. Джон кивнув кільком знайомим з коледжу і став за спиною якогось підлітка, що грав у «Війну в пустелі»: усі його винищувачі Ф-14 уже було збито. Джон готувався до атаки.

Він у цій справі собаку з’їв.

Коли остання ракета вибухнула, закидавши все навколо градом уламків, і на екрані засвітився напис «гру закінчено», Джон сів за пульт і опустив у щілину жетон. Потім потяг на себе ручку, і «земля» одразу вислизнула в нього з-під ніг. Джон насупився й зосередив усю увагу на екрані. Перша ракета налетіла зненацька, але він устиг відреагувати і, шугонувши вниз, уник вибуху. Потім з’явилася друга. Джон вистрілив з гармати, розташованої на крилі, і від ракети залишилося мокре місце.

Гра була нескладною.

Коли Термінатор зупинився на стоянці поруч з ескалаторами, двигун «харлея» гуркотів на всі заставки. Маленька Джонова «хонда» красувалася посеред великих мотоциклів. Термінатор припаркував «харлей» і вимкнув двигун.

Поліціянта Остіна підхопило людським потоком. Пасаж цього суботнього дня було вщерть набито покупцями різного віку. Поліціянт вдивлявся в обличчя хлопчаків, заклопотано шукаючи потрібного йому. Показав фотографію дітлахам біля піцерії «Перрі» на другому поверсі. Ті знизали плечима. Остін помітив, що охоронець дивиться на нього з цікавістю. Зваживши всі «за» та «проти», він попрямував до нього і теж показав знімок, попросивши допомогти знайти хлопчика.

Джон, що стовбичив у залі гральних автоматів, з головою поринув у гру «Ракетна війна» — він вигравав з великим рахунком. Коннор спритно відбивав напад ворожих міжконтинентальних ракет з багатьма боєголовками. Вони сипалися на нього градом. Три… ні, чотири… ні, п’ять штук одночасно! Джон намагався реагувати якнайшвидше, але навіть йому це було не під силу. Над світом, що злетів у повітря, розрослася біла хмара, схожа на гриб.

Гру закінчено.

На табло з’явився результат. Джон опинився на третьому місці серед гравців, але війну він все ж таки програв. Роздратований хлопчина неохоче відійшов від автомата й озирнувся, шукаючи, у що б погратися ще.

Цієї хвилини за вікном з’явився офіцер Остін. Його погляд було спрямовано туди, де щойно стояв Джон… Але хлопчик уже встиг розчинитися в юрбі. Поліціянт рушив далі й незабаром зник.

Джон зупинився біля наступного автомата й покопирсався в кишенях. Жетонів він мав чимало. Прошмигнув до кабінки.

Термінатор пробирався крізь юрбу покупців, як Пол Баньян[16] — крізь лісові хащі, та при цьому ще примудрявся нести запакований букет троянд із довгими стеблами, немов закоханий, що поспішає на побачення. Він вів пошуки методично, знаючи, що ціль близько. Вдивлявся в кожне обличчя, але жодного занесеного в електронну пам’ять йому не трапилося. Рано чи пізно…

Офіцер Остін дійшов до кінця галереї. Він уже встиг швидко оглянути магазинчики на всіх поверхах. Джона Коннора ніде не було. Поліціянт повернувся і пішов назад тим самим шляхом: повз закусочну, де продавалися бутерброди з сосисками, відділи взуття та подарунків, піцерію, кафе, де можна було поїсти кукурудзяних коржів з м’ясом та соусом, книжкову крамницю, залу гральних автоматів, рибний ресторан…

Остін вирішив повернутися до гральних автоматів. Біля входу стояло кільканадцятеро дітлахів. Вони вихвалялися один поперед одним виграшами. Потік відвідувачів зростав. Остін вирішив ретельніше оглянути залу.

Він опинився посеред гомінких і жвавих дітлахів.

У протилежному кінці зали Джон вів влучний вогонь по МІГам. Тім непомітно наблизився і торкнув приятеля за плече; він намагався зберігати спокій, але це йому не дуже вдавалося. У його голосі чувся ледь стримуваний страх.

— Тебе розшукує лягавий.

— Відчепися, — сказав Джон і повів плечем.

— Та слово честі! Дивися!

Джон знав, що це брехня, але таки визирнув, ховаючись за автоматом. Висока, сухорлява людина в однострої показувала хлопчакам, що стояли поруч з ним, якусь фотографію. Вони дивилися на неї, наморщивши лоби. Потім один кивнув у Джонів бік.

Джонове серце прискорено закалатало. Він швидко присів навпочіпки — адже поліціянт повернув голову й замало його не побачив. Потім хлопчик крадькома обійшов автомат з іншого кінця й чкурнув геть.

Мати дуже рано розтлумачила йому, що від поліції не можна чекати нічого доброго.

Остін побачив, як Джон біжить повз гральні автомати. Не розмірковуючи, він помчав за ним.

Озирнувшись через плече, Джон переконався, що збуваються найгірші побоювання: лягавий переслідував його, продираючись крізь юрбу. Хлопчик ушкварив ще швидше, намагаючись не збити з ніг невисокого товстого підлітка, що стояв посередині проходу.

Лягавий наздоганяв його, причому летів навпростець і збив товстого хлопчака з ніг. За спиною поліціянта вирував натовп.

Джон усе збагнув і прискорив темп, але поліціянт не відставав.

Він порозкидав дітей, що трапилися на шляху, немов тенісні м’ячики. Джон подолав службове приміщення та склад, випорснув з рук адміністратора й через пожежні двері вискочив до службового коридору. Довгий, погано освітлений тунель вів просто на стоянку біля виходу. Тільки б добігти! Здавалося, серце Джона ось-ось вистрибне з грудей.

Він був уже на півдорозі до дверей, аж раптом перед ним вигулькнув Термінатор.

Джон відразу впізнав це обличчя. Він бачив його неодноразово — мати часто показувала йому газетні вирізки. Перед ним стояв саме той тип. Божевільний, що улаштував стрілянину в поліцейській дільниці. Тепер він стояв просто перед Джоном. Хлопчик спробував загальмувати, щоб не зіткнутися з незнайомцем.

Термінатор засік ціль.

Папір розгорнувся, троянди розсипалися по підлозі, холодно зблиснула чорна сталь пістолета. Квіти хруснули під черевиками Термінатора. Він зробив крок уперед і підняв зброю.

З переляку у Джона заніміли ноги. Він потрапив до пастки: вузький, прострілюваний з обох боків коридор нагадував живу версію відеогри. Час зупинився, і хлопчик зовсім занепав духом, зрозумівши, що цей божевільний збирається його вбити.

Термінатор байдуже зарядив револьвер. Рухи його були неквапними та плавними, немовби він проробляв це вже мільйон разів. Металевий брязкіт затвору нагадував грім.

Час почав швидко відмотуватися назад. Джон загальмував, розвернувся й хотів дати задній хід.

Але з іншого боку до нього швидко наближався лягавий, на ходу дістаючи свій пістолет — «беретту» — і цілячись просто в Джона!

Хлопчик озирнувся і побачив десь на рівні своєї голови чорне дуло. Він ще ніколи в житті не опинявся у такій скруті. Моторошні, криваві сцени безглуздих убивств, жахіття, що багато років поспіль мучили його вночі, перетворилися на реальність. І Джон опинився в самому центрі цих жахів!

Усе скінчено…

Аж раптом сталося щось дивне.

Термінатор тихо мовив:

— Лягай.

Джонові це припало до душі, і він миттю гепнувся на підлогу.

Вистріл пролунав у нього над головою.

Джон озирнувся і побачив, що незнайомець поцілив лягавому в груди. Це сталося тієї миті, коли поліціянт натискав на курок. Його кулі зрикошетили в стелю. Не давши лягавому знову націлитися, незнайомець всадив у нього ще одну кулю.

І ще!

Він стріляв, з кожним пострілом роблячи крок уперед і відтісняючи поліціянта у кінець коридору. Крові Джон не бачив — щоразу, коли кулі влучали в поліціянта, на всі боки розліталися бризки хрому. Удари пострілів злилися в один різкий, голосний гул.

Потім настала дзвінка тиша.

Джон сів на, підлогу і, затамувавши подих, дивився на труп в іншому кінці коридору.

Поліціянт лежав на спині й не ворушився.

На Джона впала тінь, він задер голову й побачив, що над ним стоїть незнайомець. Але він дивився не на Джона, а в кінець коридору. Джон теж обернувся.

Лягавий повільно підвівся.

Джон насупився, вирішивши, що зараз почнеться нове жахіття.

Поліціянт звівся на ноги, немов він усього лише впав, немов не в нього щойно всадили п’ять куль десятого калібру. Джон анічогісінько не розумів.

Натомість Термінатор одразу все збагнув. Він схопив Джона за куртку, притулив до грудей і повернувся спиною до поліціянта, що вмить відкрив вогонь. Лягавий холоднокровно натискав на спусковий гачок, та з такою швидкістю, що, здавалося, у нього в руках не пістолет, а автомат. Кулі дев’ятиміліметрових набоїв відскакували від спини Термінатора, залишаючи на мотоциклетній куртці криваві дірки.

З кімнати відпочинку визирнув переляканий чоловік. Він потрапив просто на лінію вогню і відразу впав, немов підкошений. Потім у «беретті» скінчилися набої.

Переляканий Джон оглянув себе і з полегшенням відзначив, що він не поранений. Усі кулі влучили в цього недоумка. Але він чомусь навіть не писнув. Здивований Джон дивився на його криваві рани, але чоловік підняв його одною рукою й увіпхнув до кімнати електриків. А сам пожбурив геть пістолет, у якому скінчилися набої, і рушив до поліціянта.

Лягавий теж кинув порожню зброю. Вона вдарилася об підлогу. Остін спокійно й швидко витяг іншого пістолета й клацнув запобіжником.

Термінатор був від нього за двадцять футів. Він невблаганно наближався. Поліціянт відкрив вогонь. Кулі влучали кіборгові в груди, здіймаючи численні фонтанчики крові. Але Термінатор ніяк на це не зреагував. До поліціянта лишалося десять футів. Бах! Бах! Бах! Бах!

Ані поліціянт, ані Термінатор не змінилися в обличчі Аж ось у пістолеті знову скінчилися набої, і Термінатор зупинився за два фути від поліціянта. З секунду вони очікувально дивилися один на одного. Кіборг був вищим за свого сухорлявого, одягненого в поліцейський однострій супротивника. Здавалося, він міг переламити його навпіл, як сірник.

Термінатор зробив мультисканування і миттєво визначив, що то за ворог перед ним. Але в нього бракувало технічної інформації про цей вид роботів, їхні основні переваги й вади. Людина, що поспіхом складала цю програму, розраховувала лише на власну пам’ять. Кіборг перебрав тактичні можливості, по дюжині на секунду, але так і не зумів прийняти рішення. Зате він зрозумів, що варто дотримуватися наступальної тактики. Вибивши в поліціянта зброю, Термінатор стис його у своїх могутніх обіймах, але Остін виявився навдивовижу сильним.

Джон висунувся у двері й широко розплющеними очима дивився, як суперники гамселили один одного об стіни коридору. Перегородка не витримала цих ударів і проломилася.

Поліціянт був набагато нижчим, але він підняв Термінатора в повітря, немов іграшку, жбурнув у пролам стіни і кинувся слідом за ним.

Джон сидів на підлозі, скулившись зі страху. Аж раптом щось змусило його підхопитися й побігти геть. Йому підламувалися ноги, але він чув крізь стіну глухі удари, і це здесятеряло його сили. Джон розчинив двері і вибіг на автостоянку.

Галереєю першого поверху йшов охоронець, усе ще вишукуючи в юрбі підозрілого хлопчиська, фотографію якого йому показав поліціянт. Раптом звідкись згори пролунав розкотистий тріск. На підлогу посипалося дощем бите скло. Люди залементували. Охоронець закрутився, спритно ухиляючись від уламків, що втикалися в підлогу, як шпильки в подушечку. Він спробував розстебнути кобуру й витягти свій револьвер. Коли ж охоронець знову поглянув угору, то побачив, що з третього поверху падає чоловік. Той грюкнувся об підлогу, немов мішок із сирим цементом.

На тому місці, звідки він упав, з’явився поліціянт. Він відіпхнув убік манекен, що зачепився за його рукав, і подивився вниз. Охоронець опустив пістолет, поліціянт прожогом повернувся і зник.

Приголомшені покупці розступалися, даючи дорогу похмурому поліціянтові — він виліз з розбитої вітрини відділу верхнього одягу й кинувся в погоню, попередньо визначивши траєкторію руху цілі за допомогою безглуздих, як на людський розум, цифр. Але Остін і не був людиною.

За шість секунд він домчав до службових приміщень і полетів коридором з невблаганністю потяга, що мчить під укіс. При цьому механічно перезарядив пістолет.

Термінатор непорушно лежав на купі битого скла. Якийсь хлопець, що фотографував свою дівчину біля діжки з пальмами, обёрнувся, роззявив рота і машинально сфотографував небіжчика. Аж той раптом розплющив очі.

Хлопець заморгав і позадкував. Термінатор сів і подивився навколо. Внутрішні датчики підказали йому, що через страшний удар, який струсонув усю його систему, він втратив свідомість майже на чотири секунди… Негайна перевір^ пошкоджень показала, що на даний момент системи працюють нормально. Уся механічна частина в порядку. Термінатор легко звівся на ноги. Фотоапарат у руках ошелешеного хлопця клацав і клацав, нібито самостійно роблячи знімок за знімком. Хлопець не міг відвести погляду від височезного «небіжчика», який проштовхувався крізь юрбу розгублених людей, і, сам того не помічаючи, клацав затвором. Термінатор кинувся до ескалатора.

* * *

Побоюючись, що на ліфт доведеться довго чекати, Джон дременув сходами, що вели на стоянку, де залишився його мотоцикл. Хлопчика не залишало дивне відчуття цілковитої ірреальності того, що відбувалося. Чому поліціянт намагався його вбити? Хто, дідько забирай, той інший, у куртці? А найголовніше: як це вони обидва примудрилися не віддати кінці?

І ось, коли захеканий Джон уже підбігав до своєї «хонди», він раптом дещо згадав. Щодо людей, яких не так вже й легко вбити. Мама щось розповідала про них… Але ні, це цілковита бридня!

А якщо не бридня?

Джон гарячковито натис на педаль стартера. Отакої! Мотор не заводиться! Це від того, що в нього так тремтять руки. Почуличя швидкі кроки. Хлопчик підвів очі й побачив…

… поліціянта, який з’явився у дверях, що вели на сходову клітку, і кинувся просто до нього.

Джон раптом відчув млявість у всіх членах. Він і далі тремтів, але страх йому вже не дошкуляв. «Якщо не вдасться завести мотоцикл, мені гаплик», — збайдужіло подумав Джон. Він ще раз натиснув на педаль. Машина заревла й ожила. Це виявилося навіть дуже доречним — лягавий був зовсім поруч.

Джон увімкнув передачу й помчав до головного виїзду зі стоянки. Він бачив у дзеркало, що поліціянт біжить слідом, неймовірно швидко перебираючи ногами. Джон ще додав газу й витиснув сорок миль на годину, що було досить ризиковано, тому що доводилося маневрувати у вузькому просторі.

Але лягавий висів у нього на хвості! Джон зробив крутий віраж, об’їхав ряд припаркованих машини і, проскочивши браму, опинився на бруківці в густому потоці транспорту.

Йому довелося прямо-таки втиснутися в сідло, щоб не врізатися у купу металу на шляху — просто на нього їхала велика вантажівка з причепом, що перевозив збірні будиночки. В останню мить шофер спромігся загальмувати, і машину занесло.

Водій вилаявся й натиснув на клаксон.

— Клятий ідіот! — пробубнів він собі під носа, дивлячись, як мотоцикліст, ризикуючи життям, обганяє на повному ходу машини. Торохнути б хлопчиська кілька разів головою об бруківку, відразу б навчився культурно їздити!

Аж тут у дверцята кабіни щось стукнуло. Водій швидко повернувся й побачив поліціянта, що намагався дотягтися до відчиненого вікна. Раптом офіцер розчинив дверцята, намертво вчепився водієві в горло і, піднявши того в повітря, пожбурив, немов пір’їну, на бруківку. Одним словом, водія, а не хлопчиська, торохнули головою об бруківку. Пішоходи заверещали, машини заскреготали гальмами, щоб не наїхати на людину на асфальті. Водій ледве підняв голову і побачив, що поліціянт сів на його місце і помчав уперед. «Напевно, він на завданні, біс би їх забрав!» — подумав шофер, торкнувшись забитої голови.

Він підповз до тротуару. До нього підбіг чоловік. Зібралася зіваки.

— Нічого, зі мною все гаразд! — сказав водій, сподіваючись, що так воно і є.

Аж раптом усі розступилися, і водій побачив, що просто на нього мчить великий мотоцикл. Мчить, не зменшуючи швидкості! Водій спробував підвестись, але не зміг. Мотоцикл дивом не наїхав на нього. Чоловік на мотоциклі на шаленій швидкості увігнався в самісіньку» гущавину майже паралізованого транспорту й зник у тому напрямку, куди виїхав поліціянт на викраденій вантажівці.

* * *

Джон бачив у дзеркальце, як маніяк-лягавий жбурнув на бруківку водія вантажівки. Озирнувшись, хлопчина побачив, що поліціянт тепер сидить за кермом великої вантажівки з причепом. Офіцер з розмаху штовхнув легкову машину, і та урізалася в дерево на узбіччі, іншу відкинув на смугу зустрічного руху. Але водія це не обходило. Навіть навпаки, — він збільшив швидкість.

Відстань між вантажівкою й мотоциклом швидко скорочувалася. Виїхавши на перехрестя, Джон різко крутнув кермо, об’їхав мікроавтобус і шаснув до провулку.

Йому не потрібно було озиратися — він і без того знав, що поліціянт переслідує його. Але шлях до порятунку таки існував — Джон згадав про свою заповітну стежину.

Він сповз із сидіння і покотився під ухил до водостоку. Слизько… Хлопчик опустив ногу, намагаючись утримати мотоцикл. Потім прилип до керма і дав повний газ.

Крихітка «хонда» зіскочила з бортика і, опинившись на сирому дні водостоку, прошмигнула в його вужче відгалуження з високими вертикальними стінками. Помітити Джона з дороги було важко. А він таким шляхом потрапляв прямісінько додому. Якщо лягавий не записав номера мотоцикла, то, здається, поталанило.

Джон пригальмував і з побоюванням озирнувся. Жодних ознак погоні.

Хіба що… «Ні, ні, ні!» — подумки благав Джон, побачивши, як на сонце напливає величезна тінь. Величезна, завбільшки з будинок, вантажівка з ревінням проломила огорожу, порозкидавши на всі боки бетонні блоки, і впала просто в канал.

Здавалося, він перелетить через нього повітрям, але сила земного тяжіння взяла гору. Вантажівка вдарилася об бетонне дно і підстрибнула, рухаючись далі зі швидкістю п’ятдесят миль на годину. Потім колеса крутнулися, й машина з моторошним металевим скреготом урізалася в стіну, відскочила від неї і, заревівши немов поранений у черево динозавр, рвонула вперед, набираючи швидкість.

Вантажівка летіла просто на Джона.

Хлопчик витиснув з мотора все, що міг. Вантажівка мчала дном водостоку, немов потяг у тунелі. Величезні колеса розбризкували на всі боки смердючу рідину, затуляючи брудною завісою призахідне сонце. Здавалося, за Джоном женеться сам диявол, що прагне запопасти його душу. Джон відчував його кожною клітиною свого єства, а в дзеркало бачив залізну потвору-вантажівку. Він був так близько, що, здавалося, простягни руку — і торкнешся ґраток радіатора. Далі збільшувати швидкість хлопчик вже не мав змоги — «хонда» вже й так сягнула межі своєї швидкості. Мотоцикл, не розбираючи дороги, мчався зі швидкістю шістдесят чотири милі на годину.

Вантажівка невблаганно наздоганяла його.

Джон дивився тільки вперед, а тому не помітив, що трохи позаду, вгорі, мчав мотоцикл «харлей».

За кермом сидів Термінатор. Він робив усе, щоб наздогнати їх.

Кіборг бачив і Джона, і цю кляту вантажівку — вони були внизу, за якихось двадцять футів від нього. Термінатор витяг з кишені шкіряної куртки револьвер, який встиг прихопити в коридорі Пасажу, націлився й вистрілив.

Куля пробила хромовану вихлопну трубу вантажівки. Поліціянт навіть не озирнувся, погляд його був прикутий до цілі — невеликої цяточки, що вимальовувалася просто перед ним.

Джон в’їхав у здоровенну калюжу, і мотоцикл утратив керування, а отже, і швидкість. Масивний передній бампер вантажівки вдарив у заднє крило мотоцикла так, що колесо ледь не відламалося. Голосно заревів двигун, і бампер знову тицьнувся в заднє колесо «хонди».

Термінатор націлився і знову вистрілив, але мотоцикл, що їхав нерівним гравієм, хитнувся, і кіборг не влучив у ціль. Пістолет змістився на якихось півміліметра, але цього виявилося досить, і куля увігналася в бетонну стіну. Кіборг вирішив, що за таких умов завдання виконати неможливо. Отже, треба змінити умови.

Термінатор крутонув кермо, і мотоцикл скочив на узбіччя. Машина піднеслася в повітря і перелетіла через огорожу, що відокремлювала дорогу від водостоку. Масивний «харлей» зовсім не був створений для польотів, але кіборг вигинався, намагаючись вирівняти семисотфунтову машину, що падала донизу. «Харлей» щосили вдарився об дно водостоку, з-під коліс вирвався сніп іскор. Утримати мотоцикл від падіння міг тільки робот з його блискавичною реакцією. Термінатор боровся з мотоциклом, що втратив керування.

І переміг.

Кіборг натиснув на газ, потужний мотоцикл, вписавшись у вузький просвіт поміж вантажівкою та стіною, вискочив уперед і затулив собою крихітку «хонду».

Джон озирнувся і побачив «харлей», який мчав з такою самою швидкістю, що і його мотоцикл. Коннора висмикнула з сідла могутня рука, і якусь мить він бовтався в повітрі. Унизу розпливалися обриси «хонди», яка за інерцією ще мчала вперед. Проте відстань між нею та вантажівкою щосекунди зменшувалася.

Термінатор посадив Джона попереду себе. «Хонда» похитнулася, впала й умить перетворилася на брухт під колесами величезної вантажівки.

Мотор «харлея» запрацював на повну потужність. Мотоцикл рвонувся вперед, за три секунди розігнавшись до вісімдесяти миль. Вантажівка не здатна була розвинути такої швидкості й почала відставати.

Попереду з’явився віадук, його опори розділяли водостік. надвоє. «Харлей» рвонув найкоротщим шляхом.

Поліціянт Остін умить зметикував, що вантажівка не пройде жодним з розгалужень. Машину на такій швидкості вчасно зупинити не вдасться. Проте шкоду, завдану його власній персоні можна було звести до мінімуму. Колеса заклинило, і машина, ковзнувши по заляпаному брудом бетонові, увігналася в опори віадука за швидкості шістдесят п’ять миль на годину.

Бетон і сталь поцілувалися та злилися в палких обіймах. Кабіна вантажівки трохи висунулася за стовпи, що підтримували віадук, її зім’яло, як картонну коробку. З пробитого бака потекло пальне. До калюжі бензину потрапив обривок електричного дроту… «Харлей» вискочив з тунелю. Сідоки озирнулися й побачили, як шугонуло полум’я від вибуху бензобаків вантажівки.

Термінатор загальмував. Джон через його плече спробував роздивитися катастрофу. У тунелі лютувала пожежа. Але у вогні щось рухалося. І наближалося до них!

Кіборг потягся було за револьвером, але чомусь роздумав.

З тунелю, погойдуючись, викотилося палаюче колесо і ляпнулося в калюжу. Джон дивився, як язики полум’я поглинають вантажівку, як у повітря підіймається чорний дим. Нікому не вибратися з цього пекла…

Термінатор натиснув на педаль газу. Вони помчали вперед і зникли.

* * *

Полум’я, немов живе, метнулося слідом за ними з тунелю. Потім воно насправді ожило: в ньому щось ворушилося.

Спочатку це був звичайний силует, що спокійно просувався вперед…

Потім з тунелю вийшла людиноподібна істота. На гладкій, немов хромованій, поверхні тіла істоти танцювали відблиски полум’я. Здавалося, начебто у форму, що імітувала людське тіло, залили рідку ртуть. Суглоби дивної істоти не просто згиналися й розгиналися, а поверталися під певним кутом. Усередині її не було допоміжного механізму зі складною системою гідравліки і безліччю провідників, як у Термінатора. Обличчя цього дивного робота було якимось невизначеним, немов не мало рис.

Він крокував тунелем, не звертаючи уваги на жахливу спеку. З кожним кроком у його вигляді з’являлося щось нове. Спочатку виникли обриси однострою, потім дрібніші деталі: ґудзики, значок… Але все це було поки що з металу, схожого на ртуть. Така собі ртутна людина.

Коли істота зробила останній крок, вона сама та її одяг набули забарвлення. Робот знову перетворився на поліціянта Остіна. Те ж саме красиве юне обличчя, ті ж самі холодні очі. Їхній погляд було спрямовано туди, куди помчала його ціль.

Мозок цього робота був не на мікросхемах — це був абсолютно новий рівень розвитку штучного інтелекту. Молекулярний мозок, як і сам робот, функціонував на рідкому металі. Зараз цей мозок вирував, перебираючи можливі варіанти.

І всі зі смертельним результатом.

Робот почув, що здалеку наближалося виття сирен. Слухові датчики могли бути розташовані в будь-якій частині тіла — адже кожна молекула містила в собі «генетичну» програму всього організму — тепер датчики прибрали функцію людських вух. Непомітний посеред задушливого диму, робот вибрався з каналу саме тієї миті, коли на місце події прибуло кілька патрульних машин. Поліціянти вискочили на бруківку і, проштовхуючись крізь зростаючу юрбу роззяв, почали розчищати дорогу пожежній машині, що раніш за інших примчала на виклик. Серед тих, хто наводив лад у юрбі, був і красивий молодий поліціянт з холодними очима — на місці катастрофи або вбивства завжди багато поліції.

Здатність ртутної людини до мімікрії була ідеальною. Вона давала йому прекрасну можливість служити й захищати.

Служити і захищати Небесну Мережу.

Коли під’їхала пожежна машина і з неї вистрибнули пожежники, що завовтузилися біля брандспойтів, поліціянт Остін непомітно злився з натовпом і сів до однієї з патрульних машин. Ніхто не звернув на нього уваги.

Робот увімкнув двигун і поїхав виконувати своє завдання.

Студіо-сіті, Каліфорнія, 6,45 вечора

Термінатор і Джон мчали на мотоциклі спорожнілими вулицями. Вони їхали окружним шляхом, одним з тих, які заздалегідь вибрав Термінатор. Джон усе ще тремтів, перебуваючи під ураженням пережитого. Зараз він виглядав звичайнісіньким підлітком. Звичайнісіньким, але не зовсім.

Адже це був не будь-хто, а Джой Коннор!

Природа винагородила його такими здібностями та інтелектом, що він міг осмислити це жахіття. Жодна інша дитина не змогла б цього зробити. Звичайно, не можна сказати, що Джону це відкриття далося легко — воно здавалося таким моторошним, що шкірою забігали мурашки! Але юний Коннор звик рахуватися з фактами. Один з цих «фактів» віз його зараз мотоциклом. Досить переконливий факт!

Джон повернув голову, щоб глянути на людину (чи не людину?), що сиділа позаду, і сказав:

— Усе… Мені потрібен тайм-аут. Зупини машину!

Термінатор негайно підкорився й повернув кермо. Вони в’їхали до найближчого провулку й зупинилися. Джон зліз із бензобака, як і раніше, відчуваючи страшенну слабкість у ногах. Термінатор байдуже витріщився на нього. Джон уважно роздивився свого рятівника. Уся його спина була в кривавих дірках.

Незбагненно! Але факт залишався фактом…

— Послухай, зрозумій мене правильно… адже ти — Термінатор, так? «Чоловік» незворушно відповів:

— Так. Виробництво «Кібердайн Система». Сто перша модель. Серія «сімсот».

— Та годі вже брехати! — вигукнув Джон, але в глибині душі він уже повірив. Проте все-таки торкнувся шкіри Термінатора. Вона була теплою, але якоюсь… Іншою. І ця кров на куртці… Вона теж зовсім як справжня. Але щойно Джон здогадався про таку можливість, як у нього голова пішла обертом.

— Отакої!.. Отже, ти дійсно існуєш?! Тобто… Я хочу сказати… ну, загалом, ти всередині як машина, так? А ззовні живий?

Кіборг відповів, немов цитуючи якийсь технічний посібник:

— Я — кібернетичний організм. Жива тканина поверх металевого кістяка.

— Надзвичайно! Дай-но я себе вщипну… О’кей, виходить, ти тут не для того, щоб мене вбити… Це я, щоправда, і без тебе зрозумів. Але тоді навіщо ти з’явився?

— Я мушу тебе захищати.

— Справді?!

Цілковита маячня! Але свідомість Джона роздвоїлася. Він начебто й погодився з кіборгом і запитав:

— А хто тебе послав? «Якщо робот відповість правильно, то я чманію», — подумав хлопчик.

— Мене послав ти. Через тридцять п’ять років, у майбутньому, ти запрограмував мене так, щоб я був твоїм охоронцем, і відправив сюди.

Джон отетерів.

— Умерти можна!

Термінатор роззирнувся і вирішив, що вони надто довго стоять на одному місці.

— Нам краще поїхати, — сказав він.

Джон занадто стомився, щоб сперечатися, і мовчки сів на мотоцикл.

Покружлявши провулками, вони влилися до потоку машин. У сутінках Термінаторових ран майже не було помітно. Джон задер голову і злегка відхилився назад.

— А цей інший хлопець… Він теж термінатор? Як ти?

— Ні, він не такий, як я. Це Т-1000. Досконаліша модель. Полісплав, здатний до мімікрії.

— А що це таке?

— Рідкий метал.

— Колосально! — видихнув Джон.

— Ти — мішень, яку він має вразити. Т-1000 не заспокоїться, доки не виконає завдання. Його ніщо не зупинить.

Це звучало приголомшливо. І було дуже знайомим. Але Джон усе ще не міг припустити подібного. Вони повернули на бульвар Вентура; машин ставало дедалі більше, тому що до ресторанів, яких було чималенько в цьому районі, з’їжджалися парочки.

— Куди ми їдемо? — запитав Джон.

— Ми повинні негайно залишити місто. І триматися якнайдалі від поліції.

— А можна мені заскочити додому?

— У жодному разі. Т-1000 напевно влаштував там засідку.

— Ти певен?

Термінатор глянув на хлопчика крізь темні окуляри й відповів:

— Я б на його місці обов’язково влаштував.

Обличчя його при цьому зберігало повну незворушність. Джона раптом осяяло, і він вигукнув:

— Треба знайти телефон-автомат і зателефонувати!

Термінатор помітив за квартал від них телефонну будку і додав газу. Під’їхавши до неї, Джон зіскочив з мотоцикла і підбіг до автомата. Швидко вигріб з кишень пригорщу монет, але потрібної, як на зло, не виявилося.

— Чорт! — Джон повернувся до Термінатора. — Розумієш, Тод і Дженел, звичайно, неприємні, але я мушу їх попередити. У тебе немає двадцяти п’яти центів?

Термінатор підійшов до автомата і стукнув долонею по його корпусу. Звідтіля градом посипалися монети.

Термінатор простягнув Джонові двадцять п’ять центів.

— Дякую, — кивнув Джон і набрав номер.

* * *

Дженел Войт, що поралась на кухні, зняла слухавку й притисла її плечем до вуха. Руки в неї були зайняті — вона різала великим ножем овочі.

— Алло, — ласкаво протуркотіла Дженел.

— Дженел? Це я, — почулося зі слухавки.

Німецька вівчарка надворі, схоже, сказилася — надто вже несамовито вона на когось розгавкалась.

— Джоне? Де ти, любий? Уже пізно. Пора додому, сонечку! Я готую запіканку.

Джон майже не чув її голосу через собачий гавкіт. Але все одно відчув, що поводилася Дженел якось незвично. Прикривши рукою слухавку, він шепнув Термінаторові:

— Дуже підозріло. Вона ніколи так ласкаво не. розмовляє!

До кухні ввійшов заспаний Тод. Він дрімав у спальні, але собака його розбудив. Як завжди ігноруючи Дженел, Тод пройшов повз неї і відчинив холодильник.

— Чорт, де ж пиво? — буркнув він, розмовляючи сам із собою. У холодильнику стояв лише напівпорожній пакет молока.

Тод мляво зробив ковток і виглянув у двір. Собака бігав туди-сюди попід парканом і захлинався від гавкоту.

— Чого ти розходився, клятий? Замовкни!

Тод направився до виходу. Дженел повагом переклала слухавку в іншу руку. Її права рука раптом перетворилася на рідкий метал, що наступної миті затвердів і набув форму блискучого клинка. Тод здивовано витріщився на дружину. Він було зібрався посміхнутися, вирішивши, що це якийсь неймовірно химерний жарт, аж тут холодний металевий стрижень прохромив пакета, який Тод тримав у руці, й увіп’явся йому в горлянку, проткнувши чоловіка до самого хребта.

Джон знову прикрив слухавку долонею і сказав, повернувшись до Термінатора:

— Собака просто сказився. Мама говорила, що собаки відчувають термінаторів. Можливо, він уже там? Що мені тоді робити?

Термінатор узяв у Джона слухавку.

— Джоне! Джоне, ти тут? — лунав у ній голос Дженел.

Термінатор відповів Джоновим голосом:

— Тут я, тут. Усе гаразд.

Потім повернувся до Джона і запитав пошепки:

— Як звати собаку?

— Максом.

Термінатор кивнув і мовив у слухавку:

— Дженел, що з Вульфі? Я чую, як він гавкає. З ним щось сталося?

— Нічого з Вульфі не сталося, сонечку. Ти де?

Термінатор жбурнув слухавку на важіль. Джон посупився і подивився на нього.

Кіборг сказав, немов повідомив про погоду:

— Твої опікуни мертві. Ходімо звідси.

Він попростував до мотоцикла. Уражений Джон мовчки дивився йому вслід.

* * *

Дженел поклала слухавку. Її обличчя, як і раніше, було спокійним та байдужим, хоча вона дивилася на чоловіка, пришпиленого до кухонної шафки клинком, що виріс з її металевої руки. Тодові очі застигли й заскляніли. Дженел швидко витягла з його глотки клинок, і Тод, постоявши з секунду, впав у молочно-криваву калюжу. Клинок поступово змінив колір і форму та знову перетворився на людську руку. Потім Дженел, а вірніше, Т-1000, трансформувалася в поліціянта Остіна. У нього ще були тут деякі справи, що потребували часу. Але собака своїм гавкотом міг привернути увагу сторонніх.

Т-1000 наблизився до вівчарки. Собака позадкував і загавкав, тепер вже з переляку. Поліціянт відчинив хвіртку та ввійшов до собачої загорожі. Собака забився в темний куток і тремтів, не розуміючи, що за істота перед ним.

Зробивши стрімкий випад, на який вівчарка не встигла зреагувати, Т-1000 нахилився і, витягнувши вперед палець-клинок, недбало тицьнув собаці в шию. Розігнувшись, уважно оглянув заляпаний кров’ю нашийник. Збоку був напис «Макс». Зрозумівши, що його викрили, робот попрямував до будинку.

* * *

Стоянка була розташована посеред тихої вулички, біля бензоколонки. «Харлей» припаркували в затишному куточку, якнайдалі від жовтих вуличних ліхтарів. Термінатор сказав, що вони можуть зупинятися тільки для важливих справ, але не більше як на декілька хвилин. Кіборг стояв біля мотоцикла, байдуже дивлячись на Джона, що походжав перед ним туди й сюди.

— Давай затримаємося тут на хвилинку, добре? Отже, ти кажеш, що він може перетворюватися на все, до чого доторкнеться?

— На все, з ким або з чим вступає у фізичний контакт, — пролунала монотонна відповідь.

Джон замислився, намагаючись уявити собі межі можливостей супротивника.

— Тоді він здатний замаскуватися під будь-який предмет? Навіть під пачку сигарет?

— Ні. Тільки під предмет приблизно рівного з ним об’єму.

— Ну, а чому він не може перетворитися на бомбу і впасти на мене?

Термінатор говорив безпристрасно, але те, які слова він при цьому добирав, свідчило про професійну заздрість.

— Він не здатний імітувати складні механізми. У зброї й вибухівці є хімічні речовини й рухомі деталі. Цього він відтворити не в змозі. Зате він здатний відтворювати тверді металеві предмети.

* * *

Т-1000 йшов темним холом повз ванну. З прочинених дверей виглядали ноги справжньої Дженел. Душ було ввімкнено.

Кров убитої змішувалася з водою, що лилася на білу кахляну підлогу.

Поліціянт увійшов до кімнати Джона і, не вмикаючи світла, розпочав методично переглядати його речі. Світло було йому непотрібне — він розпізнавав молекулярну структуру предметів навпомацки… Спокійно і методично Т-1000 водив пальцем по всіх речах, що були в кімнаті. Коли він торкнувся письмового столу, його пальці відразу набули темно-брунатного відтінку, а варто було йому покласти руку на стос паперу, як вони стали білими. Якого б предмета не торкалися пальці, вони моментально імітували його молекулярну структуру. Потім Т-1000 завмер біля невеликого домашнього комп’ютера фірми «Тенді» і до нього буквально потекла інформація. Імена… Дати… Відеоігри… Домашні завдання… Робот міг зчитувати інформацію, записану двоїчним магнітним кодом. Усі ці дані виявилися абсолютно непотрібними Т-1000, але відіклалися в його пам’яті.

Лише доторкнувшись до плаката на стіні, Т-1000 надовго зупинився. Але його зацікавив зовсім не плакат, а те, що було за ним. Зірвавши зі стіни папір, поліціянт побачив отвір, недбало видовбаний у тиньку. У схованці зберігалася взуттєва коробка з аудіокасетами.

Він просканував напис. Касети було пронумеровано й зібрано під одним заголовком «Вісті від матусі». У коробці лежало також три листи і кільканадцять знімків. Т-1000 переглянув їх у першу чергу.

Сара в маслиновому гаї з гранатометником, що вчить Джона прицілюватися… Сара з групою гватемальців у військовім однострої біля ящиків зі «стингерами»… Джон із Сарою високо в горах, у таборі повстанців…

Ці зображення не викликали жодних емоцій у Т-1000, оскільки він був здатний на вияв почуттів не більше за звичайний комп’ютер. Але для Джона та Сари Коннор фотографії були найважливішою реліквією, свідченням їхньої дружби в ті роки, коли вони ховалися від переслідування.

* * *

Занурений в роздуми Джон сидів на капоті якоїсь іржавої машини. Термінатор стояв над ним і роззирався на всі боки, немов сторожовий пес. Хлопчик заговорив, і кіборг спрямував на нього погляд. Він не вірив у те, що Джон може сказати щось важливе, але про всяк випадок вирішив послухати.

— Ми довго були в Нікарагуа, у таких місцях, як це… Вона було зійшлася з одним недоумком, що був зеленим беретом — вони постачали повстанцям зброю. Потім з’явилися й інші чоловіки. — У Джоновому голосі відчувалася гіркота. — Вона була готова плутатися з кожним, хто міг би навчити її воювати — адже вона мріяла зробити з мене великого полководця. А потім її зцапали… Знаєш, як воно буває? «Вибач, хлопчику, але твоя мати ненормальна. Невже ти сам не здогадався? Або ти думав, що всі матері так поводяться?» Ну, а я… що я міг знати? Адже все, у що я вірив з пелюшок, раптом виявилося справжнім лайном…

Джон відчув, як у глибині серця нуртує гнів, який зазвичай йому вдавалося придушити.

— Я зненавидів її за це, — тихо мовив він.

Потім звів очі на високого «чоловіка», що стояв перед ним, і, засоромившись своєї раптової відвертості, додав:

— Але все, про що вона говорила, виявилося правдою.

На очі Джонові навернулися сльози, але плакати було ніколи. Він, нарешті, цілком усвідомив, що відбулося, і весь його світ зруйнувався. Божевільною виявилася не мати, а навколишній світ. І доказом цього був той, хто зараз стояв поруч з ним і насторожено виглядав ворога. Наступної миті Джон усвідомив, що не тільки світ, але й сам він помилявся щодо Сари Коннор. ВОНА ГОВОРИЛА ПРАВДУ! ПРАВДУ!!!

Але в нього не було часу подумати, відчути це. Якщо все, про що говорила мама, правда…

Джон підхопився. Якби хтось опинився поруч з ним тієї миті, він би відразу помітив у Джонові запал лідера, завдяки якому йому судилося згодом стати проводирем людства.

— Треба визволити її звідти!

Кіборг сказав, не вагаючись:

— Відповідь негативна. Занадто висока ймовірність того, що Т-1000 зараз набув вигляду Сари Коннор і чекає, доки ти вступиш з нею в контакт.

— Овва! А що тоді станеться з нею?

Термінатор відповів як завжди сухо:

— Зазвичай скопійований суб’єкт знищується.

— Знищується?! Чорт! Чому ти мені відразу не сказав? їдьмо негайно туди!

— Ні. Сара Коннор не входить до системи моїх пріоритетів.

— Та пішов би ти знаєш куди? Вона входить до системи моїх пріоритетів!

Джон повернувся й кинувся бігти. Термінатор наздогнав його і схопив за руку. Джон безпомічно борсався, намагаючись вирватися з міцних лап кіборга.

— Гей, чорт забирай! Що з тобою? — волав він.

Термінатор потяг Джона назад до мотоцикла. Хлопчик помітив двох хлопців спортивного вигляду з величезними біцепсами, які переходили вулицю, і закричав, звертаючись до них:

— Допоможіть! Допоможіть! Мене викрали! Урятуйте мене від цього психа!

Хлопці переглянулись, потім один з них посміхнувся.

— Клятий причепа! Ходімо віддухопелимо його!

Вони повернули назад, вирішивши виявити героїзм. Джон дивився на Термінатора й репетував на всі заставки:

— Облиш мене!

На його подив, Термінатор розімкнув руки, та так швидко, що Джон гепнувся задом об тротуар.

— Ой! Але чому ти це зробив? — здивувався хлопчик.

— Ти ж сам мені наказав, — відповів Термінатор.

Джон здивовано вирячився на нього й раптом усе зрозумів…

— Отже, ти мусиш завжди робити те, що я тобі накажу?

— Авжеж. Так мене запрограмували.

— А доведи-но! Постій на одній нозі.

Термінатор безпристрасно підняв ногу. Джон посміхнувся, подумавши, що більше ні в кого в кварталі немає свого власного…

Думка була настільки неймовірною, що Джонові довелося повторити її вголос:

— На тобі! Я маю свого власного термінатора. Оце так!

До. них підійшли два хлопці й вилупилися на здоровенного хлопця в чорному шкіряному костюмі й темних окулярах, який, ніби нічого не трапилося, стояв на одній нозі. Якийсь пришелепуватий!

Один з них звернувся до Джона:

— Ну, як, малюк? Усе в нормі?

Джон раптом усвідомив, що йому вже не потрібно просити допомоги.

— Чухрай звідси, засранцю! — виголосив він. «Оце тобі й подяка», — подумав хлопець і прогарчав:

— Он як? Ну, я тобі зараз умажу, лайно!

— Лайно? Ти сказав: лайно? — Джон розлютився, повернувся до кіборга й наказав:

— Хапай його.

Термінатор негайно підкорився, схопив хлопця одною рукою за волосся і підняв угору. Той безпорадно дригав ногами в повітрі.

— Ну, хто з нас лайно? Га, грушо боксерська?!

І ось тут усе й почалося. Приятель хлопця підскочив до Термінатора і спробував застосувати до нього один з борцівських прийомів. Але кіборг перекинув нападника через капот машини, блискавично вихопив револьвера сорок п’ятого калібру і наставив його хлопцеві в чоло.

Джон верескнув і не вагаючись схопив кіборга за руку саме в той момент, коли Термінатор натискав на спусковий гачок. Ваги хлопчика ледь вистачило, щоб відвести дуло на кілька міліметрів убік.

Хлопець здригнувся, приголомшений гуркотом, що пролунав просто в нього над вухом. Він стояв, роззявивши рота, і навіть не помітив, що від страху обмочив штани.

Джон крикнув Термінаторові:

— А ну, кидай револьвер! Мерщій!

Термінатор сприйняв команду дослівно й кинув зброю на тротуар. Джон блискавично підхопив її і повернувся до отетерілих хлопців.

— Забирайтеся, — наказав він.

Повторювати вдруге йому не довелося.

Джон схопив Термінатора за руку й потягнув до мотоцикла. Він усе ще тримав у руках зброю, боючись повертати її Термінаторові.

— Господи… Адже ти міг убити цього хлопця!

— Звичайно. Я ж термінатор, тобто ліквідатор.

Джон ошелешено дивився роботові в обличчя. Отже, бути власником термінатора не так вже й чудово…

— Слухай мене дуже уважно, добре? Ти більше не термінатор. Домовилися? Ти не можеш убивати людей коли заманеться.

— Чому?

— Як це «чому»? Тому що не можеш!

— Чому?

— Просто не можеш — і край. Повір мені!

Термінатор не сприймав абстрактних понять. У його мозок було введено команду знищувати все, що загрожує життю Джона Коннора. У списку пріоритетів була також команда не залишати безкарно будь-яку агресію, спрямовану проти нього самого. Проте він мусить коритися Джонові Коннору. Кіборг намагався зрозуміти хлопчика, але слова «повір мені» спантеличили його. Він ознайомився з їхнім тлумаченням у словнику, закладеному в його мозок, і все одно вони здавалися йому парадоксальними. Машини, у тому числі й такі, чий штучний інтелект наближається за своєю складністю та глибиною сприйняття до людського, не полюбляють парадоксів.

Дивлячись на могутнього кіборга, Джон раптом усвідомив, яка величезна відповідальність лягла на його плечі. Робот відігравав роль особистої зброї Джона, і відтепер хлопчикові доводилося ретельно зважувати кожне своє слово. Але якщо він хоче добратися до мами перш, ніж до неї добереться хтось інший або щось інше, без цієї зброї йому не обійтися. Обговорювати це не було часу. Джон повернув Термінатору револьвер, який кіборг міцно затис у руці.

— Слухай мене. Я повинен піти й забрати мою маму. І я наказую тобі допомогти мені, — сказав Джон і пішов геть.

Термінатор сунув револьвера за пояс і рушив за хлопчиком, що прямував до мотоцикла. Йому нічого не залишалося робити, як підкоритися.

* * *

Т-1000 усе ще був у будинку Войтів. Він стояв у Джоновій спальні й дочитував останній лист від Сари. Вивчивши зворотню адресу на конверті: «ПНТ-82, ізолятор, державна клініка Пескадеро», і дату (всього два тижні тому), робот негайно зметикував, що ціль № 1 може вирушити туди.

За кілька хвилин офіцер Остін вже їхав машиною з міста в тому напрямку, де знаходилася ціль № 2.

Державна клініка Пескадеро, 10.45 ранку

Чорно-білий знімок запам’ятав кошмар з минулого: нечіткі силуети поліціянтів, що металися в охопленому вогнем коридорі. Наприкінці коридору виднілася фігура в чорному — коротко стрижене волосся, темні окуляри. В одній руці чорний тримав штурмову гвинтівку. На цьому знімку ще один: з того ж самого місця, тільки секундою пізніше… На ньому людина опинилася зовсім поруч з прихованою камерою.

Детектив Везербі стомлено вдивлявся у фотографії. Дуже складна справа. Збройний злочинець поодинці розправився з нарядом поліції, що чергував тієї ночі —одних повбивав, інших поранив. Його так і не знайшли. Тієї ночі Везербі втратив друга. Проте провадив він цю справу зовсім не з особистих мотивів. Треба за будь-яких обставин схопити вбивцю, здатного на що завгодно. Зараз Везербі доводилося покладатися на ненормальну пам’ять цієї жінки. Він подивився на Сару Коннор і сказав:

— Знімки зроблено у відділенні поліції західного Римпарта ще 1984 року. Ви були присутня при цих подіях…

Зараз вони були в тій кімнаті для огляду, з якої кілька годин тому Сару витягли силоміць. Жінка подивилася на пачку фотографій, розсипаних перед нею на столі, потім на самого детектива. Не добре, але й не таке вже зле обличчя. Людина всього лише виконує свою роботу. Його напарник, детектив Моссберг, досить пересічний тип у погано зшитому костюмі і з гнилими зубами, сидів навпроти. При цьому був присутній і пильний доктор Сілберман, який марно намагався приховати роздратування.

Біля дверей стояв набурмосений Дуглас і двоє поліціянтів у формі. Сара мовчки уп’ялася в знімок, що лежав зверху. Жінка нагадувала вичавлений лимон.

— Того вечора він убив сімнадцятьох співробітників поліції. Пізнаєте його?

Везербі жбурнув на стіл ще одну чорно-білу фотографію розміром шість на дев’ять, зняту з близької відстані: термінатор підводиться з купи потовченого скла, оточений натовпом роззяв. Це було те саме обличчя.

— Знімок зроблено в зоні відпочинку, в долині. Сьогодні.

Сара подивилася на знімок і зітхнула. Ясна річ, її під зав’язку нашпигували наркотиками, і вона робила вигляд, що їй на все на світі начхати. Насправді ж їй нестримно хотілося перевернути стіл, затопити в пику Сілберманові, порозштовхувати Дугласа й поліціянтів, вискочити на вулицю й викрасти першу-ліпшу машину.

Але це неможливо. Сара мовчки сиділа біля столу в очікуванні дива.

Тривалу мовчанку порушив Везербі.

— Місіс Коннор, зник ваш син. Його опікунів убито, і ми підозрюємо, що тут не обійшлося без цього хлопця.

Сара мовчки глянула на детектива.

Везербі насупився:

— Скажіть нам хоч щось.

У шкоді їй доводилося брати участь у п’єсах. Керівниця драмгуртка, місіс Колбі, була б у захваті від її теперішньої гри.

— Невже вам усе одно?

Очевидно, так, якщо судити з того, як байдуже вона дивилася на детективів. Везербі кинув погляд на Сілбермана, потім на свого напарника і знизав плечима.

— Як на мене, це нікудишня ідея. Ходімо, ми тільки марнуємо час.

Один з поліціянтів прочинив двері, і Моссберг сягнистим кроком вийшов до коридору. За ним пішов Везербі і двоє поліціянтів. Останнім вийшов Сілберман.

Перепрошую, джентльмени… — глузливо мовив він.

Сара нахилилася. Вона знала, що Дуглас не зводить з неї очей, тому намагалася не зробити жодного різкого руху.

Перш ніж Дуглас узяв її заруку і вивів з кімнати, вона встигла; відчепити від стосику фотознімків скріпку і сховати її за зубами.

У камері Дуглас прив’язав Сару до ліжка і схилився над нею, вдивляючись у її обличчя. Попри все вона все ще була гарною. Він посміхнувся і нахилився ще нижче. Сара відчула на своїй щоці його гарячий подих, але наказала собі залишатися байдужою.

Дуглас відкрив рота й кінчиком язика лизнув її в щоку, немов собака. Сара й оком не зморгнула. Здавалося, її порожні очі дивляться крізь нього.

Дуглас пхекнув. Навряд чи варто мати справи з ненормальною, навіть якщо вона й гарненька…

Сара й надалі залишалася так само байдужою. Дуглас ще трохи зачекав, потім зареготав і вийшов. Двері камери зачинилися, клацнув замок. Сара чула, як Дуглас йде коридором, постукуючи кийком по стіні.

У Сари раптом ожили очі. Вона виплюнула скріпку собі на груди, намацала її й розігнула — вийшов шматочок дротика. Напружившись, підсунула дротик до замка механізму, що притискав її зап’ястя до ліжка. Зробити це було неймовірно важко, але Сара багато чого навчилася за роки вигнання. Вона ніколи не думала, що вміння знімати наручники допоможе їй у будинку для божевільних.

Останнє зусилля — і замок піддався. Сара швидко зайнялася другим зап’ястям. Вона не зводила очей з віконця камери — бо щомиті міг з’явитися Дуглас або нічний черговий. За тридцять вісім секунд Сара сіла в ліжку і звільнила гомілки від застібок на липучках. Вона скотилася з ліжка на підлогу. Це була вже інша Сара — в ній нуртувала шалена енергія.

До головних воріт під’їхав чорно-білий лімузин із ввімкненими фарами далекого світла. Охоронець натиснув кнопку — ворота відчинилися — і кивнув офіцерові поліції, дозволяючи в’їхати на територію лікарні.

Патрульна поліцейська машина припарковувалася поруч із благенькою машиною детектива Моссберга. Т-1000 вийшов, оглянув ділянку і миттєво оцінив тактичні можливості. Тут те, що він шукає. Тут те, заради чого він існує.

Тут є ціль.

Він попрямував до головного входу клініки.

* * *

Сара копирсалася скріпкою в замку дверей камери. Вона робила це зосереджено і не поспішаючи. Її увагу привернуло постукування кийка. Воно наближалося. Сара ще завзятіше взялася до роботи, у неї навіть не тремтіли руки.

Дуглас ішов погано освітленим коридором і постукував по стіні кийком. Майже не стишуючи ходи, світив у віконечка камер. Ретельної перевірки більше не потрібно. Усі пацієнти перебувають у стані глибокого ступору, викликаного торазином: знесилені, вони втратили орієнтування в просторі, не здатні мислити. Навіть місіс Важкий Випадок сьогодні ввечері була немов ручна, розсіяно подумав Дуглас.

Санітар завернув за ріг, його кроки гучно відлунювали в темному коридорі. Кінчик кийка ледь торкався стіни: стук-стук, стук-стук… Біля камери пацієнтки вісімдесят два, він зупинився, приготувався було посвітити досередини, аж тут його око помітило, що двері підсобки залишилися відчиненими. Зовсім обслуга розсобачилася!

Дуглас зітхнув і попрямував у той бік, знічев’я посвітивши ліхтариком у темну комірчину. На підлозі посеред цебер і засобів для чищення валялася швабра зі зламаною ручкою. Однієї половинки не було видно.

Дуглас було замислився, аж тут у нього за спиною відчинилися двері. Він стрімко обернувся. Це були Сарині двері. Не встигла ця думка належним чином оформитися в його свідомості, як відсутня половинка швабри опустилася йому на перенісся.

Сара з величезним задоволенням спостерігала за тим, як двухсотп’ятдесятфунтова туша гепнулася на підлогу. Саморобним кийком Сара ще раз спритно стукнула Дугласа по голові, і той відключився.

На якийсь час для Дугласа світ не існував. Тепер він сам перебував у ступорі.

Сара затягла обм’якле тіло Дугласа до себе в камеру й замкнула двері його ж ключами. Потім схопила важкий кийок і помахала ним у повітрі — це куди краще, ніж ручка від швабри! — притулила зброю до передпліччя, як полюбляють робити поліціянти. Озброєна й небезпечна, вона немов кішка нечутно кралася коридором.

* * *

Від головного входу починався довгий коридор, наприкінці якого була приймальня. Далі, за скляною перегородкою, був кабінет нічного прийому, куди пацієнта могли доставити через суміжні двері. Чергова медсестра, звичайна на вигляд жінка на ім’я Гвен, зараз сиділа там і друкувала на машинці. Почувши кроки, вона підвела голову й побачила молодого полісмена. Він здався їй напрочуд симпатичним. Гвен подала свою найкращу посмішку, хоча на більшість чоловіків ця посмішка не справляла жодного враження. Так сталося і з Т-1000. У нього виявився м’який і приємний голос, що. впливав на психіку того, з ким він розмовляв, непомітно викликаючи прихильність до себе.

— У вас тут лежить Сара Коннор?

— Ви спізнилися. Ваші колеги вже давно тут.

Жінка повернулася й уже зібралася натиснути на кнопку, щоб впустити офіцера, аж раптом побачила, що з протилежного боку до дверей наближаються Сілберман та полісмени.

— Ваші друзі вже йдуть, — сказала Гвен, повертаючись до відвідувача.

Поліціянта вже не було. Здивована медсестра підійшла до стійки і висунулася з віконця подивитися, чи він не біля фонтанчика з питною водою. Ні. Приймальня була порожньою. І довгий коридор за нею теж. Вона насупилася, згадавши історії, які розповідала їй кузина про свого чоловіка-поліціянта. Напевно, усі фараони викидають коники.

Сілберман увійшов до дверей. За ним Везербі, Моссберг, два полісмени у формі та шпитальний охоронець. Останній витяг із шафки за столом свій браунінг. Сілберман звернувся до нього:

— Льюїсе, проведіть джентльменів і замкніть будинок на ніч.

Льюїс шанобливо кивнув і сказав:

— Слухаюся, сер.

Поліціянти попрямували до виходу.

— Непогано попрацювали, годі й казати, — пробуркотів Везербі.

— Авжеж, — у тон йому відповів Моссберг. — Страх як люблю не спати вночі.

Льюїс замкнув за гостями вхідні двері й повільно почвалав назад. Світло на нічному столику чергової в далекому кінці коридору видавалося йому заповідним куточком. На кахляній підлозі голосно відлунювали кроки. Побрязкували ключі. Льюїс знічев’я розглядав чорно-білий шаховий візерунок на підлозі.

Раптом підлога в нього за спиною затремтіла і здибилася, перетворившись на прямовисну тінь такого ж чорно-білого кольору.

Чергова сестра сиділа за машинкою, складаючи звіт.

Охоронець зупинився біля кавоварки й натиснув на кілька кнопок. Потім повернувся до медсестри:

— Гей, Гвен, хочеш кави?

— Мені б краще пива, — посміхнулася вона. Льюїс і сам засміявся, взяв стаканчик з кавою. На ньому виявилися малюнки гральних карт і стояли якісь номери. Гра, чи що? Піднявши стаканчик вище, він почав розглядати дно. Гаряча кава плеснувся йому на руку.

— Чорт, може, хоч сьогодні поталанить?

Хилитка маса в нього за спиною вже сягнула шести футів заввишки й почала стрімко набувати обрисів людської фігури. Тепер вона стала сірою, як однострій охоронця.

Трохи раніш маса Т-1000 розтеклася декількома квадратними ярдами підлоги шаром у чверть дюйма. А щойно Льюїг наступив на неї, з нього миттєво було зроблено ідентичний зліпок, який зараз і підводився за охоронцем.

Нарешті, з рідкої маси сформувалися ноги у блискучих чорних черевиках, і Т-1000-охоронець зробив перший крок, легко відокремивши підошви від підлоги.

Справжній охоронець різко розвернувся на місці і побачив…

… себе самого.

Не просто людину, що виглядала точнісінько, як він сам, а точний образ і подобу, аж до картки з його прізвищем на грудях.

Ось до чого можна докотитися, працюючи у психушці!

Отже, божевілля — заразна хвороба!

Не встиг охоронець навіть спробувати знайти хоча б якесь розумне пояснення тому, що постало перед його очима, як його двійник підняв руку і з відстані приблизно з фут тицьнув вказівним пальцем правої руки просто в обличчя Льюїсові. Палець на льоту витягся, перетворившись на тонку сталеву пластину, що увійшла охоронцеві в око і, минувши очне яблуко, наскрізь простромила череп.

Охоронець умить перетворився на труп. Пластинка відразу зникла, і охоронець почав осідати. Т-1000 легко підхопив його тіло однією рукою і, тримаючи, немов костюм на плічках, попрямував до столу чергової. Рана виявилася такою малесенькою, що на підлогу не пролилося жодної краплинки крові.

Коли Т-1000-охоронець проходив поруч, тримаючи в руках щось таке, чого чергова сестра не могла бачити через стійку, вона звела очі й запитала:

— Що це в тебе, Льюїсе?

— Та так, сміття, — бадьоро відповів той.

Гвен неуважно кивнула і знову взялася стукати на машинці, а Т-1000 попрямував до комори за кілька ярдів від чергової. Знявши з пояса охоронця пістолет та ключі, запхав тіло до комірчини. Потім повернувся й подивився на чергову.

— Усе гаразд, — з посмішкою кинув він.

Вона глипнула й побачила кобуру з браунінгом.

— Не забудь повернути на місце пістолет.

— Ах, так!

Т-1000 відімкнув шафку, затуливши її собою, і зробив вигляд, начебто кладе туди пістолет. Насправді ж він застромив його собі в груди, де той зник, немов його опустили в горщик з тістом. Коли Т-1000 відсторонив руку, його груди набули колишнього вигляду: тканина, ґудзики, картка з прізвищем. Т-1000 замкнув дверцята шафки.

Чергова натисла на кнопку, і двері з легким дзижчанням відчинилася. Т-1000 вийшов до коридору і розпочав пошуки потрібної йому палати-ізолятора.

За кілька хвилин він опинився біля контрольно-пропускного пункту. Двоє нудьгуючих санітарів глянули на Т-1000-охоронця. Той подивився на пам’ятку біля дверей, де було написано, що пацієнт № 82 знаходиться в камері 19.

Т-1000 пройшов до ізолятора через двоє дверей, що відразу за ним зачинилися. Він минув пост медичної сестри, що нагадував клітку, обнесену тонкою та міцною металевою сіткою. Сілберман розмовляв з кимось усередині і не звернув на Льюїса жодної уваги. Схожа на примару Сара почула кроки, що наближаються, і тихо, але швидко відчинила Дугласовою відмичкою поєднану зі своєю камеру. Прослизнувши всередину, кинула погляд у дальній кінець кімнати. З ліжка несамовитим поглядом дивилася якась жінка. Чи не закричить? У Сари лунко калатало серце. Вона про всяк випадок приклала палець до уст і ледве чутно прошепотіла:

— Тсс!

Хвора з розумінням кивнула. Сара полегшено зітхнула, виглянула з віконечка камери й побачила спину охоронця, що завертав за ріг. Дочекавшись, доки кроки стихнуть, вийшла.

Сілберман, позіхаючи, переглядав з черговою список призначених ліків. Субота видалася важкою. Він подумав, що в неділю неодмінно виспиться. І раптом згадав про цей клятий симпозіум з проблем жіночого насильства, на якому обіцяв виступити з лекцією. Лікар поглянув на годинника, намагаючись згадати, коли саме йому треба там бути, аж раптом краєчком ока помітив якийсь рух.

Сара Коннор пхнула його в груди, і доктор опинився в кабінеті. Черговий підхопився і потягся за своїм кийком, але Сара встигла вгатити його кийком Дугласа. Черговий важко звалився на підлогу, перетворившись на мішок з лайном.

Сілберман метнувся до кнопки тривоги, але Сара вперіщила його по руці. Лікар зойкнув і вчипився у свій зап’ясток. Сара схопила його за волосся й тицьнула носом у стіл, при цьому спритно стукнувши кийком попід коліна. Сілберманові підкосилися ноги, і він уткнулся підборіддям у стіл.

— Ви зламали мені руку! — обурено вигукнув лікар.

— У людини двісті п’ятдесят кісток! — Сара брудно вилаялася. — А тобі шкода одної-однісінької. Ані руш!

Вона швидко витягла шухляду з ліками, схопила шприца і ткнула голку в сідницю приголомшеного чергового, увівши йому кінську дозу снодійного.

І тут вона побачила те, що їй було потрібно. Отже, токсичні очисні матеріали зберігалися в них тут. Вона схопила пластмасову сулію блакитної рідини й поставила на стіл просто перед носом Сильбермана. Зануривши в сулію порожнього шприца, швидко наповнила циліндр.

Нажаханий Сілберман витріщився на п’ятнадцять кубиків блакитної смерті.

— Що ти надумала?

Сара наставила голку Сілберманові у шию. Потім ухопила його за карк і, поставивши на ноги, випхнула у відчинені двері.

Т-1000 зупинився біля камери № 19 і подивився у віконечко. Дуглас, обличчя якого нагадувало криваву маску, заволав так, що його було чути через звуконепроникні двері. Але Т-1000 не потрібно було чути, він міг читати по губах.

— Відчиніть двері! Ця бісова сучка розгулює коридорами! — кричав Дуглас.

На його подив, охоронець повернувся і пішов геть, залишивши санітара замкненим у камері.

* * *

Термінатор і Джон під’їхали на «харлеї» до воріт, що пильно охоронялися. Мотоцикл зупинився. Звуки двигуна змусили охоронця звести очі.

Джон сказав Термінаторові:

— Пам’ятай: відтепер ти нікого не вб’єш. Зрозумів?

Кіборг трохи зволікав із відповіддю.

— Зрозумів.

Але Джонові однієї відповіді виявилося замало.

— Заприсягнися.

— Що?!

— Скажи: «Присягаюся, що нікого не вб’ю».

Джон підніс руку догори, немов присягаючи. Термінатор витріщився на Джона, перебираючи всі можливі варіанти у своєму пластинчато-контурному мозкові. Там не виявилося нічого такого, що б пояснювало цей людський жест. Термінатор усе-таки відтворив його і сказав:

— Присягаюся, що нікого не вб’ю.

Потім зліз із сидіння і попрямував до воріт. Відчувши щось недобре, охоронець вийшов зі сторожки з кольтом напохваті. Термінатор ішов йому назустріч, його сканери швидко відшукали всі зони смертельного враження в людському організмі й виключили їх як місця для завдання удару, після чого методом екстраполяції визначили, де знаходяться несмертельні. Він швидко витяг свій кольт 45-го калібру і з хірургічною точністю вразив обидві колінні чашечки охоронця. Хлопець упав, волаючи й хапаючись за ноги. Джон не повірив своїм очам.

— Що це, чорт забирай, ти робиш?

Термінатор ногою вибив кольт з руки охоронця, потім ударом кулака розтрощив телефон. Натиснувши на кнопку, щоб відчинилися ворота, він повернувся до «харлея». На ходу кинувши Джонові: «Житиме», кіборг вмостився у сідло мотоцикла і натиснув зчеплення.

Проїхавши крізь браму, вони попрямували до підземного гаража для машин «швидкої допомоги». Джон на ходу повернувся до скаліченого охоронця й викрикнув:

— Вибачте, містере!

Співробітники контрольно-пропускного пункту побачили на моніторі Сілбермана, якого Сара тримала «на шприці».

Пацієнтка звернулася до них через переговорний пристрій:

— Відчиніть, інакше він помре ще до того, як упаде на підлогу!

В охоронців відвисли щелепи. Один з них похитав головою: ні. Другий наготував мікрофон.

— Вісімдесят друга, прохід перекрито. Відпусти його!

Схожий на мерця Сілберман витиснув із себе:

— Нічого не вийде, Саро. Ти ж не вбивця. Я не вірю, що ти здатна на таке.

— Ти вже мертвий, Сілбермане! — злостиво прошипіла вона. — Усі тут помруть. Ти ж знаєш, що я вірю в це, а тому закрийся! — На останній фразі вона встромила голку ще глибше йому в шию. — Та відчиніть же ці бісові двері! — зморщившись, немов від болю, зарепетувала Сара.

Санітари невпевнено переглянулися. Нарешті один з них натне на кнопку. Дальні двері з металевим гуркотом відкотилися.

Сара штовхала Сілбермана поперед себе. Ближні, заґратовані двері треба було відчиняти вручну. Один із санітарів обережно наблизився та відімкнув їх.

— Назад! — наказала Сара.

Санітар одразу позадкував.

— Лягайте на підлогу! Мерщій! — веліла вона обом.

Санітари завагалися. Вимірявши їх божевільним поглядом, Сара глибше увігнала голку Силберманові в шию. Він застогнав від болю. За комір потік струмок крові.

Санітари швидко попадали на підлогу обличчям донизу.

Тримаючись від них якнайдалі, як і раніше не відпускаючи свого заручника, Сара вийшла до коридору і позадкувала. Їй раптом спало на думку, що цей план насправді може спрацювати.

Щоправда, вона не бачила третього санітара, що зачаївся за рогом, і був готовий стрибнути на пацієнтку саме тієї миті, коли вона порівняється з ним.

Сара задкувала, а санітар, як танцюрист танго, зробив широкий крок і схопив її руку зі шприцем. Стрімко обернувшись, Сара вдарила його по горлу кийком.

Він умить відключився й упав на коліна, хапаючи ротом повітря. Сілберман відстрибнув убік, щосили горлаючи:.

— Тримайте її!

Сара прожогом метнулась за ріг, санітари підхопилися з підлоги. Один з них натиснув на кнопку. Пролунав сигнал тривоги.

* * *

Т-1000 схилився над санітаром, що лежав на підлозі, коли в коридорах завили сирени.

Санітар раптом широко розплющив очі й підхопився на ноги. І знову ледве не впав, коли побачив, як хтось схожий на Льюїса, витяг зі своїх грудей пістолет…

Сара, немов зацьковане звірятко, бігла схожими на лабіринти коридорами. Її босі ступні лунко ляпали холодними кахлями. Санітари висіли на хвості. Вона завернула за ріг, налетіла на стіну і, відскочивши від неї, помчала далі. Дорогу їй перегородили залізні двері.

Замкнено.

За спиною лунали швидкі кроки.

Ледве переводячи дух, Сара відшукала серед ключів Дугласа відмичку, вставила її в шпарину. Відстань між нею і санітарами скорочувалася — останні неслися щодуху.

Сара відчинила двері, пірнула в щілину та грюкнула дверима тієї самої миті, коли підбіг перший санітар і схопився за ручку з іншого боку.

Він спізнився на якусь секунду.

У віконечко Сара побачила, як санітари вовтузяться з ключами. Задихаючись від утоми, вона повернулася й опинилася в іншому коридорі, що вів до виходу. Від інших коридорів клініки його відокремлювали заґратовані, як у тюремній камері, металеві двері.

Сара кинулася до ґрат, пхнула ключ у замок, відчинила двері й почула, як провертається ключ у замку дверей, через які вона щойно зайшла. Шаснувши в коридор саме тоді, коли за спиною з’явився перший санітар, Сара гучно зачинила ґрати й відразу усвідомила, що її ключі залишилися в замку по той бік дверей. Санітар з перекошеним від люті обличчям наближався.

Просунувши руку між ґратами, Сара провернула ключ і відламала його голівку. За мить величезний санітар опинився біля дверей. Простягнувши руки поміж ґратами, спробував схопити Сару, але вона швидко відскочила. Сара навіть не мала часу порадіти перемозі.

Треба бігти і якнайшвидше відшукати сина, доки його не знайшов другий термінатор. Вона помчала далі. Біля дверей орудувала купка санітарів. З’явився Сілберман. Він умить зрозумів, у чому річ, і закричав:

— В обхід, чорт би вас забрав! Біжіть в обхід!

Повернувши за ріг, Сара побачила ліфт і з полегшенням зітхнула. Вона була майже поруч із ліфтом, коли його дверцята раптом відчинилися, показавши найстрашніший кошмар, який тільки можна було уявити: до коридору ввійшов чоловік у шкіряній куртці, заляпаній кров’ю, в окулярах з темними скельцями й кольтом напохваті. Він повернувся до Сари своїм до болю знайомим обличчям.

Сара спробувала зупинитися, але інерція несла її просто на кіборга. Босі ноги ковзнули, Сара вдарилася об дверцята ліфта.

Вона думала, що насправді збожеволіє.

Задкуючи, Сара щосили заволала про допомогу.

Якби вона озирнулася, то побачила б, що слідом за Термінатором з коридору з’явився Джон. Він відразу зрозумів, що сталося.

— Мамо! Зачекай!

Сара нічого не чула через власний лемент. Вона задкувала, немов загнаний у кут пацюк, остаточно заблукавши в цьому клятому лабіринті коридорів.

Термінатор із Джоном кинулися слідом за нею.

Сара летіла довгим коридором назад, туди, звідки прийшла. Добігши до перетину з перпендикулярним коридором, ледве не зіткнулася з фігурою в білому. Санітар підставив їй ногу.

Сара з вереском упала на слизьку підлогу. Підбігли ще двоє і скрутили їй руки.

— Ні! Він уже йде! Він повбиває нас усіх! — репетувала вона, намагаючись пояснити, кого щойно побачила.

Але санітари навіть не подивилися туди, куди вказувала жінка. Вони притисли Сару до холодних кахлів, утворивши навколо неї кільце. Звідкись з’явилася санітарка зі шприцем, наповненим кінською дозою транквілізатора.

Вигнувши шию, Сара побачила темний силует Термінатора, що наближався до них. Він виглядав так само, як той, перший. І ось зараз, через багато років, він прийшов сюди. Рухлива зброя Небесної Мережі подолала час і простір, щоб убити її. Вона заволала, відчуваючи, що це кінець.

Але Термінатор раптом утнув таке, що не вкладалося в межі здорового глузду. Тримаючи в одній руці кольт, кіборг нахилився, схопив іншою одного санітара і жбурнув цього двухсотфунтового чоловіка до далекої стіни. Геп! Той упав на підлогу, зламавши ребра.

Два інших санітари кинулися на прибульця. На якусь мить Термінатор зник з очей. Зблиснув білий спалах, і санітари порозліталися в різні боки, немов підірвалися на міні. Один хруснувся об раму, але від подальших травм його врятували зовнішні ґрати. Інший, розтрощивши на друзки зачинені двері кабінету, опинився під письмовим столом.

Санітарка, яка залюбки могла витиснути з положення лежачи сорок п’ять кілограмів, з розмаху затопила непроханому гостеві в обличчя. Чоловік відсахнувся, окуляри з темними скельцями зіскочили. У санітарки заніміла від болю рука: здавалося, вона вдарила по цементній стіні. Чоловік не кваплячись повернувся й поклав долоню їй на груди. Санітарка схопила Термінатора за великий палець і спробувала його зламати. Але чоловік легко її відіпхнув. Кінетична енергія стусана відкинула жінку на кілька ярдів назад. Вона опинилася на підлозі, з якої чомусь не хотілося підводитися.

Поки це все відбувалося, Сілберман стояв, притиснувшись до стіни; до губи прилипла давно згасла сигарета. Він спостерігав за абсолютно байдужим обличчям прибульця. Ось тут він згадав Сару і за мить усе зрозумів. Сара не помилялася: цей хлопець — не людина.

А якщо вона мала рацію в цьому, дійшло до Сільбермана, то й усе інше, розказане нею, правда!

Увесь цей жахливий ланцюг незбагненних трагедій… Світ руйнувався просто в нього на очах.

Сара моргала, дивлячись на постать смерті, яка нависла над нею. Аж тут перед її очима постало неймовірне видовище: поруч з нею стояв на колінах її син.

— Мамо, з тобою все гаразд?

Вона перевела погляд з Термінатора на Джона, потім знову на Термінатора.

Ось вона лежить на підлозі, дивлячись на того, кого понад усе ненавидить, і на найдорожчого у світі. Сміятися їй чи плакати? Чи, можливо, насправді збожеволіти?

Джон раптом нахилився, ухопив її за плечі й сильно струснув..

— Мамо!

Сара відчула обійми Джона, відчула тепло його подиху, і через болісну мить усвідомила…

… що все це відбувається насправді!

Пережити і зрозуміти це виявилося порівняно легкою справою, оскільки те, що потім відбулося, уже остаточно спантеличило її. Термінатор чемно простягнув їй руку долонею догори.

Очевидно, він хотів допомогти їй підвестися.

Сара розреготалася. Вона вся корчилася в судомах, немовби відчувала сильний оргазм. Але сміх застряг у горлі, коли вона почула, як кіборг зовсім байдуже вимовив:

— Якщо хочете залишитися живою, ходімо зі мною.

Сара озирнулася. Санітари вже заворушилися. Як і раніше, щосили завивали сирени. Незабаром надійде допомога. Син тягнув її за руку.

— Усе гаразд, мамо. Він тут для того, щоб допомогти нам!

Сара взялася своїми тремтячими пальцями за простягнену їй руку. Одним легким порухом Термінатор підвів її на ноги. Майже як у балеті.

Джон обернувся, наміряючись піти, але побачив за тридцять футів від них поліціянта, що стояв по той бік ґрат. Здригнувшись, Джон зрозумів, хто це.

Термінатор простежив за Джоновим поглядом. Т-1000 тримав у руці пістолет. Кіборг швидко затулив Джона й Сару, і вони позадкували коридором. Сара теж усе побачила і зрозуміла, але в неї вже не лишилося сил щось відчувати Т-1000 ішов уперед Йому було важко в особі Льюїса — той був занадто гладкий — і тому він повернувся до форми зграбного та стрункого офіцера Остіна.

Т-1000 дійшов до ґрат, які не були перешкодою для нього. Його тіло стало рідким і буквально просочилося поміж ґратами та, опинившись по інший бік, знову почало набувати колишньої форми. У Сілбермана відвисла щелепа й сигарета випала з рота. Щось легенько клацнуло йому в голові, і він незабаром розм’якнув, як віск. До Сари зрештою дійшло, наскільки все серйозно. Так, вона давно живе в передчутті чогось жахливого. Але побачивши, як ця клейка паста знову набула форми поліціянта, Сара зрозуміла:

Це не поліціянт!

Він з майбутнього!

Він, напевне, намагається вбити її сина. Сару знову огорнула лють, напружилися м’язи. Їй здавалося, що це жахіття триватиме вічно. Пролунав дзенькіт — це зачепився за ґрати пістолет охоронця, єдиний твердий предмет у руках істоти. Т-1000 просто повернув зап’ястя і проштовхнув пістолет стволом уперед.

Термінатор схопив Джона за пояс і посадив собі на спину. Джон обхопив його за шию. Термінатор підняв кольт і повернувся до Сари:

— Тікаймо! «Чудова ідея», — подумала Сара, прямуючи за ними.

Т-1000 кинувся слідом. Окуляри Термінатора хруснули під його черевиком. Він відкрив вогонь з браунінга. Але Термінатор теж почав стріляти зі свого кольта десятого калібру. Засвистіли кулі, коридор виповнився їдучим димом. Перелякані санітари притиснулися до підлоги. Кілька куль влучило в Термінатора. На Т-1000 теж з’явилися схожі на маленькі лійки дірочки від куль. Він захитався, але не зупинився. Моментально визначив швидкість і кут польоту кожної кулі. Лійки від куль закривалися й за якусь секунду знову затягувалися. У них утворювалася блискуча ртуть.

Кулі могли лише дещо уповільнити його просування.

Завернувши за ріг, Термінатор пустився щодуху бігти, голосно тупотячи по підлозі. Сара вже чекала біля ліфта. Термінатор із Джоном ускочили туди, і Джон натиснув на кнопку «гараж». Дверцята почали, зачинятися, і тут з-за рогу вискочив Т-1000. Він рухався надзвичайно граціозно, вміло переміщаючи на повороті центр власної ваги — на таке не була здатна жодна людина.

Термінатор затулив Джона з Сарою, а Т-1000 кинувся до кабіни, стріляючи на ходу з браунінга.

Двері зійшлися, по них зацокали кулі. Сара бачила шишечки, що з’являються в металі від удару кожної кулі. Якби не ці двері, їх із Джоном уже не було б на цьому світі.

Браунінг замовк — скінчилися патрони. Т-1000 кинув його. Дверцята з м’яким стукотом зімкнулися, але тієї ж миті задвигтіли — це Т-1000 копнув їх ногою.

Ліфт не рухався з місця — між стулками дверей уклинилося мечеподібне лезо, яке розпливлося і затверділо, перетворившись на гаки. Вони вчепилися в краї стулок і потягли їх у різні боки.

Доки нажахана Сара спостерігала, як вдираються до їхнього тимчасового притулку. Термінатор, здавалося, підупав духом.

Але в термінаторів немає духу.

Він спокійно чекав (час йому видавався звичайною низкою подій), доки щілина розшириться настільки, що він зможе просунути в неї ствол зброї. Кіборг вистрілив просто в обличчя Т-1000, куля занурилася на кілька дюймів у його «плоть». Від звуку пострілу в замкненому просторі Сарі з Джоном ледь було не луснули барабанні перетинки. Вони побачили в щілинку поміж стулками дверей, як голова Т-1000 розвалилася на дві половинки та її відкинуло назад. Двері ліфта, нарешті, зімкнулися, кабіна трохи смикнулася і пішла вниз.

Джон подивився на матір. Її всю тіпало, вона нажахано витріщилася на двері ліфта.

— Чорт забирай, хто це? — хрипло промурмотіла Сара.

Голова Т-1000 лежала двома понівеченими шматками в нього на плечах. Поняття болю ніколи не вводилося в сенсорну область цієї рідкої машини. Біль служив усього лише показником ушкодження якоїсь частини організму. Але в цього «організму» не було частин, якщо не вважати ними молекули. Кожна молекула була варіантом самої машини в мініатюрі. Коли якусь частину розривало на шматки, ці шматки перетворювалися на поліметалевий сплав, у молекулярну пам’ять якого було закладено одну-єдину команду: відшукати основну масу машини і приєднатися до неї. Кожна молекула мала діапазон перебування в радіусі десяти миль. Зараз розірвані частини Т-1000 були набагато ближче. Тому після нетривалої паузи, викликаної балістичним шоком, Т-1000 знову відновив здорове людське обличчя без будь-яких ознак ушкодження.

Він повернувся до зачинених дверей, просунув поміж ними руки — при цьому кінчики його пальців перетворилися на гачки — і легко розсунув стулки в різні боки. Не вагаючись, Т-1000 стрибнув у відкриту шахту.

Немов цеглина, він пролетів два поверхи.

Почувши, як щось гепнулося на дах ліфту, усі троє разом поглянули вгору. Термінатор швидко перезарядив зброю. Сара вихопила в нього з-за ременя кольт сорок п’ятого калібру й націлилася в стелю. Вона не дозволить, щоб хтось убив її сина!

Тим більше, не хтось, а щось.

Джон набрав у легені повітря, і тут…

Бах!

Гострий, як голка, хромований спис простромив стелю кабіни і проникнув усередину на чотири фути.

Він був за кілька десятків дюймів від Сариного обличчя.

Жінка мимоволі відкрила вогонь. Кулі пробивали дах кабіни. Піка блискавично зникла і знову опустилася за кілька дюймів від Джона, розпанахавши Термінаторові куртку.

Термінатор безупинно стріляв з кольта. Металеве жало невтомно втикалося в стелю, немов якийсь шаленець тикав у консервну бляшанку гострим льодорубом. Сара завила від болю, коли один з ударів розкраяв їй лопатку.

Почувся тихий дзвінок. На індикаторі над дверима спалахнуло: «гараж». Двері відчинилися, і Сара буквально витягла Джона з кабіни.

Вони опинилися в підвалі. «Харлей» (тепер непотрібний, оскільки їх стало троє) стояв поблизу. Термінатор просканував територію, підшукуючи необхідний засіб пересування, на якому можна було б утекти.

Т-1000 зробив у стелі кабіни ліфта досить широку дірку, через яку зміг пролитися. Масивна куля сплаву перетворилася на рідку масу, яка впала крізь дірку на підлогу і встала, набувши форми офіцера Остіна. Коли всі датчики знову запрацювали після секундної затримки, Т-1000 швидко зорієнтувався.

Синьо-біла машина шпитальної охорони під’їхала до воріт, завищали гальма. Сара побігла назустріч машині й зупинилася. Міцно стискаючи обома руками кольт, спрямувала його в обличчя охоронцеві.

— Вилазь! Хутко!

Охоронець умить зрозумів, що ця пацієнтка, яка вимахує зброєю, явно несповна розуму, і сперечатися не став.

Але для Сари навіть ця мить видалася занадто довгою. Вона вистрілила у скло. Куля просвистіла повз вухо охоронця.

— Мерщій!

Дверцята відразу відчинилися, охоронець вивалився з машини й підніс руки догори. Термінатор недбало швиргонув людину вбік і вмостився за кермо. Сара увіпхнула Джона на заднє сидіння, а сама сіла поруч з водієм. Термінатор дав задній хід і натиснув на педаль акселератора. Колеса скажено оберталися на слизькому пандусі.

Термінатор через плече простягнув кольт Джонові й наказав:

— Перезаряди.

Джон витяг трохи набоїв з кишені свого армійського кітеля й узявся заряджати зброю.

Доки Термінатор виводив машину заднім ходом, Сара ще якось трималася. Т-1000 біг до них від ліфта. Перетворившись із хромованої невизначеної маси на поліціянта, він, здавалося, не постраждав і надалі набирав швидкість.

Термінатор простягнув Сарі нову обойму для кольта. Бона відкинула порожню і вставила повну. Звела курок.

Машина задом вирулила з гаража і помчала до брами.

Джон простягнув Термінатору заряджений кольт. Кіборг висунувся з вікна й націлився у переслідувача. Обличчя Т-1000 яскраво освітлювали фари.

Термінатор вистрілив і пробив супротивнику плече. В отворі блиснув рідкий метал, але тут-таки затягнувся і знову перетворився на однострій.

Висунувшись зі свого вікна, Сара кілька разів вистрілила. Третя куля влучила йому просто в лоба, але Т-1000 лише трохи зашпортнувся. Жінка стріляла далі й далі. На грудях та голові ворога з’явилися отвори від куль. Не витрачаючи енергії на відновлення зовнішності, Т-1000 усю її спрямував на просування вперед, і відстань між ним та машиною швидко скорочувалася. Він уже подолав перешкоду замкненої брами.

— Тримайтеся, — спокійно сказав водій-кіборг, роблячи різкий поворот.

Машина розвернулася на сто вісімдесят градусів. Вискнули гальма.

Т-1000 майже наздогнав їх.

Рука Термінатора перемикала передачі, нога тисла на педаль газу.

Машина рвонула вперед.

Т-1000 стрибнув і впав на багажник. Його рука перетворилася на сталевий спис, яким. він пробив корпус машини — відразу ж піка стала блискучим хромованим гаком. Він стукнув по машині іншою рукою, і ще один гак встромився в машину.

Термінатор повернувся до Сари й кинув:

— Візьми кермо!

Кіборг висунувся з вікна, а Сара взялася за кермо і натиснула ногою на педаль газу, ведучи машину на швидкості сімдесят миль на годину.

Джон дивився в заднє вікно. Т-1000 уже підніс для удару руку. Хлопчик сковзнув на підлогу.

Скло розлетілося на друзки.

Т-1000 замахнувся, готуючись завдати нового удару, але цієї миті Термінатор вистрілив. Він поцілив Т-1000 в руку. Куля розтрощила зап’ястя на шматки.

Офіцер Остін стрімголов скотився з машини, яка збільшила швидкість. Джон підвівся й визирнув через розбите вікно. Т-1000 з розмаху торохнувся об бруківку, але прожогом схопився на ноги й кинувся навздогін.

Тепер він, безперечно, відставав. Сара втопила педаль газу в підлогу, та й цей убивця з рідкого металу мав обмежені можливості. Бігцем він наздогнати їх просто не міг.

Джон бачив руку-гачок, що все ще стирчала з корпуса машини просто в нього попід носом. Боязко відчепив цей страшний уламок і жбурнув на дорогу. Вона спочатку набула яйцеподібної форми, потім перетворилася на тремтячу, немов ртутну, кульку.

Машина мчала назустріч ночі.

За мить Т-1000 зрозумів, що бігцем йому своєї цілі не наздогнати. Задні вогні машини значно віддалилися. Те, що ціль від нього вислизнула, анічогісіньки не означало — тому що в Т-1000 не було хронометра. Він становив собою новий зразок Небесної Мережі. Відчуття часу, безумовно, корисна річ, але у більшості випадків воно нічого не важить. Адже для роботи цієї моделі не існує жодних перешкод, він не знає, що таке втома, біль, страждання, смерть.

Т-1000 не помічав нічого навколо, цілком зосередившись на втечі цілі. Він кинув погляд униз. Рідка металева кулька затремтіла, витяглася, допоки не торкнулася черевика офіцера Остіна і не влилася в неї, знову приєднавшись до основної маси об’єкта.

На південь по шосе № 33, 6.00 ранку

Машина служби безпеки клініки мчала з вимкненими фарами пустельним відрізком шосе — машина-примара, що летіла назустріч вітру.

Термінатор сидів за кермом. Вони їхали серединою траси, позначеної переривчастою смугою. Вітер із шумом уривався крізь розбите вікно. У дзеркалі заднього огляду Джон бачив кіборгові очі, які світилися ледь помітним червоним світлом.

— Невже ти щось розрізняєш у цій темряві?

Справжні очі кіборга, розташовані за бутафорськими людськими, були налаштовані на нічний варіант роботи. Вони розглядали дорогу, створюючи монохроматичний образ, де все було видно чітко, як сонячного дня. Усе, повз що вони проїжджали, складалося в мозку кіборга в єдине ціле, дозволяючи обрати єдиний правильний варіант руху, що робило Термінатора найнадійнішим водієм у світі.

— Усе бачу, — недбало відповів Термінатор, що могло б видатися відвертим хизуванням, якби він не був машиною.

— Класно, — сказав Джон, трохи заспокоївшись.

Сара, як і раніше, не вірила власним очам. Тій Сарі, що постійно спізнювалася до ресторану, де багато років тому вона працювала офіціанткою, потрібна була всього лише секунда або дві на те, щоб звикнути до свого нового становища. Потім вона повернулася до найважливішої людини в її житті — Джона, який сидів на задньому сидінні.

— З тобою все гаразд?

Хлопчик кивнув.

Сара повернулася до сина, і в Джона закалаталося серце. Раніше мати не мала часу на вияв любові до власної дитини, але зараз вона по-справжньому його обійняла. Можливо, вона змінилася за цей час. Можливо, Джон просто найдорожчий для неї в усьому світі, а не тільки через цю його кляту місію в майбутньому. Щасливий Джон обхопив матір руками за шию. Але вона його не обіймала — вона просто пестила сина, перевіряючи, чи його не поранено. Джонові це нагадало клініку: так ветеринар обмацує собаку, перевіряючи, чи не поламала вона якоїсь кістки. Так, Сара, звичайно ж, дбала про нього.

Тільки в неї не було до нього справжньої любові.

Хлопчик сердито відсунувся від неї. Причому, був цілком щирим у виявленні своїх почуттів. Джон ненавидів матір за те, що вона вважає його якоюсь важливою річчю, яка може розбитися або зламатися.

— Я ж сказав — зі мною все гаразд!

Сара суворо подивилася на сина.

— Ти зробив найбільшу дурість у своєму житті!

Джон ледь повірив своїм вухам. Так, мати повинна сердитися, якщо син зробив щось не так. Але зараз його сварили за те, що він врятував материне життя! Чорт зна що! Не встиг він рота розкрити, як Сара знову напосілася на нього:

— А бодай тобі!.. Джоне, уже б час порозумнішати! Ти є неоціненним для майбутнього! Ти не маєш права ризикувати навіть задля мене, зрозуміло?! Я й сама можу дати собі раду! Господи, Джоне, та тебе ж замало не вбили!

У хлопчика затремтіло підборіддя. Він пригадав попередні образи. Знову мати споруджує цей образ майбутнього супермена й намагається втиснути в ці рамки Джона. Образ явно не для нього, але їй на це начхати. Усе як раніше… Щоб не розревтися, Джон сказав:

— Я… я мусив визволити тебе звідти… Пробач, я…

Джонові здавалося, що в порожніх очах кіборга більше жалю, аніж в очах рідної матері. Хлопчика буквально душили сльози. Не бажаючи показувати матері своєї слабкості, він відвернувся, але Сара побачила, що плечі Джона здригаються від ридань. Цього разу в її голосі з’явився жаль.

— Припини! Ну ж бо! Ти не повинен плакати, Джоне. Не маєш права!

Термінатор перевів погляд з дороги на Джона, що розмазував сльози по щоках. Він покопирсався у своїй пам’яті, намагаючись знайти якесь пояснення побаченому, але, на жаль, безрезультатно. Може, хлопчик забився?

— Що в тебе з очима? — запитав кіборг.

— Нічого, — відрубав Джон, утираючи носа рукавом.

Сара відсапувалася. Її тіпала нервова пропасниця. У думках виникали якісь епізоди. Усе пов’язане з колишнім життям, розлетілося на шматочки, і зараз вона гарячковито намагалася поєднати їх. Вона здогадувалася, що знову поводилася зі своїм сином не так, як належало б… Матері-одиначці важко ростити дитину, ну а коли твоїй дитинці призначено стати великим лідером, що, у буквальному значенні. слова, врятує людство, то й поготів. Сара була змушена озлобитися, навчитися виживати, вбиваючи в собі найдорожче. За все доводиться платити. Нормальним життям вони з сином ніколи не жили. Тільки й знали, що займалися підготовкою до глобальної війни. І це обійшлося їм занадто дорого. Сара дуже любила сина й робила все, щоб огорнути його теплом і турботою. Але, вона побоювалася, що Джон, її хлопчик, виросте слабким та зманіженим. Йому потрібна сила, мудрість, він повинен володіти зброєю. Навіщо йому любов?.. Господи, але скільки ж ненависті в його очах!

Так, дорого все обійшлося!

Тим часом Сара автоматично звертала увагу на все. Знову кинула сторожкий погляд на Термінатора і звернулася до нього:

— Ну., і що ти нам скажеш?

Державна нлініна Пескадеро, 12.23 дня

На галявині валялися люди в чорно-білому одязі. Карети «швидкої допомоги» ледве протискувалися поміж зляканими співробітниками клініки, пацієнтами. Санітари тягли доктора Сілбермана до машини, а він щось бурмотів собі під ніс. Бід збудження лікар говорив недоладно, але навіть якби й говорив нормально, сенсу в його словах не вловив би ніхто. Сілберман бурмотів:

— … Усе виявилося правдою, ми всі помремо, а цей хлопець змінився, я бачив, як він мінявся, просто в мене на очах, він пройшов через ґрати, немов їх не було, ви маєте повірити мені, не думайте, що в мене зараз психічний розлад, я лікар, і я знаюся на подібних речах, я говорю вам…

Його пристібнули до Наталки й зачинили за ним дверцята машини. Кар’єру психіатра було закінчено. Доктор Сілберман, якому пощастило залишитися живим після нападу першого термінатора багато років тому, став жертвою другого.

Доля, дійсно, велика жартівниця.

Т-1000 вирушив до головної брами, біля якої юрмилися поліціянти. Один з них, що їхав мотоциклом, побачивши офіцера Остіна, сповільнив хід.

— Усе гаразд?

Т-1000 знадобилося рівно чотирнадцять мікросекунд, щоб оцінити мотоцикл, після чого він сказав:

— Оце так мотоцикл!

Ніхто з двадцяти восьми поліціянтів і детективів не бачив, як Т-1000 поїхав на мотоциклі. А тіло справжнього поліціянта знайшли тільки за кілька годин — у баку для сміття. І нікому навіть на думку не спало, що це вбивство якимось чином пов’язано з офіцером Остіном. На всій землі Т-1000 був найнебезпечнішим механізмом, який отримав завдання одним влучним ударом звести рахунки з людством.

Поліціянти були занадто зайняті тим, що записували прізвища можливих свідків.

Ла Меса, Каліфорнія, 4.16 ранку

Термінатор гнав машину, не збавляючи швидкості. Сара все ще розмірковувала над щойно почутим — вона вже трохи заспокоїлася, зосередилася й перетворилася на Сару-стратега, яка цікавиться всім на світі.

— А цей Т-1000… Що відбувається, коли в нього стріляєш?

— Балістичне проникнення приводить його у стан гідростатичного шоку, але всього лише на дві-три секунди. Судячи з останніх спостережень, він може змінювати свою молекулярну структуру й переходити в рідкий стан, що дозволяє кулям проходити крізь нього. І змінювати свою зовнішність.

— Його можна знищити?

— Невідомо. Утім, цілком імовірно, що при затвердінні, коли йому треба перетворити на зброю власну кінцівку або піти в бій, його молекулярна структура стає тендітною. Ось тоді він, напевне, найбільш уразливий.

Кілька секунд їхали мовчки, потім Сара щось побачила попереду: якесь неонове світло в темряві.

— Їдьмо туди. Нам треба позбутися цієї машини!

Термінатор заїхав на заправку «Бентік Петролеум». Над нею горіла неонова вивіска, але не видно було нікого.

Повільно проїхали повз порожню конторку. В одному вікні була табличка: «У неділю зачинено». Авто втікачів під’їхало до задніх дверей гаража.

Термінатор виліз із машини, різким рухом збив замок і відчинив двері. Сара сковзнула за кермо і загнала машину в гараж. Термінатор зачинив двері. Вони опинилися в жаданій безпеці. Сара увімкнула світло. Вони з Термінатором подивилися один на одного. Він увесь був у закривавлених плямах. У Сари кров червоніла на сорочці — її було поранено в лопатку.

— Ну і вигляд у тебе, — кинула Сара. — Опудало, та й годі!

Термінатор запустив ці слова на екран і переглянув цілий список розмовної лексики. За секунду обрав потрібну відповідь і виголосив:

— Трохи кращий за мерця.

Сара ледве не посміхнулася.

Незабаром вони знайшли в конторці аптечку першої медичної допомоги, взяли кілька не надто свіжих бинтів, пляшечку зі спиртом для розтирання і деякі інструменти. Термінатор промокнув рани. Джон простягнув йому чистий бинт.

Сара сиділа на порожньому ящику поруч з кіборгом. Тонким дротом, знятим з обмотки генератора перемінного струму, Термінатор накладав їй на рану шов. Перш ніж почати операцію, Кіборг розжарив дріт паяльною лампою, і тепер він відсвічував тьмяно-червоним. Сара пригадала, що говорив їй колись Кайл: біль можна перемогти, сублімувати, розкласти на складові частини. Перед нею постало Кайлове обличчя, штрикнуло в серці, скаламутився розум. Ні, треба забути про все, про все — розум ще стане в нагоді. Термінатор з точністю машини просмикував дріт крізь її бліду шкіру, користуючись голкоподібними щипцями.

На які складові частини можна розікласти цей біль?…

Термінатор вловлював найменші зміни в її обличчі, викликані болем, і автоматично реагував на них, намагаючись полегшити їй страждання. Сара відчула, що вже не так боляче. Вона не знала, що це кіборгова заслуга, але так чи інакше їй би все одно не спало на думку йому подякувати.

Кіборг недбало кинув:

— Я добре знаюся на людській анатомії. «Нехай вона трохи розслабиться, — думав він, — нехай її серце б’ється не так прискорено — інакше вона втратить багато крові».

Це не спрацювало. Сара витріщилася на Термінатора, пульс ще прискорився, вона ледь приховувала ворожість. Їй не подобалося, що він так близько від неї, не кажучи вже про те, що кіборг завдавав їй болю.

— Ще б пак. Завдяки цьому з тебе вийшов такий відмінний убивця, чи не так?

— Правильно, — без емоцій відповів Термінатор, продовжуючи накладати шви.

Джон не зводив з них очей. Він був вдячний Термінаторові за те, що той лікує матір, але не розумів, чому Сара відчуває до нього ворожість.

Зрештою кіборг — всього-лише інструмент, запрограмований Джоном у майбутньому, щоб захистити їх зараз. Термінатори не обов’язково мали бути злими — усе залежить від того, як їх використовувати. Так само, як і зброю. Джонові хотілося пояснити це Сарі, але для цього потрібен час.

За кілька хвилин настала черга кіборга. Його шкіряна куртка була вся в дірках від куль. Сара з Джоном стягли її і побачили широку м’язисту спину, вкриту кривавими отворами. Руки та ноги теж були вкриті ранами. На щастя, усі вони були від куль дев’ятого калібру — маленькі, поверхневі.

— Боляче? — запитав Джон.

— Я відчуваю ушкодження. Імовірно, ці дані можна назвати болем, — відповів Термінатор.

Сара взялася промивати рани спиртом, і їй раптом згадалося, як одного разу холодної ночі вона невміло перев’язувала рани одному молодому чоловікові в каналізаційній трубі. Того разу вона вперше перев’язувала рани в бойових умовах. Молодий чоловік похвалив її. Та…

Знову це обличчя! Воно хоче заполонити її серце. Ні, усі шляхи відрізано! Так, це виявилося набагато болючішим, ніж поколювання в її тепер уже перев’язаній руці, але що вдієш?.

Сара підшукала слова, що дозволили їй повернутися до похмурої дійсності.

— Твої рани заживуть?

— Так.

— Рада це чути. Яка нам від тебе користь, якщо ти не будеш схожим на людину?

Вона сунула щипці в його закривавлені дірки, познаходила розплющені після удару в ендоскелет кулі й повитягала їх. Кулі з брязкотом падали до склянки.

Джон уже почав розуміти, з чим вони мають справу. Людина-машина, яку не можна вбити за допомогою кулі, фактично безсмертна.

Хлопець запитав:

— А ти довго живеш? Я хочу сказати, на скільки тебе вистачає?

— За нормальних умов на сто двадцять років. На одній батарейці.

Сара витягла останні кулі. Склянка була майже повна. Вона почала накладати шви, теж користуючись дротом. Джон у мовчазному здивуванні спостерігав за нею.

Два вояки, що старанно латають один одного.

— А ти можеш учитися? Для того щоб бути… стати… ну, загалом, людянішим. Не таким холодним.

— Мій ЦП — центральний процесор нейромережі, тобто: комп’ютер, здатний до навчання. Проте коли нас посилають поодинці, Небесна Мережа програмує нас у режимі «тільки читання».

— Не хоче, щоб ви забагато думали, так?

У його відповіді не було жодної іронії, всього лише факт:

— Так.

— Слухай, а не змогли б ми переставити перемикач?

Сара з цікавістю дивилася на Термінатора.

Змогли б, — відповів кіборг.

Вислухавши попередні інструкції кіборга, Сара відшукала скальпель і взялася розкривати його череп на тімені. Коли Термінатор наказав їй розширити кровоточивий надріз і відшукати порт обслуговування ЦП у хромованому черепі під скальпом, голос у нього залишався рівним і безстороннім.

— А тепер розкрий кришку порту.

Джонові довелося скористатися ганчіркою, щоб витирати кров. Сара відгвинтила кришку порту викруткою, що працювала на стисненому повітрі.

Спостерігаючи за її роботою в дзеркалі, принесеному Джоном з умивальника, Термінатор бачив цифрове зображення. Сара чекала на подальші вказівки. Її руки були заляпані кров’ю.

— Візьми ЦП за вушко біля основи. Потягни на себе.

Сара взяла пінцет й обережно витягла протиударний пристрій, потім залізла глибше в черепну коробку кіборга. Обережно від’єднала вушко основи від ЦП і витягла його з панельки.

Термінатор побачив спалах статичної електрики і… вимкнувся.

Джон із Сарою роздивлялися витягнену деталь. Червонясто-коричневий керамічний прямокутник з конектором та муфточкою на кінці. За розміром і формою нагадував кісточку доміно. При ретельнішому огляді виявилося, що він немовби складений з малесеньких кубиків, ідентичних тому розбитому, що зберігався в сейфі «Кібердайн Системз». Перед ними був мозок Термінатора.

Джон обійшов Термінатора навкруги й подивився на його обличчя. Воно було нерухоме. Груди не здіймалися. Очі розплющені.

Мертвий.

Джон підняв його велику руку. Сервомеханізми, які він змусив виконати звичні рухи, видали сумний стогін. Немов підняв руку закляклого трупа. Хлопчик спробував опустити цю важку руку, але вона так і лишилася піднятою.

Джон раптом зрозумів, що ще нікому не доводилося бачити жодного термінатора таким безпорадним. Вони могли розібрати цю машину-людину на частини, перетворивши на окремі складові компоненти, тобто на купу мотлоху. Термінатор дозволив їм витягти свій мозок і тим самим цілком вивести себе з ладу. Це свідчило про те, що він їм безмежно довіряє.

Утім, сумнівався Джон, чи можуть машини довіряти? Сара вивчала кристал ЦП при світлі лампи.

— Бачиш контактний перемикач? — запитав Джон.

Вона не звернула на Джонові слова жодної уваги, холодно оглянула Термінатора, потім знову почала вивчати кристал. І хоч Термінатора і так уже було виведено з ладу, почуття Сари виявилися настільки сильними і нестримними, що не встиг Джон чогось зрозуміти, як вона поклала кристал на верстат і схопила кувалду. Тільки коли мати замахнулася, Джон зрозумів її наміри. Він кинувся до Сари.

— Ні!!!

Накрив кристал рукою. Тільки це могло її зупинити! Сара ледь не розтрощила йому пальці.

— Не заважай, Джоне!

— Ні! Не вбивай його!

— Він же річ, Джоне. Він не людина!

— Нехай річ! Але він нам потрібний!

Джон так і не прибрав руку.

— Нам буде краще без нього.

— Але ж він — єдиний наш доказ про майбутнє… Про майбутню війну і все інше!

Сара завагалася. Хлопчик має рацію. Але вона все ще відчувала відразу до речі, схожої на ту, яка вбила Кайла Різа.

— Я не довіряю йому! їх майже неможливо вбити. Повір мені, Джоне, мені це відомо. Нам більше не випаде такої нагоди!

— Послухай, мамо, якщо мені насправді судилося стати колись цим самим лідером, тобі б варто хоч іноді дослухатися до моїх ідей. Якщо навіть ти не будеш слухатися, кому я буду потрібен?..

Він виграв. Сара відчула гордість за сина. Джон зрозумів, що в його стосунках з матір’ю настав перелом. Побачив це в її очах. Скільки років зі шкіри пнувся, щоб відповідати образу, який вона сама створила, але ще жодного разу йому навіть це вдалося просто їй догодити. І ось зараз хлопчик зрозумів, що влада відтепер переходить до нього. У Сариному погляді з’явилися ніяковість і невпевненість, яких Джон до цього не помічав. І причиною всього був він. Сара зрозуміла, що істина за сином. Джон поволі забрав руку з кристала і зробив крок назад. Нехай сама вирішує.

Так Джон подолав ще одну сходинку на шляху до своєї майбутньої слави.

Сара все ще була розлючена. Розум підказував їй: кинь кувалду. Серце говорило: розбий кристал, вдар по ньому. І вона вдарила. Тільки в кількох дюймах від ЦП.

— Що ж, нехай буде по-твоєму! — тільки й сказала вона.

Джон схопив мікросхему й уважно її вивчив, як дитина, наморщивши чоло. Він знайшов те, що шукав. Узяв шпильку, переключив ледь помітний перемикач, поставив ЦП на позицію «писати». Скривившись від огиди, обережно засунув пластинчасту схему назад в отвір на заляпаній кров’ю черепній коробці Термінатора.

Кіборг повернувся до життя з новим спалахом статичної електрики в нескінченній за часом пітьмі. Для Термінатора це виявилося усього лише короткочасною перешкодою-імпульсом: його загальна свідомість не згасла. Він бачив на екрані цифрові зображення Сари й Джона за своєю спиною. Самосканування не визначило жодного ушкодження. Усі системи функціонували нормально. Хіба що годинниковий механізм показував, що робота зайняла в них часу більше, ніж потрібно.

— У вас виникла якась проблема? — запитав Термінатор.

Джон невпевнено подивився на Сару і всміхнувся кіборгу.

— Жодних проблем. Усе гаразд!

Сара сиділа в темряві, схрестивши по-турецьки ноги й обперши спину на стіну. У неї на колінах лежав кольт. Сара дивилася на сина, який міцно спав на задньому сидінні шпитальної машини.

Глибина дитячого сну невимірна. Усі жахіття минулого дня перетворилися на слухняних чудовиськ або ж обернулися на кумедні пригоди. Їй ще ніколи так сильно не кортіло виспатися. Стогнало все тіло, у суглоби, здавалося, насипали піску. Їй би добряче попоїсти і поспати годин із двадцять без жодних сновидінь.

Проте Сарині очі були широко розплющені.

З ними Термінатор.

Він мовчки стояв біля вікна, освітлений місячним сяйвом, і вдивлявся в темряву ночі. Нерухомий, немов манекен. Лише очі рухаються, спостерігаючи за випадковими машинами.

Відданий вартовий-машина.

Тепер його видно краще. І взагалі — в кімнаті стало світліше. Напевно, до заправки під’їхала машина. Сара випросталася, рука стиснула кольт. Але враз розслабилася. Це настав ранок. «Напевно, я задрімала, — перелякано думала Сара. — А цей чортів робот так і застиг у тій самій позі. Доки я спала, він міг зробити усе, що завгодно!»

Сара дарма картала себе. Вона задрімала від нервового виснаження, але її мозок було налаштовано на тривогу. Варто було б Термінаторові поворухнутися, і вона б почула. І що далі?..

Вона ледве підвелася. Нестерпно боліло плече. Так, це тижні на два, а сили танули. Сара пошкандибала до Джона і труснула його за плече.

Джон розплющив очі й побачив у досвітньому напівмороку схилене над ним обличчя матері. Він усміхнувся від щастя, але відразу побачив, яка мати змучена. Усмішка згасла, обличчя Джона стало суворим.

— Світає. Час вирушати, — так само спокійно, як Термінатор, сказала Сара.

Джон і кіборг пройшли до старенького мікроавтобуса «шевроле», що стояв за гаражем. Сонце лише починало свою подорож безхмарним небом. Повітря було чистим і свіжим, волосся й одяг тріпало сильним вітром. Десь зовсім близько шаленіла буря. День обіцяв бути довгим і спекотним.

Авто виявилося замкненим. Термінатор кулаком розбив бічне скло і відчинив дверцята. Сіли до машини. Термінатор одним ударом розколов кермову колонку та кінчиками пальців з’єднав механізм запалювання. Коли Джон потягся до козирка від сонця, двигун уже працював. Джон опустив козирка, і йому на коліна впала зв’язка ключів. Він посміхнувся і помахав ними в Термінатора перед носом.

— Так ми вчитимемося чи ні?

Термінатор змовчав, але робив щось таке, чого не робив раніше. Зазвичай нові дані він піддавав перехресній перевірці, знаходив відповідне контекстуальне значення і заносив його до файла. Зараз же Термінатор намагався зрозуміти, чим керувалася людина, ховаючи за козирком від сонця додатковий набір ключів. Таких даних Термінатор ще ніколи не фіксував. Він повторно проаналізував їх частиною свого мозку, а сам тим часом підігнав машину до бензоколонки й налив повні баки.

Сара вийшла з конторки. Вона накинула на плечі куртку механіка, щоб не було видно слідів крові. Куртка благенька, зате досить чиста. Вона виявилася для Сари завеликою, проте все одно це краще, ніж шпитальний одяг. Сара й надалі залишалася босою.

Сонце сліпило очі — вона звикла бачити його крізь затемнені й заґратовані вікна. Уже давно вона не стояла ось так — просто неба, віддаючись вітрові й сонцю. Вона так прагнула волі, але була зв’язана по руках і ногах. І розраховувати в цьому житті немає на кого.

Порівнявшись із Сарою, Термінатор зупинив мікроавтобус. Коли жінка всідалася поруч із сином, кіборг сказав першу за той день фразу:

— Нам треба забиратися якнайдалі від міста.

Сара погодилася. Тікати, тікати… Усе своє життя вона тільки й робить, що тікає! Сара кинула погляд уперед, на нескінченну стрічку шосе.

— Жени на південь, — наказала вона.

НЕДІЛЬНА ПОЇЗДКА

Двісті п'ятнадцяте шосе, південний напрямок,

9 червня 1992 року, неділя, 9.46 ранку

Мікроавтобус, обганяючи машини, мчав до виїзду на швидкісну автостраду. Термінатор сидів за кермом, Сара поруч із ним. Джон дивився їм у потилицю і думав, що вони утрьох схожі на потішне сімейство, що вирушило на недільну прогулянку. Сара нахилилася вперед і поглянула на спідометр.

— Шістдесят п’ять миль — це межа. Інакше нас виявить поліція.

Термінатор ледь зменшив швидкість і сказав:

— Відповідь ствердна.

— Ні, ти повинен говорити по-людськи, — напустився на нього Джон. — Не можна говорити «відповідь ствердна» — так говорять тільки роботи. Треба відповідати «жодних проблем». Зрозуміло?

Термінатор кивнув, і його мозок почав перетасовувати інформацію, вкотре намагаючись вловити невідомий йому підтекст слів і висловів.

Сара глибоко задумалася і не звернула уваги на повчання Джона.

А той, вважаючи себе неабияким фахівцем з жаргону, продовжив урок:

— Якщо до тебе хтось прискіпається, скажи: «Відчепися!» А якщо зовсім дістане, говори: «Hasta la vista[17], дитинко».

— Hasta la vista, дитинко? — перепитав Термінатор, не зовсім правильно імітуючи вимову хлопчика, але здогадуючись з контексту про значення вислову.

— Так, або: «На-на, недоумку!» Ну, а якщо хтось скисне, треба сказати: «Тримай хвоста бубликом!» Загалом, приблизно так. Можна складати всякі комбінації.

Штучний мозок Термінатора за лічені секунди освоїв принцип користування жаргоном.

— Тримай хвоста бубликом, недоумку! — вигукнув робот, кумедно поєднуючи два вирази в один.

— Оце чудово! Бачиш, ти все зрозумів!

— Жодних проблем, — додав Термінатор.

Джон переможно посміхнувся, пишаючись своїм педагогічним талантом.

Кафе Джека, 10.01 ранку

Біля бензоколонки стояв обшарпаний намет, а біля нього — кілька столиків. За одним розташувалася родина. Діти грали й бігали поблизу. Матуся — в неї й без того було сорок п’ять фунтів зайвої ваги — наминала величезний сандвіч із сиром, явно наміряючись набрати всі п’ятдесят зайвих фунтів. Знічев’я вона розглядала через чоловікове плече мікроавтобус, що під’їхав до бензоколонки.

Сара повернулася до Джона й запитала:

— Ти маєш гроші?

Джон вигріб із кишені все, що залишилося від доларів, вкрадених із банківського автомата, й відповів:

— Сотні зо дві набереться. Я дам тобі половину.

Сара забрала в нього всі, потім простягнула Джонові двадцять доларів.

— Піди принеси їжі, — наказала вона і, відчинивши двері, вилізла з машини.

Джон повернувся до Термінатора.

— Вона зовсім не має почуття гумору.

Кіборг змовчав.

Джон зітхнув і сказав:

— Ходімо.

Вони вилізли з мікроавтобуса і попрямували до закусочної.

— Так, ось іще, — схаменувся Джон. — Тобі треба бути трішки веселішим. Серйозність зараз не в моді. Посміхнись-но.

— Посміхнутися?

Термінатор замислився. Джонові слова, здавалося, жодним чином не стосувалися його завдання.

— Так-так Посміхайся. Так треба. Адже люди посміхаються, правда ж? Ось, дивися.

Джон підійшов до віконечка і широко посміхнувся жінці середнього віку, яка витріщилася на нього.

— Привіт! А у вас тут дуже мило. Як ся маєте?

У жінки жахливо боліли ноги. І їй зовсім не хотілося витрачати час на балаканину зі шмаркачем.

— Відчепися! — буркнула вона.

Джон повернувся до Термінатора і знизав плечима.

— Ну добре, це поганий приклад.

Тут він помітив щось цікаве за спиною в кіборга.

— Ось, дивися! — Джон указав на дівчину, що дивилася, як її друг розмовляє по телефону. Слова співрозмовника розсмішили хлопця. Дівчина посміхнулася за компанію.

— Ось так, — сказав Джон.

Термінатор викликав у реальному часі зображення усміхненої парочки, водночас на екрані проектувалися усміхнені губи. Вони поступово збільшувалися і, зрештою, заповнили собою весь екран. Термінатор переглянув ці картинки в уповільненому темпі, поруч з’явилося схематичне зображення усміхнених губ і маса миготливих цифр і символів.

І знову Термінатора вразило розходження між живим зображенням і схемою. Щось проникало з підсвідомості в його штучний мозок.

Він навчався.

Отримавши всю потрібну інформацію, Термінатор спробував посміхнутися. Результат був сумний — Термінаторові удалося всього лише скривити верхню губу, та й то якось незграбно.

— На людях краще цього не роби, — сказав Джон. — Спробуй іще раз.

З другої спроби вийшло трохи краще.

— Може, тобі варто потренуватися перед дзеркалом? — запропонував Джон.

Термінатор спробував знову.

Товстунка глянула поверх плеча чоловіка на високого атлетичної статури чоловіка, що стояв біля прилавка і якось дивно кривився.

— Ральфе, — мовила вона, — здається, у нього не всі вдома.

Чоловік озирнувся й побачив, що людина намагається розтягти губи в посмішці.

Він знов уткнувся в тарілку, пробуркотівши:

— Напевно, ти йому сподобалася.

Товстунка вдарила чоловіка кулаком по руці. Сильно.

Коли Сара вийшла з туалету, Джон з Термінатором уже купили булки із сиром, кока-колу і принесли їжу до машини. Сара жадібно накинулася на смажену картоплю в пакетику, їхній автобус стояв осторонь від інших машин, у самому кінці посипаної гравієм стоянки. Термінатор, якого їжа зовсім не цікавила, заливав до радіатора воду. Сара жувала хліб із сиром і знову та знову ставила собі ті самі питання.

Хто женеться за ними?

Яку стратегію обрала Небесна Мережа?

Як усе ж таки зупинити Т-1000?

Сара трохи заспокоїлася й почувалася краще. Тепер їй було зрозуміло, що робити далі. Те саме, що вона давно намагалася зробити і через що її запроторили до божевільні. Вона тоді відмовилася від свого задуму, але тепер, коли з’явився Т-1000, їй зрозуміло, як діяти.

Небесна Мережа надала їй необхідні докази. Небесна Мережа вважає, що подорожуючи в часі, можна змінити історію. Небесна Мережа, ймовірно, становить собою найскладніший у світі мозковий центр і користується подорожами в часі як стратегічною зброєю, намагаючись змінити перебіг світових подій. Так, Небесна Мережа настільки впевнена, що переміщення в часі може принести їй перемогу, що вже послала двох термінаторів: одного в 1984 рік, а іншого в сьогодення. Спершу вона розраховувала вбити матір, але коли це не вдалося, почалося полювання на дитину. Мережа хотіла вилучити їх, немов два елементи з головоломки, сподіваючись, що розташування сил у новій історичній матриці, що виникне після знищення двох ворожих істот, виявиться для неї більш сприятливим. Мережа маніпулювала минулим, щоб змінити майбутнє. «Добре, але тоді чому б мені не зробити те ж саме? — подумала Сара. — Чому не спробувати вплинути на сьогодення і тим самим змінити майбутнє?»

Саме це вона намагалася зробити кілька років тому, коли напала на компанію «Кібердайн». Тепер стало зрозуміло, що потрібно зайнятися людиною, яка відіграє в цій історії провідну роль. Тепер історію можна докорінним чином змінити і відвести від людства небезпеку ядерної війни.

Джон хотів поговорити з матір’ю не про план подальших дій, не про зброю. І навіть не про майбутнє. Просто поговорити. Ні про що. Важливими були не слова, а. тон. Йому кортіло відчути приємне почуття кревної спорідненості. Але в Сариних очах застигла тривога. І так було завжди. Іншої Сари він не знав. Тієї, якою вона була до його народження. До Термінатора. Джон і гадки не мав, що ця жінка була колись приємною емоційною дівчиною, яка за своє життя прийняла лише одне важливе рішення — вступила до коледжу.

Він знав вічно заклопотану матір, яка вважала своє життя якоюсь місією, а його, Джона, метою цієї місії.

Не в змозі більше терпіти Сарину мовчанку, Джон виліз з машини і підійшов до Термінатора.

Двоє хлопчаків гралися з водяними пістолетами. Вони реготали й обливали один одного водою.

— Тебе вбито!

— А ось і ні!

— А ось і так!

Давня-прадавня гра у війну та смерть. Репетиція останнього, фінального падіння у бездонну прірву. Десятирічна дитина інтуїтивно її відчуває, але уявити не може. Якщо вона, звичайно, не Джон Коннор.

Сара обійшла мікроавтобус спереду й побачила, як Джон зітхнув. Він її не помітив. Звернувшись до кіборга, запитав:

— Але ж ми не розв’яжемо цю проблему, правда?

Термінатор подивився, як борюкаються дітлахи.

— У вас у крові пристрасть до саморуйнування, — сказав він.

Джон кивнув. Він уже встиг побачити за своє коротке життя людей, що гралися в смертельну гру зі справжньою зброєю. Насильство супроводжує людину на кожнім кроці. На телеекрані й у кіно. На сторінках газет. В анекдотах. У відносинах між коханими й друзями. Довкола вороги. Кров ллється рікою. Діти бачили все це і сміялися, тому що це було таким нереальним, таким далеким… І їхні матері не помічали того, що відбувається.

Майбутнє…

Усе, про що розповідала мати, виявилося правдою.

Вибухне війна.

І мільйони людей загинуть.

А він очолить уцілілих та їхню боротьбу проти машин. Але відвоювати можна буде лише покалічені трупи та руїни. Ось що промайнуло зараз у Джоновій голові.

Нарешті він сказав:

— Так.

Сара вгадала його приховані думки. У неї самої давно з’явився на обличчі цей зацькований вираз. Вона чудово знала, що чекає на її сина. Так, звичайно, він здобуде перемогу. Але лише після довгих років боротьби, яку йому доведеться вести в жахливих умовах. Навколо Джона Коннора обертатиметься доля світу. Чомусь він виявився в самому центрі подій. Якимось незбагненним способом петля часу зашморгнулася на її синові. Жодна людина не могла б упоратися з подібним тягарем — він був занадто важкий. Усі роки переховувань Сара, дивлячись на сина, думала про людство, і все її єство повставало проти жорстокої долі. Джонові судилося стати рятівником світу, але скільки страждань випаде на його долю! Це й так уже скалічило їхнє життя…

Сара давно наважилася на такий крок, щоб урятувати мільйони чужих дітей. Так, вона готова принести в жертву себе і свого сина. Тепер же, доїдаючи хрустку картоплю з пакетика, жінка раптом зрозуміла, що настав час діяти.

Сара підійшла до Термінатора й запитала:

— Я хочу зрозуміти, як з’явилася Небесна Мережа. На кому тримається відповідальність за її створення?

Термінатор покопирсався в пам’яті. У неї було введено дані про основні історичні події його часу. Дані, які він міг використовувати, оцінюючи сьогодення. Термінатор отримав до них доступ, як до тактичної інформації.

— Головна відповідальність лежить на Майлзові Беннеті Дайсоні, — відповів Термінатор. — Він завідує Відділом особливих проектів у «Кібердайн Системз Корпорейшн».

— А чому саме на ньому?

— За шість місяців він створить принципово новий вид мікропроцесора.

— І що тоді?

Термінатор закрив капот і заліз до мікроавтобуса, пояснюючи на ходу:

— Протягом трьох найближчих років «Кібердайн» стане найбільшим постачальником військових комп’ютерних систем.

Усі бомбардувальники «Стелз» будуть обладнані комп’ютерами «Кібердайн» і зможуть літати без екіпажів. Тим більше, що їхні маршрути розробляють заздалегідь.

Сара сіла до машини слідом за Джоном, і Термінатор виїхав зі стоянки.

— Умгу, зрозуміло. А потім ці товсті пики у Вашингтоні вирішать: нехай комп’ютер керує всім, так?

— Загалом, так, — відповів кіборг.

Він додав газу і, виїжджаючи на автостраду, сказав:

— Уряд прийме рішення про створення Небесної Мережі. Ця система почне діяти в серпні 1997 року. Стратегічну оборону розроблятимуть комп’ютери. Мережа почне навчатися, набуваючи знання в геометричній прогресії. Вона стане самостійною 29 серпня о другій годині чотирнадцять хвилин. Військові запанікують і спробують її вимкнути.

— А Мережа буде захищатися? — запитав Джон.

— Так, — відповів Термінатор. — Вона запустить свої стратегічні ракети і завдасть удару по Росії.

— Але навіщо нападати на росіян? Вони тепер наші друзі, хіба ні?

— Тому що Мережа знає: росіяни завдадуть контрудару і знищать її ворогів тут, в Америці.

Сарі раптом здалося, що в темному небі промайнув ледь. помітний проблиск надії.

— Тобі багато відомо про Дайсона? — запитала жінка.

— Я маю на нього докладне досьє.

— Я хочу знати про нього все. Як він виглядає. Де живе. Усе!

Джон побачив, що материне обличчя раптом знову набуло забутого виразу. Це був похмурий виклик.

Було видно, що Сара Коннор щось надумала.

Південна Лагуна, Каліфорнія, 10.51 ранку

Будинок Майлза Дайсона був розкішним. З високою стелею. Саме тобі димчасте скло та сталь. Дайсон сидів у кабінеті за масивним обсидіановим столом і, поринувши в глибокі роздуми, набирав щось на комп’ютері. Біля столу стояли складні прилади, в основному призначені для контролю електронних ланцюгів. Цього недільного ранку, коли більшість чоловіків відпочивала й проводила час з родиною, Дайсон перебував у рідній стихії.

Він напружено працював.

Ламаючи голову над загадкою Об’єкта № 2, цього електронного розетського каменя, вчений не помічав гарненької жіночки, яка стояла біля дверей, уважно спостерігаючи за ним. Дайсон не звернув уваги на те, що вона почала тихесенько підкрадатися.

Якби в неї в руках був пістолет, жіночка покінчила б з ним за дві секунди. Але замість цього вона нахилилася до Дайсона і, висунувши язика, лизнула його в шию.

— Доброго ранку, Тарісо, — сказав Дайсон, посміхнувшись, і повернувся, щоб поцілувати дружину.

Вона була ще в купальному халаті і тримала в руках горнятко духмяної кави.

— Ти знову не спав цілу ніч? — В її голосі пролунало роздратування.

— Умгу, — неуважно буркнув він, знову повертаючись до комп’ютера.

Таріса дивилася, як чоловік працює, і раптом зрозуміла, що він геть забув про неї. Символи, що висвітлювалися на екрані, ні про що їй не говорили. І це тривожило Тарісу — адже вона ніяк не могла проникнути до його таємничого світу. Туди, де чоловік проводив вісімдесят відсотків часу, вільного від сну. Спочатку, тільки одружившись, вони, звичайно, були разом набагато більше, але з того часу, як Майлз улаштувався на роботу в «Кібердайн», Тарісі почало здаватися, ніби вона живе в монастирі.

— Працюватимеш увесь день? — запитала вона, досить успішно приховуючи своє роздратування.

Їй не хотілося уподібнюватися іншим дружинам, які безугавно нарікають на своє безрадісне життя з чоловіками, захопленими роботою. Вона має чим заповнити час. Але вона вийшла за Майлза тому, що їй подобалося бути з ним поруч і хотілося проводити з чоловіком усі двадцять чотири години на добу, зрозуміло, за винятком тих десяти-дванадцяти годин, що він їх присвячував роботі у будні. Проте чотирнадцяти-п’ятнадцяти-годинний робочий день поступово збільшився — Дайсон раз на тиждень навіть залишався ночувати в лабораторії!

Звичайно ж, Майлз підозрював, що його дружина нещаслива. Але вважав, що це легко виправити. Розкривши таємницю Об’єкта № 2, він проводитиме з родиною набагато більше часу і зніме з дружини частину турбот, пов’язаних із вихованням дітей. І все буде чудово! Дайсонові не спадало на думку, що, відсуваючи дружину на другий план і віддаючи перевагу роботі, він тим самим завдає непоправної шкоди своєму сімейному щастю.

— Мені шкода, маленька… Але та штукенція не дає мені заспокоїтися. Я думав, що розгадаю її загадку за допомогою цього… — він указав на металевий ящик на столі, в якому зберігався макет Об’єкта № 2. Завдовжки він був зо два фути. Невпоряд— кований набір невеличких кубиків був примітивною моделлю головного процесора Термінатора.

— Але за три секунди все зруйнувалося. Я думаю, варто зафіксувати послідовність команд…

Дайсон заглибився в нетрі інформатики. Так само він міг би розмовляти з дружиною марсіанською мовою. Зрозуміло, з його боку було дуже мило намагатися щось пояснити, але Майлз міг розводитися на цю тему годинами, забувши, що його дружина — просто розумна жінка, яка, на жаль, не володіє досконало комп’ютерною мовою. Не бажаючи нагадувати про це, Таріса спритно змінила тему розмови і, коли чоловік на секунду змовк, додала:

— Тобі потрібно зробити перерву. Ось побачиш, потім картина відразу зміниться.

Дуже слушна порада. Але він, природно, нею не скористався.

— Я не можу.

Цього разу Таріса. не стала вже так ретельно приховувати роздратування.

— Майлзе, сьогодні неділя. Ти обіцяв зводити дітей до парку!

— Але я не можу, люба. Розумієш, я на підході до…

Він узяв її руки до своїх, весь тремтячи від нетерпіння. Його обличчя було по-дитячому захопленим. «Він мріє відчути майже хтиве почуття першовідкривача, радість творця!» — подумала Таріса. І їй це було зрозуміло.

— Дитинко, те, що я винайду, приголомшить усіх! — вів далі Дайсон. — Це аналог нейронної…

— Я знаю. Ти говорив. Аналог нейронної мережі. Він здатний думати й навчатися, як ми. Має надпровідність при кімнатній температурі. Інші комп’ютери порівняно з ним — усе одно, що кишенькові мікрокалькулятори, — Таріса відвела свої руки. — Але невже це так важливо, Майлзе? Я хочу зрозуміти, тому що інколи я тут сама просто божеволію!

Ну ось, усе й вихлюпнулося. Вона довго виношувала образу в собі, але терпець урвався. Загадом, Таріса не збиралася сьогодні влаштовувати Майлзові сцени, але їй і на думку спасти не могло, що він здатен обдурити дітей і не виконати своєї обіцянки!

— Мені шкода, мила, але лишилося зовсім трішечки! — сказав він, розсовуючи вказівний і великий пальці на півдюйма.

Таріса підібгала губи й узяла зі столу макет таємничого об’єкта. З його вигляду нічого подібного сказати було не можна.

— Уявляєш, реактивний літак з пілотом, який ніколи не помиляється, не стомлюється, не приходить на роботу з похмілля! — Майлз відкрив ящик, який вона тримала в руках. — Ось він, цей пілот.

Усе дуже мило, правильно і шляхетно. Але… вона вже сто разів хотіла поставити йому одне питання. І зараз воно зірвалося в неї з язика, здивувавши Дайсона своєю прямотою:

— Навіщо ти на мені оженився, Майлзе? Навіщо ми завели двох дітей? Ми ж тобі не потрібні. Твоє серце й усі твої думки ось тут. — Таріса кивнула на макет і додала: — Але він не любить тебе так, як любимо ми!

Зітхнувши, Дайсон узяв у неї анодований металевий ящик і поставив його на стіл. Потім поклав руки Тарісі на плечі й ніжно поцілував дружину. Вона спочатку пручалася, але потім поступилася. Коли губи подружжя розімкнулися, вираз обличчя жінки змінився. В очах світилося кохання до чоловіка. І річ була не лише в поцілунку. Не тільки в тому, що, незважаючи на ласку й ніжність, у дотиках Дайсона відразу відчувався справжній чоловік. Ні, вся річ була в тому, що Таріса прочитала в його очах — адже останнім часом вона забула, що Дайсон, дійсно, її кохає, хоча й бачить так рідко!

Він сказав усього лише два слова:

— Пробач мені.

І Таріса йому повірила. Вона все ще могла до нього достукатися. Вона ще не втратила його остаточно… Поки що.

Дайсон знову пригорнув дружину до себе, але Таріса відсторонилася, кивнувши у протилежний бік. Він обернувся. На порозі кабінету стояли дітлахи в піжамах, зі скуйовдженим волоссям і припухлими від сну очима. Дені та Блайт. Місяць і сонце. Вагомий доказ кохання Дайсона до дружини. Так, він був схибленим на науці, але не вмер для навколишнього світу. Дайсон знітився, дивлячись на сповнені надії дитячі обличчя.

— Як щодо того, щоб провести час зі своїми дітьми? Не з електронними, а зі справжніми?

Дайсон зіткнувся з дуже серйозною дилемою. У малесенькому мікропроцесорі, модель якого лежала на столі, таїлася маса можливостей ощасливити людство. Але його родина, мікромодель людства, теж потребувала уваги. Хотілося і того, й іншого. Але сьогодні можна обрати щось одне. Щоправда, діти можуть вирости і без його допомоги… Але тоді вже буде запізно.

Дайсон посміхнувся. Цього разу темні сили відступили. Він простягнув до дітей руки, і вони кинулися до нього з радісними вигуками.

Пустеля, північний захід від К алеке к о, 12.04 дня

Земля палала під сонячним промінням, немов чоло хворого на пропасницю. Силуети здавалися примарами, розпливаючись у тремтливому від спеки повітрі. Термінатор, сидячи за кермом мікроавтобуса, звернув з асфальтованого шосе і, підіймаючи за собою хмари пилу, поїхав дорогою, посипаною піском та гравієм. Вони проминули знак, на якому було зверху написано «Чарон Меса — 2 милі», а внизу — «Калекеко — 15 миль».

Сара побачила попереду зворушливу оазу цивілізації посеред безмежної пустелі: двійко фургончиків, а навколо безліч різноманітних зламаних машин, руїни техніки, призначеної для подорожі пустелею. За фургончиками виднілася засмічена посадкова смуга, а поблизу, на бетоному майданчику, примостився смугастий гелікоптер «Гуей». Тутешні мешканці були байдужими до зручностей міського життя. І до принад життя в організованому людському суспільстві. До того ж вони не платили податків.

Мікроавтобус під’їхав до звалища машин і зупинився.

— Сидіть усередині, — повільно вилазячи, наказала Сара.

Від неї не приховалося, що хтось старанно прикидається, начебто його немає вдома, — вітер грюкав дверима найближчого до Сари фургончика й самотньо завивав у заростях юки. «Правильна тактика», — оцінила Сара, подумавши, що хмара пилу від їхнього автобуса з’явилася на обрії ще кілька хвилин тому.

Минаючи двір, вона помітила, як в одному з фургончиків промайнула чиясь тінь, І можливо, їй здалося, але Сара побачила металевий блиск. Найімовірніше, це був блиск зброї.

Невеличкий смерч рухався в її бік. Він засипав пилом Сарині очі.

Тримаючи руки долонями догори, Сара обережно наблизилася до фургончика. Вона сподівалася, що її розрахунки будуть правильними. Хоча могло статися й так, що її друзі давно виїхали і це місце насправді спустіло.

Або тут оселилися менш доброзичливі люди.

— Енріке! Ти тут? — запитала вона.

Її голос пролунав неприродно голосно, посилений величезним порожнім простором.

Сара почула в себе за спиною клацання зведеної зброї та стрімко повернулася, вихопивши кольт сорок п’ятого калібру. Вона зробила це так швидко, що на дві секунди випередила Термінатора, який вистрибнув з мікроавтобуса і теж вихопив пістолет.

Вони обоє тримали на мушці людину, що раптово вийшла з-за гелікоптера. Це був гватемалець років сорока п’яти, на вигляд міцний, з обвітреним обличчям і густими вусами. Він був у ковбойських чоботях та жилеті, з якого визирали голі, майже зовсім безволосі груди. Чоловік, тримаючи в руках автомат Калашникова, цілився Сарі в лоба.

Він насупився й ледь чутно вимовив:

— А ти спритна, Коннор.

Термінатор підніс палець до гачка, але Джон торкнувся його руки і похитав головою. Кіборг завмер, очікувально дивлячись перед собою. Він навчався.

Люте обличчя Енріке Сальседи розпливлося в посмішці. Він кинув зброю, підійшов до Сари та міцно її обійняв.

Коли він відступив на крок і поглянув жінці в обличчя; Сара теж посміхалася.

Сальседа говорив іспанською дуже швидко, перекручуючи слова, але Сара його розуміла.

— Радий тебе бачити, Коннор. Я знав, що рано чи пізно ти сюди повернешся.

Він помахав Джону і перейшов на ламану англійську:

— Оуе[18], Великий Джоне! Que pasa?[19] Хто твій така велика приятель?

Джон відповів чудовою іспанською:

— Це гарна людина, Енріке. Він… м-м… це мій дядько Боб.

Потім повернувся до Термінатора і сказав англійською:

— Дядьку Бобе, це Енріке.

Термінатор зобразив на обличчі посмішку. Вона була ще далекою від досконалості. Сальседа примружився й подивився на нього. Потім перевів погляд на Сару.

— Гм… Отже, дядько Боб? О’кей.

Він крикнув, звертаючись до одного з фургончиків:

— Гей, Іоландо! Вилазь, у нас гості! І принеси-но цієї клятої текіли!

З фургончика виліз худий юнак-гватемалець на ім’я Франко, років вісімнадцяти, не більше, теж з автоматом. Потім показалася товста і зморшкувата, але як і раніше життєрадісна дружина Сальседи Іоланда. За нею йшли цугом, як каченята, троє молодших дітей: Хуаніта, гарненьке дванадцятирічне дівча, усміхнений восьмирічний Джиммі та дворічний малюк. Пако.

Іоланда помахала Джиммі і щось закричала іспанською.

Термінатор подивився на Джона і тихо запитав:

— Дядько Боб?!

* * *

— Отже, Саріто, — сказав Сальседа, — ти знаєш, що стаєш популярною? І все завдяки клятому телебаченню.

Він відкоркував пляшку текіли й запропонував гості випити. Сара прийняла запрошення і зробила два великих ковтки, потім незворушно повернула пляшку Сальседі. Її очі блищали, як і раніше.

Пако дошкандибав до Термінатора і вхопив його за холошу, вимастивши її слиною. Кіборг ошелешено витріщився на дитину. Він ніколи раніше не бачив таких маленьких людей. Робот просканував свою пам’ять, шукаючи щось про дітей. Але інформації виявилося замало. І ось, поки інші розмовляли, Термінатор нахилився, підняв могутньою рукою дитину й почав, досліджуючи, крутити її на всі боки. Дитина мовчки серйозно дивилася на кіборга.

Нарешті Термінатор опустив. Пако на землю. Маля, якому трохи запаморочилося в голові, зачеберяв геть і наскочив На татуся. Сальседа підняв його і передав дружині.

— Візьми Паколіто, люба. Дякую.

Він сам узяв у Сари пляшку і випив половину. Потім повернувся до «дядька Боба» та запропонував:

— Хочеш випити?

Термінатор відповів:

— Ні, дякую.

Сальседа знову подивився на Сару.

— Скільки ти тут пробудеш?

— Я приїхала за своїм майном. Ще мені потрібен одяг, їжа й одна з твоїх машин.

— Гей, а ключі від нової вілли тобі не потрібні? — пробуркотів Сальседа, але при цьому посміхнувся.

— Давай, Енріке, — Сара подарувала йому чарівну посмішку. Таку, перед якою він не міг встояти. Ні, їхні стосунки завжди були суто дружніми, заснованими на взаємній повазі й довірі. Хоч Іоланду давно вже не можна було назвати ідеалом жіночої краси, вона була матір’ю його дітей і дуже вправною в ліжку. Та й потім, Сальседа чудово знав, якщо чіплятиметься до Сари, американка просто може відрізати йому дещо і скормити курчатам. Востаннє, у таборі Сальседи, Сара ледве не зробила це з його двоюрідним братом.

Сара повернулася до сина і до Термінатора.

— Займіться зброєю.

— Але, мамо… — запротестував було Джон.

— Марш! — наказала Сара.

— Ходімо, — сказав Джон Термінаторові і попрямував до старого іржавого трактора, що стояв за фургончиком. Сівши за кермо, Джон вправно під’їхав задом до Термінатора, який стояв поблизу, тримаючи кінець важкого ланцюга, що лежав у піску.

— Накинь його на гак! — крикнув Джон і увімкнув трактора.

Коли він озирнувся, то побачив, що Термінатор сам тягне за кінець ланцюга, відкриваючи масивний металевий люк, прихований під шестидюймовим шаром гарячого піску.

— Очманіти! — вигукнув Джон і, зіскочивши з трактора, підійшов до прямокутного отвору в землі.

Термінатор став поруч із ним і зазирнув до ями, що нагадувала розриту могилу.

Джон, а потім Термінатор стрибнули туди. Сонячне світло наповнило підвал, облицьований плитами з лави. Завширшки він був не більше як шість футів, але зате завдовжки — цілих двадцять. Стінами, заставленими найрізноманітнішою зброєю, шурхотіли струмочки піску. Тут були рушниці й пістолети, протитанкові реактивні снаряди й міномети, зенітки, рації. А далекий кінець підвалу виявився під стелю забитий ящиками з набоями, гранатами й ракетами.

Термінатор відчув себе в рідній стихії. Він швидко просканував підвал, вирішуючи, з чого почати. Насамперед узяв гранатомет М-79 часів в’єтнамської війни. Це була незграбна, але досить ефективна зброя. Термінатор оглянув гранатомет, з якого стріляли всього кілька разів.

— Чудово, — мовив кіборг.

— Так, я знав, що тобі тут сподобається, — сумно посміхнувшись, сказав Джон.

З дверей фургончика вигулькнула Сара, яка вже встигла взути чоботи, чорні солдатські штани, футболку й темні окуляри — такі, які носять льотчики. Цей костюм дуже їй пасував. Сара випромінювала енергію. Голод вона втамувала. Поруч з нею дві найближчі для неї людини, єдині на всій планеті, кому вона могла довіряти. Сара подумала, що настав час завдати контрударів — і Небесній Мережі, і сліпій долі.

Звичайно, не можна сказати, що Сара подолала свої жахи. Адже син її дотепер правив за мішень для істоти, з якою Термінатор, як це не дивно, впоратися досі не зміг.

Проте останнім часом Сара нічому не дивувалася. Коли тебе замкнено з божевільні, то в голову лізуть найнеймовірніші думки. Тепер, вирвавшись на волю і здибавши Т-1000, Сара мала намір спробувати: раптом їй удасться зробити неможливе можливим?

Сальседа крутився поблизу. З Іоландою вони пакували харчі та інші потрібні речі. Поглянувши на Сару він поплескав по корпусу великий всюдихід «бронко».

— Це найкраще, що я маю, але, на жаль, згорів двигун. Ти маєш час, щоб його замінити?

— Так. Я хочу дочекатися темряви й перетнути кордон, — Сара тихенько відвела Сальседу вбік, туди, де їх не могла почути Іоланда: Сарі не хотілося її лякати. — Енріке, вам небезпечно тут залишатися. Ви теж їдьте звідси сьогодні ввечері, о’кей?

Енріке примружив очі, ніби образившись, але потім розтяг губи, як блазень, демонструючи свої золоті коронки.

— Авжеж, Саріто. Звичайно. Треба ж: з’явилася, наче грім на голову, і все моє життя собаці під хвіст!

Сара схопила його за плече.

— Мені дуже…

— Нічого, — хитнув головою Енріке. — О’кей. Ти б зробила для мене те ж саме.

Сальседа знову почав пакувати речі. Сара дивилася на нього й розміркувала про людську природу. Люди бувають злими: запекло борсаючись у життєвому океані, вони безжалісно відпихають кожного, хто стане на їхньому шляху. Але трапляються й лагідні вівці, для яких немає власного, приватного життя — такі присвячують себе іншим і легко відмовляються від усіх благ, аби захистити ближнього. Навіть ціною власного життя.

Подружжя Сальседа належало саме до останнього типу.

Вони жили за власними законами. Такі собі сучасні кочівники, що не звабилися спокусами міського життя, не бажаючи підкорятися державі. Вони та подібні до них збивалися в невеличкі зграйки, обростали родинами й вільно пересувалися країною. Влада їх не чіпала, знаючи, що ці люди озброєні й мати з ними справу небезпечно.

Вони ні від кого нічого не вимагали. І нічого не брали. А інколи навіть давали — просто так, заради власного задоволення. Саме такі люди, як Сальседа, мимоволі переконали Сару в найпохмуріший період її життя, що спробувати врятувати людство все-таки варто.

Адже були часи, коли Сара думала лише про те, як сховати Джона від світу, причаїтися, знайти таке місце, де вони зможуть пересидіти війну з машинами, забитися в якийсь глухий закуток і доживати там свого віку на тлі загального запустіння. Ну и нехай життя людства згасне — можливо, це, чорт забирай, і є природний добір?! Теорія Дарвіна, механічно втілена в образі жахливої машини, що вбиває власних творців?!

У ті дні їй довелося пережити багато чого. Траплялися люди, які намагалися її безжально експлуатувати, незважаючи на те, що в неї на руках була дитина. Деякі навіть не здогадувалися, як низько вони впали. Інші знали, але це було ще небезпечніше, тому що такі могли піти на все, аби видряпатися з прірви. Або навпаки: затягнути туди тих, хто опинився поруч.

Одного разу вночі Сара звернулася з молитвою до Бога. Так, до Бога, в існуванні якого зовсім не була впевнена. Вона благала його покласти всьому цьому край. А коли він не почув її молитви, просиділа всю ніч з пістолетом у руках, відчуваючи заспокійливий холод металу й розмірковуючи про те, чи не звести рахунки з цим світом — за себе й за Джона.

Але так і не наважилася, адже тоді б перемогла світова ницість. Після тієї ночі Сара ще більше зміцніла духом, а її любов до Джона відбилася в залізній присязі. Син не помре! І машини будуть переможені! Так що Кайл недаремно віддав своє життя.

Але доля людства все ще не дуже її хвилювала.

Сара втратила здатність думати про когось, окрім себе та Джона, доки Сальседа не натрапив на неї і не повернув їй людського вигляду, поставившись до Коннор як до члена власної родини.

І тепер Сара кричала вночі, уявляючи собі жахіття ядерної катастрофи. Тому що це дітей Сальседи поглинали в її видіннях язики радіоактивного полум’я.

Так, якщо їй насправді судилося зробити неможливе можливим, то цей час настав!

Унизу, у збройному підвалі, Джон переглядав зброю, що лежала на довгій полиці. Термінатор відніс наверх кілька ящиків з боєприпасами й повернувся.

Джон продовжував:

— Знаєш, я зростав у таких місцях, як це… І думав, що всі люди тільки так і живуть: літають гелікоптерами і вчаться кидати ці чортові бомби.

Джон схопив автомат Калашникова і перевірив стан зброї. Знайшовши в автоматі якийсь дрібний дефект, поклав його назад на полицю. Хлопчик зробив це дуже спритно. Фахово. І байдуже.

Жодна людина не могла б слухати Джона так, як слухав його Термінатор. Він ловив усі його мовні нюанси, усе, що додавало словам хлопчика нового змісту. Ніщо не приховувалося від уважного кіборга, який запам’ятовував кожне його слово, щоб потім, у разі потреби, вивчити його окремо.

— Коли маму злапали, мене віддали до школи. Хлопці там були як хлопці. Гралися в ігри.

Джон згадав, як він сам донедавна вважав усе це грою. Тепер, опинившись посеред такої кількості знарядь убивства, раптом усвідомив, що вони з матір’ю майже зіткнулися зі смертю.

— Ти колись боявся? — запитав Джон у Термінатора.

Термінатор на секунду завмер. Боятися? Подібне ніколи не спадало йому на думку. Він старанно покопирсався в пам’яті й відповів:

— Ні.

Страх заважав виконувати завдання. Проте десь на периферії запрограмованої відповіді зблиснула малесенька іскра розгадки.

Люди відчувають страх, тому що вони смертні.

І все-таки, незважаючи на цей страх (або навіть завдяки йому), вони часом жертвують своїм життям заради іншого почуття, яке теж здавалося Термінаторові абсолютно непотрібним. Заради любові. Так, дуже цікаво…

Займаючи цими міркуваннями частину мозку, Термінатор перекинув через плече гвинтівку М-79 і нишпорив підвалом у пошуках гранат.

— Ти навіть смерті не боїшся?

Робот не вагався й секунди.

— Ні.

— Тобі що, це взагалі байдуже?

Термінатор відповів автоматично. Здавалося, він усе ще розмірковує над парадоксом життя та смерті:

— Я маю функціонувати до завершення завдання. Після цього моє існування не має сенсу.

Джон безцільно крутив на пальці дев’ятиміліметровий «зауер» сюди-туди.

— Так. Я теж маю функціонувати, — сказав він і додав, копіюючи матір: — Я дуже цінний.

Це лейтмотив його життя. Дожився — сповідатися ходячій смертоносній машині! «Сумно», — подумав Джон, розмовляючи сам із собою. Він часто робив це. Адже, окрім родини Сальседи, він не мав справжніх друзів. Що він міг сказати хлопцям свого віку? Він кілька разів намагався їм відкритися. Але однолітки дивилися на нього з острахом. Джон згадав Тіма. Його майже можна було назвати справжнім другом. Але насправді Джон несвідомо шукав у цій дружбі порятунку від самотності, так що Тіма, швидше, можна вважати гарним приятелем, з яким весело згаяти час. Але й Тім почав ставитися до нього з острахом, варто було Джонові згадати про те, що його мати божевільна.

Ні, Джонові Коннору було холодно в цьому світі, холодно навіть у найспекотніших краях. І раптом тут, у брудному підвалі, повному зброї, він розкрив душу кіборгові з майбутнього й відчув, що той його слухає. «Чи можна назвати Термінатора товаришем?» — думав Джон.

За останню добу той кілька разів урятував йому життя.

Термінатор давав Джонові поради.

І слухався його.

І не робив безлічі безглуздих помилок. «Так, — вирішив Джон, — можливо, це нерозумно, але Термінатор — мій друг». Механічна людина, чия стриманість так контрастує з невгамовною енергією Сари, був, власне кажучи, чудовим хлопцем.

Термінатор стягнув брезент, що прикривав «скват» — могутню шестиствольну зброю, кулемет — шість тисяч пострілів на хвилину. Набої калібру 7,62 мм на кулеметній стрічці подавалися зі спеціальної коробки, що стояла поруч. Це була найстрашніша протипіхотна зброя часів в’єтнамської війни. Термінатор поклав коробки для патронів до нейлонового рюкзака і підняв із землі важку зброю.

Джон кивнув і серйозно сказав:

— Так, це якраз для тебе.

Сара порозкладала рушниці, автомати й решту зброї на два кривоногі столики, щоб почистити й упакувати. Мапи, рація, документи, вибухівка, детонатори — все необхідне. Наступного разу, коли до них підкрадеться Т-1000, вони зустрінуть його в повній бойовій готовності. Сара спритно розбирала гвинтівки й ретельно їх чистила.

Поруч Джон і Термінатор морочилися зі зламаним всюдиходом. Вимастившись по лікоть в машинному маслі, вони лежали на спині і прикріплювали нового водяного насоса.

Джон говорив:

— Якось ми зустріли чудового хлопця. Це він навчив мене лагодити двигуни. Але мама, звичайно, все зіпсувала. Рано чи пізно вона всім розповідала про Судний День і про те, що я стану світовим лідером людства, а вона напише про це книжку.

Одна з частин мозку Термінатора перетворювала Джонові слова та вчинки на складну матрицю. Кіборг дійшов висновку, що Джону не вистачає в житті чогось дуже важливого. Того самого, без чого людина не може існувати. Але для усвідомлення цього був потрібен додатковий розумовий процес. А поки що Термінатор далі лагодив машину. Добре що ця діяльність не вимагала надмірних розумових зусиль.

— Подай мені, будь ласка, гайкового ключа, — попросив кіборг.

— На. Знаєш, мені хотілося б побачити мого батька.

— Ти його побачиш.

— Так. Напевне. Мама каже, що коли я стану дорослим, то пошлю його назад, у 1984-й рік. Але поки він ще не народився. Чорт, прямо голова обертом йде!

— Передай мені отого прогонича, — сказав Термінатор, у якого всі ці віражі часу, а також інші світи не викликали жодного здивування.

Джон простягнув йому інструмент і провадив далі:

— Вони з мамою були разом усього лише одну ніч, але, здається, вона й досі його кохає. Я бачив, як вона інколи плаче. Звичайно, вона не зізнається. Каже, ніби їй щось просто потрапило в око.

— А чому ви плачете? — запитав Термінатор, зметикувавши, що це теж одна зі складових частин складної матриці.

— Ти про людей?.. Не знаю. Просто плачемо — та й усе. Коли боляче.

— Ви плачете від болю?

— М-м… Не зовсім. Трапляється, що людина не поранилася, а їй все одно боляче. Розумієш?

— Ні.

Джон знизав плечима.

— Мабуть, щоб це зрозуміти, треба вміти відчувати.

— Напевне, — погодився Термінатор, залазячи в машину й повертаючи ключ запалювання.

Мотор заревів.

— Чудово! Молодець! — вигукнув Джон і ляснув кіборга по долоні.

— Жодних проблем, — криво всміхнувся Термінатор.

Джон посміхнувся на знак схвалення й підняв догори великий палець. Термінатор незграбно відтворив жест, не розуміючи його значення. Джон розреготався й наказав кіборгові вилізти з машини та зробити другу спробу.

Сара облишила роботу, щоб подивитися на Джона з Термінатором. Вона була дуже далеко і могла лише бачити, як Джон навчає кіборга людських жестів. Намагаючись виробити в кіборга невимушену ходу, Джон пройшовся перед ним сюди-туди і наказав Термінаторові зробити те ж саме. Потім він почав несамовито жестикулювати і, захлинаючись, пояснювати, яким має бути крутий хлопець. Незграбний Термінатор таки спромігся зрештою пройти кілька кроків, похитуючи стегнами точнісінько як Джон.

Дивлячись на сина, що жваво розмовляв з людиною-машиною, Сара раптом зрозуміла, як виконати один з пунктів її плану. Термінатор ніколи не припинить охороняти Джона, він ніколи його не залишить. І житиме, доки живий її син, лише заради нього. При цьому він ніколи не скривдить Джона, не нагримає на нього, не нап’ється, не вдарить, не скаже, що дуже зайнятий і не має часу. Термінатор ладен умерти, захищаючи її хлопчика. Так, серед усіх потенційних батьків, з якими так чи інакше стикався Джон, цей неживий предмет був найбільш придатним.

Сара зробила найрозумніший вибір у цьому божевільному житті.

Стиснувши зуби, вона з похмурим виглядом повернулася до роботи.

Сильна жінка, чия воля гартувалася роками в суворих випробуваннях.

Перріс, Каліфорні я, 1.23 дня

Т-1000 поставив мотоцикл на узбіччя тихої безлюдної дороги, біля Маленького гаю кволих апельсинових дерев, що помирали від спраги. Швидкісною автострадою тягнувся нескінченний потік машин. Працювало кілька насосів, качаючи нафту з-попід бурого пагорба за шосе.

Т-1000 перебрав у пам’яті всі зворотні адреси, які бачив на конвертах у кімнаті Джона. Він побував уже скрізь, крім…

Чарон Меса, Каліфорнія.

Для робота, зробленого з рідкого металу, цей світ був нескладною головоломкою, частини якої легко вставлялися в картину космічного порядку. Поняття причини та наслідків здавалися забавкою цьому роботу, який мислив настільки незвичайно, що навіть термінатори ледве його розуміли. Він обрахував кілька можливих траєкторій пересування переслідуваної цілі. І вирушив однією з них, не припиняючи вивчати інші. Насамперед треба перевірити всі адреси, зазначені на конвертах. Потім обчислити, яким буде наступний крок цілі, й піти на перехоплення. Ну, а якщо не вийде, то зачаїтися й чекати скільки треба, багато років поспіль. Чекати, збираючи по крихтах інформацію про те, де ховається жертва. До програми Т-1000 було закладено інформацію про початок війни. І де можна буде знайти Джона Коннора на початку бойових дій. Так що Джон Коннор, так чи інакше, мусить з’явитися на обрії.

Т-1000 буде тут як тут.

Навіть Небесна Мережа не одразу наважилася виготовити цю новітню зброю. Т-1000 був настільки довговічним і міцним, що ці якості самі по собі були небезпечними. До того ж робот мав здатність мислити самостійно, не зважаючи на пріоритети системи Мережі. Т-1000 був занадто незалежною конструкцією, і Мережа зважилася на його створення лише в осатаню мить, опинившись перед загрозою цілковитої поразки. Усе вже руйнувалося, і Небесна Мережа почала засилати в минуле термінаторів, щоб вони змінили результат війни. Лише за мікросекунду до остаточного краху гіперкомп’ютер заслав у минуле Т-1000.

Ейнштейн сказав, що Господь Бог грає в кості зі Всесвітом.

Небесна Мережа не мала іншого вибору.

Т-1000 завів мотоцикл. «Кавасакі» летів у напрямку до шосе зі швидкістю сто двадцять миль на годину. Він здавався металевою цяткою, що рухається поза часом за власним маршрутом, що веде прямісінько до цілі.

Табір Са л ьсед и, 5.56 дня

Сара сиділа за обдертим столиком. Зброю було вичищено, роботу завершено. Вона зітхнула, відчуваючи, як з душі впав величезний тягар. Сонце сідало за обрій.

Сара витягла ніж з футляра, що висів на поясі. Знічев’я вона взялася щось вирізувати на кришці столу… Вийшла літера «Н».

Джон з Термінатором закінчували збори, готуючи машину до поїздки.

Сара подивилася на дітлахів Сальседи, які гралися поруч. Вони бавилися із собачатком і жартома борюкалися з ним. Іоланда вийшла з фургончика з малюком на руках.

Ось вона, гармонія. У цьому воєнізованому таборі існувала гармонія. Любов. Шляхетність помислів. Ніжність. Гармонія, якої бракувало Сарі. Вона могла лише спостерігати це як сторона — адже Сара робила те, чого не робила жодна людина на землі. Як тут не помилитися?

Поглянувши на Сальседу, що кинувся до дитини й закрутив її в повітрі, немов Пако був пташеням, Сара озирнулася й поглянула на Джона, який понуро вантажив на машину зброю й решту речей.

Інші діти гралися за його спиною, щиро сміялися. У їхніх рухах була така нестримна свобода, яка Джонові навіть не снилася.

Сонце світило їй просто в очі. Боляче… Сара машинально провела по очах рукою і, відчувши на долоні вологу, стулила повіки.

Всього на мить.

І це було її помилкою.

* * *

… Сара опинилася на тому самому дитячому майданчику. І діти Сальседи знову гралися там з іншими дітлахами — гралися спокійно, вірячи, що батьки при своєму розумі і не спалять живцем себе та їх.

Діти гойдалися на гойдалках, каталися з гірки, реготали. Трава була яскраво-зеленою, а сонце не розпеченим, а теплим і лагідним.

Сара вчепилася в дротяну огорожу. Вона дивилася на юних матерів, що гралися зі своїми дітьми.

Маленькі дівчатка стрибали через скакалку. З’явилася ще одна молода мати — вона несла на руках дворічне маля. Жінка була одягнена у біло-рожеву уніформу офіціантки. Коли вона обернулася, на її вустах грала радісна посмішка.

Це була сама Сара Коннор. Гарна. Щаслива Сара, ще не отруєна думками про похмуре майбутнє. Вона подивилася на свого дивного двійника, що стояв за огорожею.

Сара знала, що це станеться, що десниця долі невблаганна.

Спохмурнівши, вона припала до огорожі й почала кричати, звертаючись до жінки на майданчику, але з її вуст не пролунало жодного звуку. У розпачі Сара торсала огорожу й нечутно волала.

Посмішка злетіла з обличчя Сари-офіціантки, немов осіннє листя з дерева. На мить їхні погляди зустрілися, подолавши прірву безкінечності. Але потім та Сара відвернулася і знову посміхнулася, тому що її маля щось зажебоніло й кинуло у неї жменею піску. Вона щиро засміялася та забула про іншу Сару, яка стояла за огорожею, немов була лише грою світла.

Небесна блакить раптом засвітилася фантастичною білотою. Дитячі тіла спалахували, немов сірникові голівки. Юна Сара горіла, беззвучно волаючи й вигинаючись у петлі часу, у своєму власному, особистому пеклі.

Потім вибухова хвиля закрутилася в лютому вихорі й поглинула матерів, що плазували по землі, та дітей. Сарин лемент змішався з завиванням вітру, ударною хвилею її відкинуло вбік, і вона…

… різко підняла голову й поглянула на обрій, побачивши лише гори, що поросли густим, немов щітка, чагарником. Поволі сутеніло багряне небо. Діти все ще гралися поруч. Сара подивилася на годинник. Минуло менш як п’ятнадцять хвилин. Провела рукою по змокрілому волоссю. Вона вся тремтіла. Було важко дихати. Господи, як важко…

Вона могла втекти з лікарні, але втекти від власного божевілля не можна.

Сарі здавалося, що доля — жива істота, яка нав’язує всім свою волю. Час — лише один із виявів цієї волі. Він — немов артерія, що пронизує тіло Всесвіту. Артерія, якою наче кров, течуть події. І можливо, люди — клітинки в тілі Всесвіту, які не знають його будови, але допомагають йому функціонувати. Ці клітинки — навіть одна-єдина! — опинившись у потрібний час у потрібному місці, можуть викликати в усьому тілі найсерйозніші зміни. Цілком можливо, що це теж вияв космічної волі. Запрограмована поведінка клітин, які самостійно приймають рішення.

Утім, Сара знала, що ніколи не зможе перевірити правильність своєї ідеї. Вона чіплялася за соломинку. Яка різниця: вірити у всемогутнє божество або в сліпі сили, що змушують Всесвіт тупо танцювати під свою дудку? Сара могла усвідомити лише те, що відбувається на цей момент, зрозуміти причину й наслідки власних дій. І, зрозуміло, в будь-якому вчинку приховувалася маса непередбачуваного. Можливо, сни — частинка загальної картини Всесвіту, і вони відвідують нас уночі, немов осяяння.

Доки люди не навчилися дивитися в обох напрямках крізь час, їм доводиться лише сподіватися на те, що зрештою все буде добре. Над людством тяжіє прокляття: наділена свідомістю, людина осмислює межі своїх можливостей.

Люди теж грають із Всесвітом.

У найрізноманітніші способи, щокроку, вони, примушені непідвладними їм силами, роблять, той або інший, часто дріб’язковий вибір і тим самим утілюють свою волю. Це і є їхній вибір. І коли здається, що вчинки деяких людей цілком спрограмовані, усе одно можуть виникнути сюрпризи, що призведуть до несподіваних наслідків.

І ось доля знову запрошує Сару на танець, пропонуючи їй обрати в заплутаному лабіринті потрібний коридор, вразити долю в саме серце, змусити її відступитися.

Сара мала намір дістатися кінця часової петлі.

Вона подивилася на слова, що вирізувала на заляпаному пташиним калом столі із недбало надряпаними сердечками. «Долі немає». «Долі немає, окрім тієї, яку ми творимо самі», — таке послання передав їй з майбутнього Кайл.

Що ж, йому видніше. Колись перший термінатор, а тепер і Т-1000 були вагомими доказами того, що Небесна Мережа вважає себе здатною змінити минуле. Чому ж тоді Сара не може змінити майбутнє?

Вона встромила ніж у кришку стола, його вістря влучило в слово «доля». Сара підвелася. У її рухах була якась похмура рішучість. Сара прихопила з собою маленький нейлоновий рюкзак і гвинтівку п’ятнадцятого калібру. Її обличчя закам’яніло й перетворилося на незворушну маску.

Сара стала термінатором.

Джон, що вовтузився біля «бронко», побачив, як Сара закинула гвинтівку за сидіння машини, яку вони викрали, залізла до кабіни й увімкнула мотор.

Сальседа підійшов до хлопчика.

— Вона сказала, щоб ти їхав на південь разом з ним. — Він вказав на Термінатора, що стояв поруч. — Сьогодні ввечері, як ви і збиралися. Вона зустрінеться з вами завтра о…

Машина рвонула з місця і помчала вперед. Джон зненацька кинувся навздогін.

— Мамо! Зачекай!

Сара почула крик сина й подивилася в дзеркало заднього огляду. Фігурка хлопчика ставала дедалі меншою. Сара звернула на ґрунтову дорогу й поїхала, збиваючи куряву.

Доїхавши до шосе, вона додала газу. Сімдесят п’ять миль на годину.

Бона не збирається зменшувати швидкість, доки не доїде до мети.

* * *

Джон з Термінатором розглядали слова, вирізані на стільниці. Сарин ніж усе ще стирчав у дошці.

— «Немає долі, крім тієї, яку ми творимо самі». Це мій батько їй сказав. Вірніше, я там, у майбутньому, звелів йому запам’ятати ці слова і передати їй…

І знову Джон зіткнувся зі збоєм у часі. Голову можна зламати, якщо задумаєшся над цими парадоксами!

— А втім, неважливо, — здаючись, мовив Джон. — Загалом, послання звучить так: «Майбутнє не визначене раз і назавжди. Немає долі, крім тієї, яку ми творимо самі».

Термінатор легко сприйняв отриману інформацію. Число вільних асоціацій та значень слів, зрозумілих з підтексту, щомиті збільшувалося в його свідомості.

Він лише сказав:

— Твоя мати намагається змінити майбутнє.

— Що? Яким чином?

— Невідомо.

Джон клацнув пальцями — він раптом усе збагнув.

— О, чорт! Дайсон!

Термінатор терпляче чекав.

Джон заметався — жодного разу за ці два дні він не відчував такого страху.

— Авжеж, так воно і є! Майлз Дайсон! Вона збирається його вбити!

Джон кинувся бігти й махнув Термінаторові, закликаючи того піти за ним.

— Давай! Ходімо! Ходімо!

Термінатор секунду вагався, розмірковуючи.

Джонові слова цілком підтверджувалися. Це був незаперечний факт.

Сара Дженет Коннор вирушила вбивати.

Термінатор зірвався з місця і, легко випередивши Джона, стрибнув за кермо «бронко».

Сара, яку відділяло від них уже декілька миль, швидко їхала пустелею. Спускалися сутінки. Обличчя жінки було незворушним. У темних окулярах вона була схожа на якусь бездушну комаху.

* * *

Термінатор і Джон узяли курс на північ. Кіборг шалено гнав навантажений зброєю масивний всюдихід, залишаючи позаду інші машини. Він здалеку фіксував радарне випромінювання від поліцейських приладів, що вимірювали швидкість, та відразу зменшував хід — зараз не можна зв’язуватися з поліцією.

Першими словами, які Термінатор вимовив за той вечір, було:

— Це тактично небезпечно.

Джон з тривогою подивився на нього і наказав:

— Швидше.

— Т-1000 має у своєму розпорядженні ту ж саму інформацію, що і я. Він цілком спроможний передбачити цей вчинок і чекати на нас у будинку Дайсона.

— Начхати! Ми мусимо її зупинити!

Мабуть, Термінатор дійшов того ж висновку, що й Т-1000:

— Убивши Дайсона, можна запобігти війні.

Джон у розпачі стукнув кулаком по сидінню за кілька сантиметрів від кіборга.

— Мені начхати! Має бути інший вихід! Невже ти нічого не навчився? Невже ти не второпав, чому не можна вбивати людей?

Термінатор не відповів.

— Послухай, тобі, може, і неважливо, чи залишишся ти живим чи помреш. Але не всі такі, як ти. Розумієш? У нас є почуття. Ми відчуваємо біль. І страх. І тобі доведеться цього навчитися, приятелю. Я не жартую. Це дуже важливо!

Вони дісталися гірського перевалу й побачили під собою величезне місто, залите вогнями. Місто, в якому розпочиналося веселе нічне життя.

ТЕРМІНАТОР

Південна Лагуна, 7.18 вечора

З огорожі, що оточувала будинок Дайсона, Майлза було чудово видно: він сидів спиною до вікна в своєму кабінеті перед терміналом, з головою заглибившись у дослідження Об’єкта № 2. У неосвітленій кімнаті лише поблискував екран монітора.

Темна фігура крадькома піднялася пагорбом, вкритим плющем. Сара почала нагвинчувати на дуло гвинтівки глушник.

Дені та Блайт грали в холі з іграшковою радіокерованою машинкою. Дені керував, а Блайт бігала за машинкою, намагаючись її спіймати. Діти зупинилися біля кабінету Дайсона. Дені притулив палець до уст, закликаючи Блайт замовкнути. Його обличчя набуло хитрого виразу.

Пригвинтивши глушник, Сара клацнула замком і зарядила гвинтівку. Лягла на кам’яну огорожу. Сперлася щокою на холодний приклад і повільно взялася за гвинтівку іншою рукою, щоб зняти навантаження з ліктя. Палець спритно намацав спусковий гачок. Вона дивилася в приціл на людину у будинку. Підійняла зброю…

Перед нею була не людина, а ще один обранець долі. І це треба було виправити. Викреслити Дайсона з життя, доки він цього життя не знищив. Сара знала, що здатна виконати свій задум. Це надзвичайно легко: одне механічне натискання на гачок — ледь-ледь, усього на чверть дюйма — і людина вийде з гри.

І тоді мільйони людей зможуть спокійно жити далі. Дайсон не помічав ледь чутного, ритмічного поклацування клавіш, на які натискав. Його увага цілком сконцентрувалася на символах, що світилися на екрані.

Саме вони відіб’ються в його мозку перед тим, як згасне свідомість.

На спині Дайсона з’явилася мерехтлива червона цятка. Мітка лазерного прицілу. Цятка тихо повзла вгору до його голови.

Сара припала до нічного прицілу. Видно чудово. Мітка рухається по мішені…

Сарин палець напружився, повільно натискаючи на спусковий гачок. Жінка затамувала подих.

Настав час прибрати Дайсона…

Трохи потанцювавши на шиї людини, лазерна мітка зупинилася в неї на потилиці.

Машина Дені проїхала килимом і на швидкості наскочила на серйозну перешкоду — Дайсонову ногу. Учений зітхнув, повернувшись з небес на землю, і нахилився, щоб підняти машину з підлоги.

Раптом шибка за його спиною розлетілася, засипавши Дайсона уламками скла. Він відчув, а Вірніше, здогадався, що над його вухом просвистів якийсь малесенький предмет. Екран вибухнув, викинувши Гскри. Ошелешений Дайсон злетів зі стільця й витріщився на велику дірку в шибці. Це його врятувало, тому що другим пострілом знесло верхню частину спинки стільця приблизно за дюйм від голови ученого.

Дайсон інстинктивно кинувся долілиць на килим.

Кулі зрешетили вікно, письмовий стіл, комп’ютер та пульт. Коли вибухнув монітор, кімната занурилася в темряву.

І Сара вже до ладу нічого не бачила.

Дайсон повз килимом за письмовим столом, а кулі одна за одною втикалися в дерево. Стіл спалахнув з одного кінця.

Нажаханий Дайсон притулився щокою до килима і побачив щось іще моторошніше…

Його перелякані діти розгублено стояли в холі.

— Діти, тікайте! Забирайтеся звідси! Тікайте!

Таріса почула постріли. Вона й гадки не мала, що відбувається. Спершу вирішила, що влаштували феєрверк. Липень не за горами, і цілком можливо, дітлахи вирішили заздалегідь відзначити свято. Але, почувши дзенькіт розбитого скла, зістрибнула з дивана й помчала з кімнати до кімнати, немов локомотив, що втратив керування. Таріса шукала дітей. Вона наскочила на ріг і раптом побачила їх: діти з лементом бігли назустріч. Таріса пригорнула малих до себе, і, обережно пройшовши холом, зазирнула до кабінету.

Дайсон лежав на підлозі посеред уламків скла, а навколо свистіли кулі.

— Майлзе! Боже мій!

— Не заходь!

На Дайсона впали уламки потрощеного комп’ютера. Учений смикнувся і в розпачі подивився на. двері, але бігти не можна — він опиниться перед ворогом як на долоні.

Сарина рушниця, яка стріляла з огорожі, клацнула востаннє — скінчилися набої. Жінка жбурнула її донизу й витягла з кобури під пахвою свій кольт 45-го калібру. Підхопившись, кинулася до будинку, заряджаючи кольт.

Це так легко.

Легше, ніж кохатися.

Або народити.

Або складати вірші.

Убивати легко.

Якщо, звичайно, не замислюватися…

Лежачи під столом, що вже нагадував шматок сиру, Дайсон побачив чийсь силует. Хтось ішов двором. Військові чоботи впевнено тупотіли по землі, невблаганно наближаючись.

Дайсон вирішив добігти до дверей, що вели до холу.

Сара підняла кольт, увіп’ялася поглядом у розбиту шибку і, затамувавши подих, приготувалася зробити чергову серію пострілів.

Дайсон підхопився та прожогом кинувся до дверей.

Сара безжально навела на нього зброю.

Вона не могла схибити.

Але неможливе виявилося можливим. Дайсон зачепився ногою за кабель дисководу й упав, куля влучила в лампу саме на рівні його голови. Дайсон сильно вдарився об підлогу, але все одно продовжував повзти вперед.

Позаду почувся дзенькіт розбитого скла. Дайсон не зміг стриматися, щоб не подивитися, хто ж намагається його вбити. Не припиняючи рухати руками й ногами, він кинув через плече несамовитий погляд.

І був уражений, побачивши дивну жінку в солдатській спецівці. Вона стояла біля вікна, що займало всю стіну, і знову цілилася просто в нього.

Таріса істерично верещала.

З переляку Дайсон втратив відчуття реальності і зненацька опинився в холі. Наступна куля таки наздогнала його. Він упав, але намагався повзти далі. Таріса, роззявивши рота, витріщилася на пораненого чоловіка. На лівому плечі чітко проступала дірка від кулі сорок п’ятого калібру. Підводячись, Дайсон забруднив своєю темною кров’ю світло-бежеву стіну.

Жінка йшла кабінетом, невблаганно націлюючись в нього з кольта.

Дайсон скам’янів від жаху, помітивши її незворушне обличчя. Вона не вважає його за людину. Він для неї просто шматок м’яса, а вона м’ясник. Інстинкт підказував Дайсонові, що треба або бігти, або захищатися. Сам же вчений тієї миті майже бажав, щоб його застрелили.

Можливо, він намагався боротися з долею, що готувала йому смерть?

Але завдяки випадку його життя тривало. Спіткнувшись на порозі, Дайсон упав, і кулі влучили в порожнечу.

* * *

Термінатор та Джон зупинили машину на газоні біля будинку Дайсона, і, вискочивши з неї, кинулися до дверей. Джон почув постріли, що долинали зсередини, і в розпачі промурмотав:

— Чорт, спізнилися!

Міцно притискаючи до себе дітей, Таріса задкувала до вітальні. Сара йшла за Дайсоном, що шкандибав слідом за родиною. Раптом Дені випручався з обіймів матері й помчав до батька. Таріса ще сильніше вчепилася в Блайт і крикнула синові, щоб той повернувся.

Але хлопчик біг до батька, відчайдушно горлаючи:

— Татку!

Підкорюючись миттєвому поривові, Таріса відпустила Блайт і, кинувшись до чоловіка та сина, затулила їх собою. Сара підняла кольт. Таріса вигукнула:

— Ні-і!

І тут Сару вперше зрадила її витримка.

Вона закричала:

— Ані руш! Я сказала, ані руш, падлюки!

І спрямувала дуло кольта на Тарісу.

— Лягай на підлогу! Ну! На підлогу, кажу! Ну!

Вигляд у Сари був несамовитий, вона вся тремтіла від напруження. План убивства порушено — репетували діти, з’явилася дружина… Цього Сара не врахувала. Таріса впала навколішки, перелякано витріщившись на дуло пістолета. Блайт обхопила рученятами шию Дайсона й закричала тоненьким голоском:

— Облиш мого татка!

Події відбувалися з карколомною швидкістю.

Настав вирішальний момент. Сара хотіла натиснути на гачок. Вона мусить натиснути на гачок!

— Замовкни, дівчинко! Забирайся геть!

Долаючи біль, Дайсон поглянув на Сару. Він намагався зрозуміти, у чому річ. Хто вона? Грабіжниця? Божевільна? Сектантка?

Чорне дуло опинилося вже за якийсь фут від його обличчя.

Дайсон зненацька вигукнув:

— Будь ласка… дозвольте дітям… піти!

— Закрийся! Закрийся!!! Покидьку! Це ти в усьому винен! Ти!

І ось тут убивство здалося їй неймовірно важкою справою, тому що Сара підійшла занадто близько до своєї жертви й забарилася. Вона встигла зазирнути в очі Дайсону. Він уже був не просто мішенню. Він був людиною. Такою самою, як і вона. Виявилося, що Сарі для вбивства потрібно те, чого не треба Термінаторові.

Ненависть.

Ненависть до людини, якої вона зовсім не знала.

Моргнувши, Сара швидко змахнула рукою з чола піт і знову стиснула кольт, що здригнувся в її руці.

Вона перевела погляд з Дайсона на Тарісу, потім на Блайт і Дені. Родина… Вони тремтять від жаху.

А вона їхній кат.

Сара ковтнула повітря, і кожен її м’яз напружився.

Але палець, що лежав на спусковому гачку, не поворухнувся.

Її воля раптом ослабла, гаряча кров охолонула. Сара виявилася зовсім безпорадною.

Повільно вона опустила зброю.

Усе було скінчено.

Їй раптом забракло сил, і Сара слабко змахнула рукою, зробивши якийсь дивний жест. Щось на кшталт «залишайтеся на місці, не рухайтесь». Немов варто їм поворухнутися — і крихка рівновага розсипеться.

Сара задкувала. Їй не вистачало повітря. Здавалося, вона злякалася того, чого ледь-ледь не скоїла. Наткнувшись на стіну, сповзла вниз і опустилася на коліна. Кольт вислизнув з її пальців і впав на килим. Сара притулилася щокою до стіни.

Тепер насправді все скінчено.

І вона нічого не може вдіяти.

Анічогісінько…

Парадні двері розчинилися, і до будинку ввійшов Термінатор.

Джон ішов позаду, чіпляючись за його рукав. Він умить зрозумів, що сталося. Сара, пістолет, заплакана родина…

Джон підбіг до матері. Термінатор схилився над Дайсоном і почав оглядати його плече.

На Сариних щоках були сльози. Але ж їй здавалося, що вона давно втратила здатність плакати.

Джон нерішуче доторкнувся до її руки.

— Мамо! З тобою все гаразд?

— Я не змогла… О господи! — вона начебто вперше помітила, що Джон поруч. — Ти… прийшов, щоб… зупинити мене?!

Джон кивнув, очікуючи, що мати виголосить шалену промову. Почне розмірковувати про те, що він потрібен для майбутнього і тому не сміє ризикувати…

На його подив, Сара обійняла його за плечі й міцно пригорнула до себе. З її грудей вирвалися голосні ридання. Джон обійняв матір за шию, а вона здригалася в риданнях і притискала його до себе..

Джон мріяв про це все життя. Заради цього він і жив. І тепер сльози пекли йому очі, перехопило горло, і він ледве міг говорити.

— Усе гаразд, мамо. Усе буде добре. Ми щось вигадаємо!

Вона прошепотіла йому на вухо:

— Я люблю тебе, Джоне. І завжди любила.

Його серце шалено закалатало, він поцілував матір у розпашілу щоку.

— Я знаю, мамо. Я знаю…

Таріса ошелешено дивилася на цю дивну сцену. Кров на стінах, зарюмсані діти, жінка та хлопчик, що ридають, притулившись одне до одного, і дебелий чоловік, який мовчки розриває закривавлену сорочку її чоловіка й оглядає рану з таким виглядом, нібито він знав усе це заздалегідь.

Чоловік повернувся до неї і спокійно мовив:

— Рана чиста. Кістку не розтрощено. Якщо перетиснути рану, то кровотеча зменшиться. «Чудово», — подумала ошелешена дружина, а дебелий чоловік узяв її руки й міцно притиснув їх до рани.

— Чи є у вас бинти?

Тепер Дайсон відчув біль — сильними поштовхами він поширювалася всім тілом.

— Бинти у ванній. Ти не міг би їх принести, Дені? — Дайсон намагався говорити звичайним голосом, щоб не показувати дітям, як йому боляче. Він хотів заспокоїти дітей.

Дені кивнув і вибіг до холу.

Джон неохоче відірвався від Сари. Жінка втерла сльози. Звичка стримуватися взяла гору. Але Сара розуміла, що сьогоднішній емоційний сплеск коштуватиме їй дорого.

Джон підійшов до Терміна тора.

Дайсон здивовано дивився на своїх незвичайних гостей.

— Хто ви такі, хлопці?

Джон дістав десантного ножа, що стирчав у Термінатора за халявою, і простягнув його кіборгові.

— Покажи йому.

Термінатор зняв куртку, оголивши м’язисті руки. Джон вивів Блайт до холу — дівчинка і без цього вже натерпілася страху.

Таріса рвонулася було за донькою, але не наважилася відірвати руки від рани чоловіка. Вона відчувала, що кров ось-ось заюшить у неї крізь пальці.

Таріса знову перелякалася, тому що побачила, як той великий чоловік махнув довгим, пласким ножем і глибоко встромив його собі в руку трохи нижче ліктя. Плавним рухом надрізав шкіру навколо. Потім розпанахав її до зап’ястку і швидко відтягнув донизу, немов хірургічну рукавичку. Шкіра відійшла, оголивши закривавлений кістяк.

Таріса закусила губу, намагаючись не закричати.

Дайсон зойкнув. Кістяк було зроблено з блискучого металу й обладнано гідравлічним приводом. Пальці були виконані чудово, вони могли стискатися в кулак і випрямлятися. Терміна тор підняв руку догори, долонею до вченого.

І Дайсон зрозумів, що таке об’єкт № 1 — адже перед ним була ще одна металева рука, і навіть жест, можна сказати, такий самий.

— О господи, — тихо прошепотів Дайсон.

Термінатор опустив руку.

— А тепер слухай дуже уважно, — наказав він.

* * *

Потім Сара сиділа на вузькому стільці на кухні Дайсонів, сховавши обличчя в долонях і дихаючи глибоко й повільно. Джон був поруч із нею. Сара відчувала тепло його тіла, і це зараз для неї було найголовнішим. Таріса тримала Блайт на руках. Дені згорнувся бубликом на ковдрі, покладеній на підлогу. Діти слухали довго, доки їх не здолав сон. Дайсон теж слухав, і його обличчя, освітлене настільною лампою, було схоже на обличчя того хлопця на стіні в Сікстинській капелі — обличчя розкаяного грішника. У незворушних очах застиг жах від почутого. Дайсонове плече було перебинтоване. Рука Термінатора до ліктя теж була в бинтах, просотаних кров’ю. Сталеве передпліччя та кисть зблискували в тьмяному світлі. Дайсон слухав розповідь Термінатора. Той розповідав про Небесну Мережу, про Судний День… Про все, що станеться. Не щодня ти дізнаєшся, що винен в загибелі трьох мільярдів людей. Дайсон тримався добре. Він довго думав над словами робота. Потім сказав:

— Мене зараз знудить.

Він звів очі й міцно вчепився в стіл, немов його насправді нудило. Ученого охопив тваринний жах. Моторошний нічний кошмар порушив плин усього його життя.

Дайсон благально мовив:

— Але ж ви засудили мене за те, чого я ще не зробив. Боже мій! Звідки нам було знати?

З напівтемряви озвалася Сара. Її очі було спрямовано на Дайсона, але вона дивилася крізь нього, ненавидячи всіх чоловіків, окрім Сальседи та Кайла. В її очах клекотіла довго стримувана лють, яку викликали потворні криваві бойні — люди влаштовували і влаштовують їх з перших днів свого існування.

— Авжеж! Звідки тобі знати?! Ви всі тільки й умієте поганити світ своїми паскудними ідеями та зброєю. Тобі відомо, що кожна рушниця й пістолет мають ім’я конкретного мужика? Кольт, Браунінг, Сміт, Томпсон, Калашников… Чоловіки, а не жінки зробили водневу бомбу — її винайшли такі-от мужики, як ти. Ти ж у нас творча^особис гість! Щоравда, ти не здатен створити чогось насправді вартісного… Створити життя! Тобі невідомо, як воно зароджується всередині людини. Усі ви вмієте лише сіяти смерть… Паскуди!

Джон торкнувся її тремтячої руки:

— Мамо, матусю, нам зараз потрібна конструктивніша розмова. Як на мене, стать людини тут ні до чого.

Він повернувся до Дайсонів:

— Вона ще не зовсім заспокоїлася.

І знову звернувся до Сари:

— Ми так і не надумали, як усього цього запобігти, так? Але ми вже намагаємося зробити це, — зніяковіло докинула Таріса. — Я хочу сказати, ми спробуємо змінити перебіг подій. Хіба ні?

Дайсон підвівся.

— Саме так! Я не стану завершувати роботи над новим мікропроцесором! Усе! Я виходжу з гри. Завтра звільнюся з «Кібердайн». Краще торгуватиму нерухомістю!

— Цього недостатньо.

Дайсон благально вигукнув:

— Послухайте, я зроблю усе, чого ви хочете, аби мої діти росли спокійно!

— Ніхто не повинен продовжувати твою роботу, — сказав кіборг.

— Так-так, звичайно. Ви маєте рацію. Ми повинні знищити лабораторне устаткування, документацію, дисководи — все, що там є. Усе! До біса! — це проговорив Дайсон.

Таріса взяла його за руку, і Дайсон звів на неї очі. Він ніколи ще не дивився на дружину з такою любов’ю.

Потім у дворі Дайсона, у баку для сміття, запалало багаття. І до нього полетіли теки з документами. Термінатор хлюпнув у багаття бензину, і вогонь зметнувся догори, освітивши його обличчя пекельним полум’ям.

Сара, Дайсон, Таріса і Джон принесли з кабінету цілу купу матеріалів: документи, записи, оптичні диски. Навіть діти долучилися до роботи. Усе полетіло у вогонь. Дайсон кинув туди модель мікропроцесора. При цьому погляд його був незворушним. Він дивився у багаття, де горів увесь його світ. Потім Дайсона раптом осяяло.

— А ви знаєте про мікросхему?

— Про яку? — здивувалася Сара.

— Про ту, що лежить у сейфі «Кібердайн». — Дайсон повернувся до Термінатора: — Вона, напевне, з такого ж робота.

Кіборг подивився на Сару.

— Головний процесор першого термінатора, — додав він.

— Я так і думала… Прокляття! — пробуркотіла вона.

— Нам не веліли запитувати, звідки це все. Я думав, це японці… Чорт, не знаю, про що я думав! Мені не хотілося з’ясовувати. Це приголомшлива річ. Вона відкрила перед нами нові обрії, про які навіть не підозрювали. Усю мою роботу побудовано на ній…

— Її потрібно знищити, — сказав Термінатор.

Сара стисла руку Дайсона. В її очах відбивалося полум’я.

— Ти можеш провести нас повз охорону?

— Так, напевне. Коли?

Дайсон прочитав відповідь на обличчях своїх нових знайомих.

— Зараз? — Він зітхнув. — Так, ви маєте рацію.

Він повернув голову і глянув на дружину. На її обличчі текли сльози, але погляд був рішучим і ясним. Таріса поклала руку йому на плече і сказала:

— Майлзе, я дуже боюся. Це правда. Але ще більше я боюся, що ти не підеш.

Він кивнув. Звичайно, вона мала рацію. Сара запитала Термінатора:

— Їм небезпечно тут залишатися?

Замість відповіді Термінатор повернувся до Таріси.

— Забирай дітей і вирушай до готелю, — наказав він. — Просто зараз. Не витрачай часу на збори.

Потім звернувся до інших.

— Ходімо!

Ірвайн, 10.09 вечора

Сара дивилася на дорогу, що миготіла за вікном, освітлена фарами машини. А далі, до самого обрію стелилася темрява. Сара думала, що майбутнє, яке завжди здавалося їй таким ясним, тепер нагадує нічне шосе. Вони ввійшли на невідому територію і, просуваючись уперед, власноруч творили історію. У Сари вперше виникло відчуття, нібито вона взяла долю за руку й веде її до танцю. Від їхніх танцювальних на залежить, чи змінять вони майбутнє, чи зруйнують його. Сара звела очі й побачила перед собою великий прямокутний будинок, увесь у вогнях.

Корпорація «Кібердайн Системз».

Дайсон швидко провів пропуском в ідентифікаційному рівчаку сканера. Пролунало клацання відчинених дверей, і вчений увійшов до просторого вестибулю. За ним увійшли Сара, Джон і Терміна тор. Куртка робота була вся зрешечена кулями, а на руку одягнено чорну рукавичку, щоб сховати оголений кістяк.

За столом безтурботно сидів охоронець на ім’я Гіббонс. Тримаючи в руках газету «Вествейс», він захоплено читав статтю про походження юки. Аж раптом охоронець побачив Майлза Дайсона, що наближався до столу. Він був блідий, спітнілий, але посміхався.

— Доброго вечора, Поле, — ще здалеку заговорив він. — Тут до мене приїхали друзі з і-ншого міста. Я подумав, добре б зводити їх сюди і показати дещо цікаве.

—: Мені шкода, містере Дайсоне, але вам відомі правилу відвідування лабораторії. Мені потрібен письмовий дозвіл.

Клац!

Переляканий Гіббонс побачив перед собою два дула;— Сари й Термінатора.

Термінатор сказав:

— Я наполягаю.

Гіббонс заціпенів. Його погляд метнувся до сигналу тривоги, розташованого на щитку. Але Сара попередила:

— І не думай.

Гіббонс кивнув і завмер, намагаючись не дихати, хоч серце вискакувало йому з грудей. Термінатор швидко висмикнув охоронця з крісла. Джон витяг з рюкзака лейкопластир і відірвав від нього шматок.

За кілька хвилин на другому поверсі відчинилися двері ліфта, і Термінатор обережно вивів усю компанію до коридору. Вони штовхали перед собою візок, заставлений приладами в нейлонових рюкзаках. Дайсон жестом показав, що треба звернути праворуч. Дорогою він пояснив:

— Сейф відкривається двома ключами. Моїм і охоронця із зали контролю безпеки.

— Зупинилися перед великими дверима. Табличка нагорі говорила: «Відділ особливих проектів. Вхід тільки за спеціальними пропусками».

Дайсон просунув до щілини свою картку, і двері відчинилися.

* * *

Охоронець — на ім’я Мош’єр — ішов довгим коридором, що починався від адміністративних приміщень на першому поверсі.

Годинник, що звисав на ланцюжку з його пояса, розгойдувався сюди-туди. Мош’єр закінчував обхід будинку. Він пройшов повз ліфт і, завертаючи за ріг, де був стіл вахтера, проспівав:

— Я вже вдома, люба…

Але за столиком нікого не виявилося. Мош’єр насупився, однак подумав, що Гіббонс, напевне, в туалеті, і перш ніж здіймати тривогу, треба піти й перевірити це. Зітхнувши, Мош’єр направився в туалет. Розчинивши двері, з докором мовив:

— Слухай приятелю, не можна залишати…

Прив’язаний до унітаза Гіббонс промукав щось незрозуміле — його рот було заклеєно лейкопластиром. Мош’єр повернувся і, прожогом кинувшись до щитка, натиснув на кнопку тривоги.

У залі контролю безпеки Дайсон уже кілька разів просовував свою картку в отвір сканера, але марно. На замку, як і раніше, мигтіла червона лампочка.

Стурбована Сара запитала Дайсона:

— Що сталося?

Дайсон вказав на світло, що спалахнуло на щитку, й відповів:

— Надійшов сигнал тривоги. Він нейтралізує коди по всьому будинку. Жодні двері тепер не відчиняться.

Тут нерви в Дайсона не витримали.

— Треба швидше тікати! — зарепетував він.

Сара схопила його за комір:

— Ні! Ми прориватимемося! Ти мене зрозумів, Дайсоне?!

Він побачив її божевільні очі і згадав про свою роботу, що згоріла у дворі. Сара мала рацію. Зворотного шляху немає.

Мош’єр розв’язав Гіббонса, і вахтер тепер спілкувався телефоном з місцевою поліцією:

— … У них повнісінько зброї. Послухайте, здається, цей хлопець брав участь тоді в перестрілці… І жінка… Так, вона. Я впевнений! Надішліть сюди якомога більше поліції!

* * *

Джон стрибнув на стіл, приставлений упритул до стіни з кодовим замком. Дайсон здивовано витріщився на хлопчика, який почав витягати з рюкзака різні прилади. Для Джона це було те ж саме, що розкрити ще один банківський автомат.

— Прямуйте до лабораторії. Я сам із цим упораюся!

Дайсон повів Сару й Термінатора головним входом до лабораторії. Там теж стояв електронний замок. Дайсон устромив картку.

Безрезультатно.

— Давайте я спробую своїм ключем, — запропонував Термінатор.

Він умить зняв з плеча гранатомет М-79. Сара схопила Дайсона за руку і потягла назад. Термінатор відвів замок і вставив сорокаміліметрову гранату. Потім ляснув долонею по замку.

Сара крикнула, відбігаючи:

— Джоне! Обережно!

Джон відразу кинув усе на підлогу й затис долонями вуха. Термінатор вистрілив з неймовірно близької відстані. Двері вибухнули й запалали. Від удару вибухової хвилі на Термінаторі розхристалася куртка, в коридорі продзижчала шрапнель. Не встиг ущухнути гуркіт вибуху, як Термінатор ступив усередину, у дим і полум’я.

Джон, не зморгнувши оком, знову почав копирсатися в замку.

Сара і приголомшений Дайсон увійшли до лабораторії штучного інтелекту.

Люто завила сирена. Спрацювала протипожежна система. Невидимий газ виповнив приміщення, гасячи полум’я. Дайсон закричав:

— Увімкнулася протипожежна система! Ось… швидше!

Підбігши до стінної шафи, він витяг кілька протигазів. Один простягнув Сарі, інший одягнув сам. Третій хотів дати Термінаторові.

— Тримайте.

— Ні, дякую, — сказав велетень-кіборг, знімаючи зі спини величезного рюкзака. Термінатор міг обходитись без протигаза — його потреба в кисні була несуттєвою.

Дайсон знизав плечима і, жбурнувши протигаз на стіл, сказав Сарі:

— Доведеться трохи подихати через це, доки вивітриться газ!

Термінатор, як і передбачалося, вийшов до холу і приніс з комори три п’ятигалонових каністри з-під розчинника. Сара дістала кілька невеликих зеленуватих мін спрямованої дії та прикріпила їх до каністр.

Дайсон дивився на все здивованими очима. У глибині душі він усе ще не вірив, що це не сон. Сьогодні вранці він так близько підійшов до відкриття, що зробило б його багатою людиною на все життя.

А тепер він запекло боровся за те, щоб знищити це відкриття. Однак думка про тих, кого він рятує, надихала Дайсона.

* * *

На іншому кінці міста Т-1000 повільно ходив розгромленим кабінетом Дайсона, з’ясовуючи, що сталося. Він минав темний хол. Полум’я пожежі у дворі вже загасало. Т-1000 стояв у відблисках згасаючого багаття й міркував. Він приїхав до табору Сальседи за кілька хвилин по тому, як його залишили мешканці. Діючи в межах запасної стратегії, Т-1000 переробляв інформацію, доки не наткнувся на дані про Майлза Дайсона. За допомогою «вокі-токі», яким було обладнано поліцейський мотоцикл, роботові вдалося встановити свій наступний маршрут.

І ось він тут…

Рація, яку він тепер прикріпив до пояса, раптом ожила.

— Усім постам, усім постам! Події два-одинадцять у будинку «Кібердайн»! Озброєні до зубів злочинці! Група спеціального призначення вирушила на місце події…

Т-1000 вибіг з будинку і скочив на свій «кавасакі». Завів мотор. Мотоцикл рвонув з місця, залишивши на тротуарі чорний слід шин.

* * *

На другому поверсі будинку «Кібердайн» вогонь знищив обшивку великого унікального дисководу й вивів його з ладу. У кімнаті, сповненій висококласної апаратури, панував повнісінький розгром. Термінатор розбив цей дисковод на шматки й перейшов до наступного. Ба-бах! Робот знищив уже з півдюжини таких пристроїв. Сара перекинула шафу з паперами, теки розсипалися по підлозі. Дайсон незграбно наблизився з важкими магнітно-оптичними дисками в руках і кинув їх до купи, що зростала на очах.

Уривчасто дихаючи, Дайсон сказав Сарі:

— Увесь цей мотлох кладіть сюди! І диски із сусідніх кімнат теж. Особливо з мого кабінету. Звідти треба все забрати!

Сара вирушила до кабінету Дайсона й почала тягати на купу сміття книги, теки, речі зі столу. Там красувалася в рамочці й фотографія дружини та дітей Дайсона. Таріса обіймала Дені та Блайт, і всі приязно посміхалися. Скло було розбите.

Термінатор під керівництвом Дайсона трощив апаратуру, розбиваючи її на шматки своїми богатирськими кулаками.

— І ось це! Це теж важливо!

Повний розгром… Мільйони, вкладені в техніку, безцінні плоди багаторічних наукових досліджень — усе розбито, розламано і звалено на величезну купу, неначе дрова для гігантського багаття долі.

Дайсон зупинився і почав відсапуватися.

— Дайте-но мені на секунду цю штукенцію.

Термінатор простягнув йому сокиру. Дайсон узяв її та повернувся до лабораторного столу. На ньому лежала ще одна модель процесора.

— Я працював над нею роками…

Незграбно змахнувши сокирою, Дайсон із силою вдарив по моделі й розтрощив її вщент. Страшенно боліло плече, але вигляд у Дайсона був переможний.

У залі контролю безпеки Джон порпався зі своїм мікрокомп’ютером, вираховуючи комбінацію замка з магнітною карткою. Раптом на щитку спалахнуло зелене світло, замок клацнув і відкрився.

Але ключ від сейфа сильно відрізнявся від інших: це був довгий сталевий брусок на ланцюжку. Джон схопив його й кинувся до лабораторії, аж тут його увагу привернуло яскраве світло, що проникало крізь вікно до приміщення. Гудіння пропелера сповістило про появу поліцейського гелікоптера, що кружляв біля будинку і світив прожектором у кімнати другого поверху. Джон повернувся до відеомоніторів і побачив на них автостоянку перед корпорацією, зняту в різних ракурсах. Усюди танцювали вогні фар. Чорно-біді поліцейські машини заповнили паркінг, і в мерехтливих червоно-синіх вогнях він став схожим на дискотеку.

Сара й Термінатор працювали як команда підривників, мінуючи все навколо. Сара вже прикріпила міни до каністр, перетворивши їх на потужні бомби. Термінатор чіпляв міни та цеглинки пластикової вибухівки до великих комп’ютерів, що стояли поблизу. Усі міни з’єднувалися з одним радіокерованим підривним пристроєм.

— Як ви збираєтеся це підірвати? — запитав Дайсон.

Термінатор показав йому пульт — маленький передавач з червоною кнопкою.

— Радіокерування, — пояснив кіборг.

Він підняв догори великого пальця і клацнув язиком. Дайсон серйозно кивнув. Цієї миті вбіг Джон із ключем у руках.

— От! Простіше простого! А в нас, між іншим, гості.

— Поліція? — тривожно запитав Дайсон.

Джон кивнув. Сара повернулася до вікна.

— Скільки їх там?

Джон знизав плечима.

— Як на мене, то всі позбиралися.

Сара звернулася до Дайсона:

— Іди! Я сама все закінчу.

Термінатор узяв кулемет і запасну стрічку.

— Поліцію я беру на себе.

Джон стурбовано подивився на кіборга.

— Ти точно нікого не вб’єш?

Термінатор сказав:

— Довірся мені.

І посміхнувся. Цього разу посмішка вийшла хоч куди.

* * *

Виконуючи розпорядження начальства, яке вимагало забезпечити цілковиту безпеку будинку, Мош’єр та Гіббонс метушилися, відганяючи машини зі стоянки перед будинком. З хвилини на хвилину мали приїхати нові загони поліції.

На другому поверсі Джон та Дайсон бігли через зал контролю безпеки до сейфа. Термінатор підійшов до вікна на всю стіну. Прожектор гелікоптера, нишпорячи кімнатами, вихопив з темряви його силует. Не збавляючи кроку, кіборг ногою пхнув у вікно стіл. Скло розбилося, стіл упав на тротуар. Стоячи у віконному прорізі, Термінатор дав довгу чергу по машинах, що оточили будинок. Передні стекла порозбивалися вщент, але поліціянти встигли пригнутися. Термінатор, що відзначався фантастичною влучністю, примудрився нікого не зачепити.

Та його помітили.

І, звичайно ж, поліціянти, яким, з одного боку, потрібно було виправдати своє існування, а з іншого хотілося пожити якомога довше, дали залп у відповідь. Термінатор спокійно підняв зброю знову, і сітка прицілу розділила^автостоянку на клітинки. Кіборг натиснув на гашетку кулемета і довго не відпускав її. Кулемет заторохтів, випустивши чотири тисячі куль калібру 7,62. За п’ятнадцять секунд робот примудрився зрешетити й вивести з ладу всі поліцейські машини. Жодна людина при цьому не постраждала. Ті, хто ще не встиг утекти, подивилися на свою зброю, яка виявилася жалюгідною іграшкою, і чкурнули навтьоки. Лише двоє-троє завзятих сміливців розпочали стрілянину. Термінатор підкинув гранатомет М-79 і натиснув на спуск. Кілька поліцейських машин злетіло в повітря. Палаючі уламки попадали на тротуар. Наступної хвилини поліція відступила для перегрупування сил. Передові загони спеціального призначення кинулися за ріг і мчали без зупинки вперед, доки не опинилися поза межею досяжності.

У тамбурі перед дверима стояли з ключами в руках Джон і Дайсон.

Хлопчик сказав:

— Давай подивимося, що там, за першими дверима.

Дайсон кивнув. Вони повернули свої ключі, намагаючись діяти синхронно. Замок щось пробуркотів і, клацнувши, відкрився. Дайсон із Джоном спільними зусиллями розчинили важкі двері.

До вестибулю на першому поверсі почали групками вдиратися поліціянти із загону спеціального призначення. Проникаючи всередину, вони швидко розсипалися будинком, ховаючись в укриттях і тремтячи від збудження. Вони були в бронежилетах і протигазах, озброєні штурмовими гвинтівками та гранатами зі сльозоточивим газом. Вони не видавали жодного звуку, але посилено жестикулювали, передаючи інформацію.

Поліція спочатку обстрілювала з вулиці вікна другого поверху гранатами зі сльозоточивим газом.

* * *

Потрапивши до сховища, Джон і Дайсон виявилися цілком ізольованими від навколишнього світу — вони немов опинилися у величезному сталевому череві, де панувала тиша. Дайсон відкрив сейф, у якому зберігалися залишки першого термінатора. Джон витріщився на руку робота і головний процесор. У нього виникло неприємне відчуття, начебто він уже один раз це бачив. З ненавистю схопив склянки з інертним газом і хряснув ними об підлогу. Вони розбилися. Джон витяг з уламків мікропроцесор і металеву руку.

— Ну що ж, Майлзе, ми схопили Небесну Мережу за сідниці! Ходімо, треба поквапитися!

Джон поклав до кишені мікропроцесор, немов це була щойно придбана плитка шоколаду, і, міцно стиснувши пальцями сталеву руку, вибіг зі сховища. Дайсон побіг за ним.

На першому поверсі передовий загін спеціального призначення вийшов на сходи. Поліціянти почали парами підніматися догори, прикриваючи один одного.

Джон увірвався до лабораторії, Дайсон, накульгуючи, біг слідом. Сара вже прикріпила всі заряди до підривного пристрою.

— Ну що, дарунок готовий?

— Так.

Джон простягнув їй металеву руку. Вона взяла її та запхнула до порожнього рюкзака.

Дайсон стояв посеред лабораторії, подумки прощаючись із нею. Він зовсім знесилів. Бинти, якими було перев’язане його плече, наскрізь просоталися кров’ю. До лабораторії вбіг Термінатор.

— Ходімо. Негайно.

Вони з Джоном повернулися тим самим шляхом, що й прийшли — через залу контролю безпеки. Сара закінчила останні приготування і підскочила до підривного пристрою, який лежав за двадцять футів від неї, поруч із Дайсоном.

— Майлзе, дай мені пристрій. І ходімо.

Дайсон обережно підняв підривний пристрій і попрямував до Сари. Але…

Двері в глибині лабораторії гучно відчинилися. Командир загону спеціального призначення і двоє поліціянтів одразу відкрили вогонь. Кімната прострілювалася наскрізь. Сара сховалася за комп’ютером. Дайсона кілька разів поранило, і він упав.

Джон почув звуки пострілів уже з холу і кинувся назад.

— Мамо-о-о-о!!

Термінатор схопив хлопчика, і всі кулі влучили в широку спину кіборга. Не випускаючи Джона з рук, Термінатор сховався за ріг.

Кулі свистіли над Сариною головою, наскрізь прошиваючи комп’ютер, що служив їй за укриття. Вона побачила, як Дайсон упав на підлогу. Не випускаючи з рук підривного пристрою, він повернувся до Сари перекошеним від болю обличчям.

— Ідіть… — прошепотів він.

Якусь мить Сара вагалася, дивлячись в очі Дайсонові, потім повернулася і швидко поповзла битим склом до найближчих дверей. Це виявилося найбільшою помилкою. Сара опинилася в «чистій кімнаті» — стерильній, абсолютно герметичній, без вікон. Туди вели лише одні двері — ті самі, через які вона ввійшла. Кулі сипалися дощем. Сара причаїлася за столом.

Термінатор біг холом, аж раптом нерішуче завмер перед відеомоніторами. На одному він побачив Сару, яка потрапила до «чистої кімнати». Термінатор відразу визначив, де її шукати, потім різко повернувся і кинувся в зворотному напрямку.

Сара забилася в куток. Але користі від цього було мало. Кулі свистіли навколо, пролітаючи за якийсь дюйм від неї.

Раптом у стіні за її спиною виник пролам. Термінатор схопив Сару за комір і витяг до холу.

Сара з Термінатором устигли завернути за ріг. Там на них чекав Джон. Усі втрьох кинулися до прохідної.

Джон першим домчав до дверей і спробував їх відчинити. Замкнено! Термінатор поволі зняв з плеча зброю.

— Відійдіть, — наказав він, витягаючи з патронташа гранати й заряджаючи гранатомет. Потім брязнув замком.

За цей час Сара та Джон встигли лише пригнутися. Термінатор націлився зі словами:

— Заткніть вуха й відкрийте роти.

Вони слухняно виконали наказ. Тієї ж миті кіборг натис на гачок.

За двадцять футів від робота звалилися двері та півстіни. Вибухова хвиля щосили вдарила Термінатора, але він утримався на ногах і поліз до дірки, навіть не чекаючи, доки всі осколки впадуть на підлогу.

Сльозоточивий газ проникав попід дверима до кімнати. Мати й син почали кашляти. Сара зняла з шиї протигаз і простягнула його Джонові.

Термінатор ішов уперед, на ходу перезаряджаючи гранатомет. Нагорі виявилися ще одні замкнені двері. Термінатор клацнув затвором і вистрілив.

Двері з гуркотом звалилася. Посипалася штукатурка, підлогу вкрило гарячими уламками. Сара з Джоном вийшли за людиною-машиною в наступний коридор. Термінатор перезарядив гранатомет.

У тимчасовій тиші командир загону спеціального призначення обережно пробирався крізь задимлену лабораторію. Ступаючи по-котячому м’яко, він обігнув письмовий стіл і різко підкинув гвинтівку, націливши її…

… на Майлза Дайсона, що ще не помер. Учений знав, що це вже ось-ось має статися. Дайсон притулився до столу й сидів, тримаючи просто над вибуховим пристроєм важкий посібник з електроніки.

Він висловився ясніше нікуди:

— Один постріл — і книга впаде на вмикач. Усе вибухне. Тоді привіт! — Дайсон важко дихав.

— Не знаю… скільки ще… я зможу… тримати цю штуку…

Отут командир раптом уперше помітив проводи, міни й каністри, розставлені по кімнаті. В очах його промайнув страх, це можна було помітити навіть через маску протигаза. Терміново прийнявши рішення, він повернувся і, махнувши рукою, наказав своєму загонові бігти назад.

— Відступаємо! Усі назад!

Поліціянти тікали так хутко, що зіштовхувалися лобами зі своїми товаришами, що поспішали слідом.

Термінатор домчав до головних ліфтів і натиснув кнопку. Сара із сином намагалися від нього не відставати. Вони кашляли, по черзі дихали через протигаз. Двері ліфта відчинилися, і кабіна поїхала вниз.

* * *

Дайсон напівлежав на руїнах своєї мрії, спираючись спиною на письмовий стіл. Він буквально купався у власній крові, що стікала тонкими струмочками на підлогу. Дайсон дихав часто і з хрипом. Він, як і раніше, тримав книгу над вибуховим пристроєм, але руки його сильно тремтіли.

На купі сміття, що було для нього безцінним, Дайсон раптом помітив щось цікаве: фотографію своєї родини. Намагаючись не впустити книгу, Дайсон простягнув руку й поклав фотографію собі на коліна. Дружина й діти посміхалися йому крізь розбите скло. З очей Дайсона бризнули сльози. Він знав, що довго не протягне. А внутрішній голос, його власний голос, тільки трохи змінений, тобто більш спокійний, сказав:

— Тепер можна йти.

Але Дайсон хотів ще раз глянути на діточок і пояснити їм, чому йому доведеться так швидко піти. Вони ніколи не довідаються про те, що він сьогодні побачив і пережив…

Біле, розпечене полум’я квіткою розпускалося в повітрі.

І не почують того, що почув він…

Лемент з мегафона, тріскотнява гелікоптерів, далеке виття сирен — усе раптом стихло, заглушене ревінням, що поступово наростало разом з тим, як біла квітка перетворювалася на густу червоно-чорну хмару… Червоно-чорне полум’я, вируючи, виривалося з чорної, як вугілля, хмари. Це була хмара-стовп, хмара водневої бомби, що з неймовірною силою струснула землю. Але отут Дайсон раптом побачив, що хмара відступає. Грім поступово стих, і вітер відніс його, як це буває, коли кінчається страшна буря. Ураган перейшов у ласкавий бриз, блиснули сонячні промені, і з сонячного світла раптом виринули Дені і Блайт. Сміючись, вони побігли назустріч Дайсонові. За ним показалася усміхнена Таріса. Залиті яскравим світлом, вони бігли зеленим полем до зруйнованої лабораторії. Ця картина чітко закарбувалася в пам’яті Дайсона: вона була такою живою й дорогою, що тепер він міг спокійно подивитися в очі вічності. А може, це Подарунок від Всевишнього? Він не знав. Відчував, що починає втрачати причинно-наслідкові зв’язки. Бажання ще раз побачитись із родиною поступово згасало, поступаючись місцем якійсь дивній самоіронії.

Дайсону стало майже смішно від того, що він лежить отут, як заколота свиня, як жертовне ягня, спливає кров’ю на уламках того, чому присвятив усе своє життя. До чого ж дурні люди, раз їм доводиться йти на таке, рятуючи себе від військової техніки, що є їхнім же власним винаходом! Дайсон побачив себе таким, яким був колись: серйозною, цілеспрямованою людиною, що вийшла з хаосу негритянського гетто в яскраве світло науки. І зрозумів, що поки людина тут, на Землі, вона змушена грати в подібні ігри. І в Дайсона, що не кажіть, колись це здорово виходило!

Але тепер, помираючи, він хотів залишитися в живих і стати іншим Дайсоном, таким, що кохає свою дружину й відданий родині настільки, як колись був відданий науці. Майлз хотів зареготати, але подумав, що тоді розірветься на частини і стане ще болючіше. Він стримав сміх. Замість цього звів очі і знову поглянув на свою родину. Волосся людей на фото розвивалося від вітру, від того вітру історії, що, як тепер зрозумів Дайсон, був вітром великих змін. І вченому раптом спало на думку, що…

Люди самі можуть вирішувати свою долю.

Якщо їм дозволяє доля.

Життя буде продовжуватися.

Однак історія померла.

Погляд Майлза Дайсона застиг, розрізняючи те, що недоступно живій людині, і це марення викликало на його обличчі щасливу посмішку. Щойно в очах Дайсона згасло світло, руки ослабли і книга впала на вибуховий пристрій…

* * *

Поліціянти, тримаючи зброю напоготові, все ще напружено чекали кривавої розв’язки. Вони сподівалися, що з будинку от-от почнуть виносити на носилках трупи, або злочинців під конвоєм поведуть до патрульних машин. Або, що вже точно, загони спеціального призначення перегрупуються і знову підуть на штурм. Однак трапилося те, чого поліціянти зовсім не могли передбачити.

Блискучий скляний будинок злетів у повітря. Вікна на другому поверсі посипалися, і величезне, схоже на диявольський язик полум’я лизнуло небо. Гелікоптер стрімко ухилився від пожежі. Палаючі осколки попадали на дахи машин, і лави поліціянтів порідшали — багато хто в паніці накивав п’ятами.

Тільки один з них завзято пробирався на мотоциклі крізь збентежену юрбу до палаючого будинку. Він зменшив швидкість тільки один раз — щоб схопити першого-ліпшого поліціянта, що тікав, і вирвати в нього з кобури пістолет. Потім Т-1000 увірвався на мотоциклі в розбите вікно і, проїхавши кімнатою, опинився в холі. Ретельно оглянув усе і проаналізував. Знайшовши сходи, Т-1000 кинувся до них із такою швидкістю, що удари колес об сходинки злилися в одну суцільну тріскотняву.

Т-1000 влетів на другий поверх, увесь затягнутий димовою завісою, вихопив автомат «Хечлер і Кох» і повільно поїхав вогняними кімнатами, безупинно скануючи все, що потрапляло до його поля зору.

Палаючих уламків у коридорі ставало все більше. Т-1000 уважно вдивлявся в живі тіні, шукаючи свою жертву.

У нижньому вестибулі двері ліфта відчинилися, і Сара визирнула в коридор. Відразу по обидва боки від неї в стіну встромилися кулі. Загони спеціального призначення заблокували коридор.

Сара й усі інші опинилися в пастці, виходу з якої не було.

Джон повернувся до матері і спробував підтримати дух жартом:

— Не забувай, хмари завжди густішають перед бурею!

Хтось із поліціянтів жбурнув гранату зі сльозогінним газом.

Сару з сином покрила газова завіса, і вони щільно притулилися до задньої стінки ліфта. Термінатор швидко просканував вестибуль і, озирнувшись до них, вимовив:

— Закрийте очі й не рухайтеся.

Вони кивнули і замружилися. Термінатор закинув на плече гранатомет і, виходячи з ліфта, кинув:

— Я незабаром повернуся.

Граната зі сльозоточивим газом рикошетом вдарялася об стіни, літаючи в коридорі. Вона впала просто перед Термінатором. З неї вирвалася біла хмара, що моментально заповнила простір. Сара й Джон задихалися, стоячи в ліфті, і пхали одне одному в руки протигаз. Вони в пастці. Це отруєне повітря і ненадійність малесенького притулку викликали в Джона розпач і навіть паніку. Він ледве стримувався, щоб не зірватися з місця і не кинутися коридором хтозна-куди.

Поліціянти із загону спеціального призначення стояли в далекому кінці холу і, стискаючи зброю, дивилися на клуби диму. Вони чекали, що злочинці вийдуть нарешті з ліфта й опиняться в них під прицілом.

І тут хтось спокійнісінько виплив просто з-за димової завіси. Йому немов з гуся вода. Навіть очі не сльозилися!

На це поліціянти не чекали.

Командир крикнув у мегафон:

— Залишайтеся на місці. Лягайте на підлогу долілиць. На підлогу! Ну!

Але Термінатор сунув прямісінько на них, немов не почувши або не звертаючи уваги.

Поліціянти завмерли. Вони ніколи не бачили нічого подібного.

Термінатор підходив усе ближче і ближче.

Командир віддав ще один наказ:

— Кладіть його на місці!

Коридор виповнився різким гуркотом. Кулі вгризалися Термінаторові в груди.

У живіт. В обличчя. У пах. Його шкіряна куртка, уже пробита десятки разів, розірвалася на клапті.

Командир загону спеціального призначення намагався дати неможливому якесь пояснення, вирішивши, що хлопець, напевне, у бронежилеті. Він підняв дуло і вистрілив підозрюваному просто в обличчя. Постріл мав би розтрощити бідоласі голову, як диню. Але голова лише злегка хитнулася, з дірки на щоці потекла кров.

А хлопець як і раніше йшов на них!

Поліціянти робили те, чому їх навчили: безугавно натискали на гашетку.

— Націлюйтеся йому в голову! — наказав командир, вирішивши, що, напевно, його куля виявилася зіпсованою.

Але поліціянт, що стояв поруч із ним, злякано відповів:

— Я націлився!

Термінатор плавно витяг свій кольт сорок п’ятого калібру. На внутрішньому сканувальному пристрої робота з’явився напис: «Оцінка погрози. Знищення заборонене. Тільки виводити з ладу». Не кваплячись, із таким виглядом, начебто він розглядає полички в крамниці. Термінатор обрав кілька мішеней. Потім вистрілив поліціянтові, що стояв до нього найближче, в ліву ногу. Той зойкнув та впав, а Термінатор нахилився й підняв його зброю. Вона стріляла гранатами зі сльозоточивим газом. Таких гранат у великому барабані понад десяток. Термінатор вистрілив у груди іншому поліціянтові. Граната потрапила у бронежилет і не пробила його, але це було все одно, що влучити з усього розмаху в живіт людині бейсбольною биткою. Поліціянт зігнувся навпіл і звалився на кахляні плити підлоги, хапаючи ротом повітря.

Термінатор здавався виродком з пекла: високий, у чорному шкіряному костюмі, заляпаному кров’ю. Одне око в нього було вибите, і в кривавій западині поблискував металевий привід. М’ясо на щоці звисало пасмами, оголюючи хромований кістяк. Поли куртки порвалися, під ними виднілися металеві груди.

Дехто з бійців загону спеціального призначення стояв близько і міг належним чином розглянути кіборга. Це виявилося краплею, що переповнила чашу. У самий розпал битви вони просто врізали поли. Один кинувся тікати…

Ба-бах! Граната вдарила йому в спину, і поліціант розтягнувся на підлозі на повний зріст. Термінатор випустив у вестибуль три гранати зі сльозоточивим газом. Ніби білий туман швидко поширився приміщенням, за кілька футів уже нічого не було видно. У кімнаті панував справжній гармидер.

Командир поліціянтів крався в тумані так стиснувши гвинтівку, що навіть пальці побіліли. Він зовсім не розумів, що відбувається. Раптово просто перед ним, з густого диму вигулькнув Термінатор.

Командир не встиг і оком зморгнути, як щось лунко бабахнуло, і з націленого на нього дула вирвався білий вогонь. Куля Термінатора встромилася бідоласі в ногу. Поліціянт зойкнув і, кинувши гвинтівку, схопився за поранене місце. Термінатор зірвав з нього протигаз. Командир упав на спину, скорчившись від болю, ловлячи ротом повітря й інстинктивно хапаючись за поранену ногу, щоб зупинити кровотечу.

Термінатор підійшов до двох поліціянтів, що стояли біля вхідних дверей. Вистрілив їм по ногах і позривав з них протигази.

Після цього стрілянина вщухла. Ніхто нічого не бачив. Посеред диму лунали лише крики та стогін.

У прорізі вхідних дверей виросла фігура Термінатора, й одразу назовні викотилися клуби диму. Термінатор випустив усі гранати зі сльозоточивим газом туди, де стояли машини. Поліціянти, у яких не виявилося протигазів, кинулися майже наосліп назад до машин, штовхаючи один одного.

Це був повний розгром.

У фургоні якийсь офіцер поспіхом роздавав решту протигазів своїм товаришам. Раптом серед диму за його спиною виник чийсь силует. Поліціянт звів очі. Термінатор простягнув йому зброю, в якій скінчилися заряди. Поліціянт машинально взяв її. Термінатор зірвав з нього протигаз, схопив рукою за куртку і витяг у туман. Сам у два стрибки опинився на місці водія. Ключів у замку запалювання не виявилося. Термінатор опустив сонячний козирок.

Ключі впали просто на долоню. Термінаторові потрібна була якась секунда, щоб помітити щось цікаве. Він навчався.

Кіборг увімкнув мотор, і машина рвонула з місця.

Сльозоточивий газ у вестибулі вже почав розсіюватися. Уцілілі поліціянти виносили поранених. Усі були розгублені. Почувши крики й ревіння мотора, вони підняли. голови.

Захрускотіло дерево й задзвеніло скло — це поліцейський фургон з розгону пробив вхідні двері. Усі кинулися врозтіч, а фургон домчав до коридору, що вів до ліфтів, і зупинився. Термінатор дав задній хід, поки не наткнувся на стіну, перегородивши на такий спосіб прохід.

Сара і Джон почули стукіт і побачили, як у коридор в’їхав поліцейський фургон. Вони радо вискочили з ліфта, пробігли холом і стрибнули до машини. Термінатор відразу натиснув на газ. Лякаючи поліціянтів, фургон швидко промчав холом і вилетів крізь вибите вікно.

* * *

Лише один поліціянт не злякався.

Почувши внизу стрілянину, Т-1000 під’їхав на величезному «кавасакі» до вікна і, подивившись униз, побачив фургон, що виїжджав зі стоянки. Поліцейські стріляли навздогін, але марно.

Т-1000 зрозумів, що знову відшукав ціль.

Він швидко просканував навколишній простір, аналізуючи різні варіанти. Потім побачив крізь відчинені двері в далекому кінці холу гелікоптер, що кружляв над будинком. Ціль можна було наздогнати найрізноманітнішими способами, але цей видався Т-1000 найбільш природним. Робот одразу оцінив усі можливі наслідки. Вигляд обертового гвинта гелікоптера вабив його. Т-1000 раптово дав повний газ. Мотоцикл заревів, кулею пром— чався вузьким коридором, увірвався до кімнати і, розігнавшись іще сильніше, полетів просто до вікна…

Мотоцикл пробив скло і злетів у повітря. В одну мить Т-1000 перелетів відстань, що відокремлювала його від гелікоптера, і вдарився об скло кабіни. Від удару гелікоптер різко нахилився. Здивований пілот спробував вирівняти машину, але гелікоптер нахилило тепер в інший бік. Мотоцикл зірвався вниз і впав на тротуар.

Проте сам Т-1000 утримався. Він притиснувся до розбитого ковпака кабіни. Переляканий пілот дивився на робота, а той просунув у розбитий плексиглас голову і відразу швидко проліз у пролом цілком. Опинившись у кабіні, Т-1000 знову набув вигляду поліціянта Остіна і сів поруч з гелікоптерником. Потім схопив враженого пілота за карк, викинув з машини і пересів на його місце.

Гелікоптер, втративши керування, почав падати на автостоянку. Т-1000 зміг його вирівняти, коли машина була за якихось десять футів від землі.

Поліціянти з лайкою стукали по днищу гелікоптера, коли його довгий хвіст проносився буквально за декілька дюймів від їхніх голів, але потім припали до землі, тому що гелікоптер різко злетів угору і пронісся над автостоянкою в тому напрямку, куди виїхав поліцейський фургон.

Виїжджаючи на швидкісне шосе, Термінатор обернувся й подивився на своїх пасажирів. Сара й Джон не встигли відсапатися й кашляли, наковтавшись сльозоточивого газу. Термінатор поглянув у дзеркало заднього огляду й побачив світло прожектора. Їх наздоганяв гелікоптер.

Сара оглянула вміст поліцейського фургона. Справжній пересувний склад зброї. Там були гвинтівки, бронежилети, всі види спорядження.

— Джоне, давай я тебе прикрию. Мерщій!

Хлопець сів до переднього відсіку фургона, і Сара поклала на нього купу куленепробивних бронежилетів, цілком закривши ними хлопчика. Потім зняла з полиці в стіні дві гвинтівки М-16 і зарядила їх. Сара почала стріляти, а Термінатор віртуозно об’їжджав легковики і вантажівки, які порівняно з ним ледь повзли. Фургон ішов на максимальній швидкості — вісімдесят миль за годину. Різко крутнувши вбік, він дивом не зачепив білу вісімнадцятиколісну вантажівку з причепом. На щастя, тому що на боці вантажівки синіми літерами було написано: «Кріоко Інкорпорейтід. Рідкий азот». Зіткнися вони — і навряд чи хтось би залишився живий.

Гелікоптер кружляв над ними, швидко знижуючись. Т-1000 висунув у розбите скло автомат і вистрілив. По задній частині фургона заторохкотіли кулі.

Термінатор вихиляв авто з боку на бік, щоб Т-1000 було складніше цілитися. Фургон скрипів, хитався і міг будь-якої миті перекинутися. Вікна було вибито. Кулі пронизували кузов, дивом не зачіпаючи Сару, і вгризалися в купу бронежилетів, що прикривали Джона.

Сарі набридло бути жертвою. Одного разу вона вже відчула наплив люті — коли перший термінатор убив Кайла. Тож їм недостатньо того, що вона править за мішень? Коли найближчій для неї людині загрожувала небезпека, в душі Сари спалахував несамовитий гнів. Вона сама не знала, звідкіля він брався — здавалося, боги війни, що жили в якомусь іншому вимірі, вселяли праведний гнів у її душу. Ось і зараз, розпалена люттю, вона розчинила ногою задні дверцята фургона і торохнула по гелікоптерові з М-1С. Вона при цьому кричала на все горло, і кулі, посланниці II волі, продірявили те, що залишалося від скла кабіни.

Т-1000 відкрив вогонь у відповідь, пронизуючи фургон автоматними чергами.

Кулі втикалися в тонкі металеві стінки і зі свистом розсікали повітря, раз по раз влучаючи в жилети, що прикривали Джона. Сара сховалася біля задніх дверей, за двома кевларовими бронежилетами. Кулі дзижчали в неї над вухом.

Користуючись паузою — Т-1000 перезаряджав зброю — жінка висунулася й дала чергу по гелікоптеру. Кілька куль зачепило гвинти. Патрони в М-16 скінчилися Сара схопила іншу зброю.

Термінатор випередив пом’ятий пікап, що переїжджав з ряду в ряд: машину занесло, і вона стала некерованою. За секунду над нею промчав гелікоптер і зрізав гвинтом верх кабіни.

Сара продовжувала стріляти.

Т-1000 теж.

Вона відчула поштовх у стегно — кілька куль влучило в кевларовий бронежилет. Сара заточитися і впала на підлогу, перетворившись на зручну мішень для супротивника.

Термінатор побачив, що Т-1000 знову націлився. Кіборг натиснув на гальмо. Вискнули шини. Сару відкинуло вперед, туди, де лежав Джон, вона зникла для Т-1000, але…

Виглянувши назовні, Сара та Джон побачили моторошне видовище. Гелікоптер швидко знижувався, падаючи просто на задні дверцята фургона. Фургон полетів на узбіччя. Здавалося, чиясь велетенська рука підняла машину на кілька футів над асфальтом і відкинула.

Гвинт гелікоптера зламався. Задні дверцята було втиснено всередину, а ковпак і фюзеляж розбито вщент. Т-1000 опинився в клітці з понівеченого металу. Гелікоптер упав на бруківку, перекинувся і, перетворившись на купу брухту, застиг.

Термінатор спробував утримати машину, яку занесло від потужного удару. Вона врізалася в розділове огородження на шосе і, скреготнувши, відлетіла в інший бік. Термінатор натиснув на газ, стрілка спідометра знову підібралася до вісімдесяти миль. Кіборг примудрився ухилитися від незграбного пікапа, що повз, немов змія, яка страждає на запор. Правий край переднього бампера зігнувся від удару і встромився в шину. Її зрізало легко, немов шкірку апельсина. Метал застукав по бруківці, висікаючи іскри, фургон крутнувся вбік, нахилився…

Заскреготавши асфальтом, фургон перекинувся набік і завмер.

Джон підповз до сполотнілої Сари, яка стогнала, тримаючись за поранену ногу.

— Мамо! — крикнув Джон.

Сара повільно повернулася до сина, ледве усвідомлюючи, де вона і що з нею сталося.

Термінатор обережно виліз з пом’ятої кабіни.

Позаду на дорозі валявся розбитий гелікоптер, що перетворився на купу понівеченого металобрухту. Вантажівка з причепом-цистерною різко загальмувала перед цією дивной) перешкодою. Задиміли колеса. Вантажівка буквально заходилася ходором, але все-таки не врізалася в уламки.

* * *

Здивований до глибини душі водій Дейн Шорт зіскочив з підніжки. Чудом уникнувши зіткнення з якимось психом, він занервував і не схотів їхати наступного дня-тим самим маршрутом. Тому Дейн домовився з Вілсоном про підміну. Краще вже перевозити овочі! Тепер він їхав не на південний схід, а на північ, якнайдалі від цих психопатів з пустелі. Але зараз Дейн раптом засумнівався в правильності свого вибору — за цей вечір він спостерігав дві аварії.

Дейн ліниво думав про те, про се, у пам’яті спливло обличчя офіціантки з придорожнього ресторанчика. Як її звали? Клаудіа. Її груди…

І тут на дорозі з’явилася купа уламків, через що Дейнові довелося натиснути на гальма. Він відчув, як у цистерні почали рухатися кілька тон скрапленого і дуже холодного азоту. І з жахом уявив, як азот, пробивши в цистерні пролом, затікає до кабіни і він, Дейн, перетворюється на ескімо.

Переборюючи нудоту, що підступила до горла, Дейн пошукав очима, чи не вцілів хтось із пасажирів. Раптом з купи уламків з’явився поліціянт. Він крокував просто до Дейна. Схоже, офіцер зовсім не постраждав.

— Чорт забирай, ви що зовсім… — тільки й устиг вимовити Дейн.

Т-1000 на ходу проштрикнув його клинком, навіть не поглянувши на свою жертву.

Дейн упав на коліна і схопився за живіт. Усередині все пекло вогнем. Варто було притулити руки до рани, як перед очима попливло. Не відразу усвідомивши, наскільки важко він поранений, Дейн як заворожений стежив очима за лягавим, у якого замість руки був залізний гарпун. Як той спокійно вліз до відкритої кабіни вантажівки і зняв її з ручного гальма. Потужний мотор заревів, машина рвонулася вперед, випускаючи клуби диму, немов вогненний дракон.

Падаючи обличчям на асфальт і провалюючись у приємне небуття, з якого йому не судилося повернутися, Дейн подумав, що Господь Бог мабуть дуже крутий хлопець…

* * *

Попереду на шосе Джон і Термінатор витягали Сару з перекинутого фургона. У Термінатора висів на плечі М-79 і патронташ з гранатами, за пояс було заткнено перезаряджений кольт сорок п’ятого калібру. Джон позичив з поліцейського арсеналу рушницю.

Почувши брязкіт металу, обоє, як за командою, обернулися. Вантажівка з причепом, порозкидавши на всі боки уламки гелікоптера, їхала просто на них, набираючи швидкість.

Джон схопив Сару за руки.

— Прокляття! Треба поспішати. Ходімо!

До них під’їхав пікап, який вони щойно обігнали. За кермом сидів іспанець років п’ятдесяти. Він вийшов з кабіни і запропонував потерпілим свою допомогу.

Термінатор сказав:

— Нам потрібна ваша машина.

Не чекаючи на відповідь, пройшов повз водія, поклав Сару на переднє сидіння і сів за кермо. Джон сів позаду. Водій нервово позадкував, вирішивши, що ще легко відбувся.

Вантажівка неслася просто на них, випльовуючи з хромованих вихлопних труб хмари диму.

Оцінивши ситуацію, Термінатор рвонув машину з місця. Цистерна була вже за якусь сотню футів і дедалі збільшувала швидкість. Термінатор умить вирахував, що до зіткнення залишилося сім секунд. Часу хоч греблю гати! Кіборг дав газ, але пікап виявився старим, та ще й з важким саморобним кузовом з дерева. Він розганявся надто повільно.

Термінатор зробив перерахунок і зрозумів, що до зіткнення всього лише три секунди. Сорок відсотків на те, що вдасться ухилитися…

Цистерна вдарила поліцейський фургон у бік і відкинула геть зі свого шляху. Пролунав металевий скрегіт. Т-1000 увімкнув наступну передачу, і вісімнадцятиколісна потвора помчала ще швидше.

Знаючи, що вантажівка висить у нього на хвості Термінатор завертів кермом, і пікап заметався з однієї смуги на іншу. Одоробло з азотом мчало просто на них, зловісно розгойдуючи цистерною.

— Швидше! Він зараз у нас вріжеться! — крикнув Джон.

Термінатор вирішив, що відповідати необов’язково. Зараз тактично набагато важливіше зняти гранатомет, що все ще висів у нього на шиї, і повитягати гранати. Так кіборг і зробив, керуючи пікапом однією рукою.

Джон подивився назад, на страшну хромовану цистерну з азотом, на її сяючі фари.

Колись він уже все це бачив…

Цистерна штовхнула пікап, і той утратив керування. Т-1000 заїхав збоку і штурхонув пікап до огорожі центральної розділової смуги. Хромовані осі колес устромилися в дверцята пікапа з того боку, де сиділи пасажири, інший бік авто скреготав по огорожі.

Машина підстрибувала і трусилася, її жбурляло то до стіни, то до цистерни. Джон схопив закривавлену руку матері.

З боків пікапа сипалися іскри. Спалахнуло полум’я. Лобове скло не витримало.

Посипалися уламки скла й металу.

Потім почала згинатися рама вікна.

Пікап перетворювався на корж.

Джонові здалося, ніби в нього з рота повилітали зуби. Дерев’яний кузов розсипався на купу друзок.

Т-1000 ще міцніше стиснув кермо, безжально руйнуючи пікап. Термінатор пересів на пасажирське місце. Не прибираючи ногу з педалі газу, він підняв Джона й пересадив його на сидіння водія.

— Веди машину, — буденним тоном наказав він.

У Джона, природно, виникло питання:

— Ти куди?

Замість відповіді Термінатор ударив долонею по залишках лобового скла. Воно разом із пластмасовою рамкою завалилося кудись на дах пікапа. Джон стиснув кермо, дивлячись, як кіборг заліз на приладову дошку, а звідти на капот. Тримаючи однією рукою М-79, Термінатор повернувся й націлився.

Граната пролетіла за фут із гаком від Т-1000 і вдарилася об цистерну десь угорі. Утворилася дірка, крізь яку потік рідкий азот. Він лився на дорогу за швидкості шістдесят миль на годину.

Величезна машина крутнулася вбік, і Т-1000 не одразу зміг її вирівняти. Цистерну хитало, немов велетенський маятник.

Скориставшись тим, що переслідувач зменшив швидкість і лещата, в які він затис пікап, послабли, Джон піддав газу. Переляканий, він вирвався вперед на кілька ярдів.

Але цистерна знову набирала швидкості, залишаючи позаду дим, схожий на хвіст комети.

Термінатор, стоячи на капоті, перезаряджав гранатомет. Джон метнувся вправо і з’їхав на бічну дорогу, що відгалужувалася від шосе. Т-1000 теж спрямував свою машину на узбіччя й помчав за втікачами, щосекунди збільшуючи швидкість. Він був уже за двадцять футів від цілі. Термінатор вистрілив.

Граната пробила ґратки радіатора й, вибухнувши, вивернула половину капота. Плюючись димом і парою, немов якийсь диявольський потяг, цистерна наздогнала пікап і, підчепивши його збоку, потягла просто вперед.

У хаосі безугавних вибухів, Термінатор намагався перезарядити зброю. У патронташі залишилося всього кілька гранат.

Попереду виднілася сіра брила сталеливарного заводу. Ворота «Каліфорнія Стіл Індастріз» позлітали з петель, коли в них урізався напіврозвалений пікап. Джон скрикнув, намагаючись утримати кермо, але йому це не вдалося.

Пікап мчав широкою дорогою, що вела до головного корпусу заводу. Коли в’їхали у ворота, Термінатор саме намагався перезарядити гранатомет, але випустив його з рук. Кіборг схопив автомат, виліз на дах кабіни, перестрибнув через те, що залиши— 379 лося від кузова і, за дві секунди опинившись на капоті цистерни, яка їх переслідувала, випустив усю обойму в лобове скло.

Просто в обличчя Т-1000.

Там відразу утворився десяток металевих кратерів. Удари на мить оглушили робота. Дотягнувшись до кабіни, Термінатор вивернув кермо. Кабіна почала повертатися вбік — повільно, як у моторошному сні. Термінатор вивернув кермо так, що передні шини скреготнули асфальтом, і цистерна з азотом врізалася в кабіну, що повернулася до неї під прямим кутом.

Від страшного удару велетенська машина здригнулася і затрусилася. Задиміли шини. Цистерна почала перевертатися.

Термінатор вчепився в кабіну, що завалювалася на бік. Машина, яка мчала зі швидкістю шістдесят миль на годину, перекинулася із брязкотом відчиненої пекельної брами.

Іскри засипали все на сорок футів навколо. Таке ось моторошне дербі на честь Дня Незалежності. На таке видовище квитки розхапають за будь-яку ціну, тим більше, що все це, як з’ясувалося, було всього лише прологом!

* * *

Джон поглянув на те, що відбувалося позаду, потім повернувся й побачив, як стрімко наближається будинок. Масивні двері були відчинені лише наполовину.

Вибору не було.

Він кинувся прямісінько в щілину, обдираючи боки й без того сплющеного пікапа, і в’їхав до приміщення цеху, а Термінатор устиг за одну секунду відчепитися від кабіни вантажівки і влетів у напіввідчинені двері тієї самої миті, коли цистерна зі страшним гуркотом врізалася в будинок.

Термінатор упав на підлогу, потрапивши в головний проліт цеху, і. покотився плитами. Усього в декількох ярдах від нього цистерна врізалася в масивну бетонну брилу.

Пролунав гучний скрегіт. Цистерна лопнула, з неї полився рідкий азот, охолоджений до ста тридцяті градусів.

Хлопчикові вдалося загальмувати й зупинитися біля сталевої колони, що підпирала стелю. Їх із Сарою жбурнуло вперед, і вони сильно забилися.

Термінатор, не випускаючи з рук гранатомет, проїхався підлогою і, проламавши огорожу, з розгону влетів до величезного прокатного цеху.

Кабіна розбитої цистерни смикнулася вбік, в’їхала до приміщення й зупинилася. Підлогою із сичанням почала розтікатися крижана калюжа рідкого азоту.

* * *

Якусь мить Термінатор лежав нерухомо. Але, зробивши перевірку внутрішніх ушкоджень, звівся на лікті й озирнувся.

Джон вертів головою, сидячи в розбитому пікапі. Він був приголомшений, з розбитого носа текла кров. Поступово до Коннора дійшло, що вони опинилися на сталеливарному заводі. Вили сирени, металися люди. Вони щось кричали. Хлопчик повернувся, щоб розглянути, що їх так злякало…

Стіна азотної пари огорнула цистерну. Незвичайне сполучення вогню та льоду. З великих домен по обидва боки широкого проходу виривалося жовтогаряче полум’я, а проходом лився білий крижаний потік, над яким витала замерзаюча пара.

Посеред сіруватої хмари Джон виокремив обриси напіврозваленої кабіни вантажівки. Звідти виліз Т-1000. Але щойно він відійшов від місця аварії на кілька кроків, потік азоту захлиснув йому ноги. Т-1000 захитався й почав рухатися повільніше, немов загруз у густій патоці. Нарешті йому стало не до шмигу! Він силувався підійти до Джона, але ноги робота примерзли до підлоги.

Хлопчик, затамувавши подих, дивився, як — дзень! — нога Т-1000, що замерзла від холоду, зламалася. Робот хитнувся вперед, друга нога теж підломилася. Т-1000 спробував хоч якось утриматися, але тут підкачали гомілки. Робот упав навколішки й обіперся одною рукою об підлогу. Рука занурилася в рідкий азот і приросла до плит. Т-1000 спробував її відірвати, і рука — дзень! — зламалася в зап’ястку. Риси Т-1000 спотворилися від болю. Але, все одно, це був не той біль, який відчуває людина або навіть кіборг. Джон побачив агонію рідкого металу. Молекулярні структури Т-1000 стали твердими, потоки енергії, що пульсували всередині, поступово ослабли й зовсім завмерли. Т-1000 роззявив рота в мовчазному крику, відчуваючи, як його ноги й тулуб вкриваються інеєм. І застиг.

Замерз на місці.

На його нерухомому обличчі назавжди застиг вираз нелюдської злості.

Робот-убивця перетворився на крижану статую, що стояла навколішки у хмарі холодної пари.

Рідкий азот тепер вилився з цистерни і почав швидко випаровуватися. Термінатор, що стояв біля самого краю калюжі, чудово бачив Т-1000. Він витяг кольт і націлився.

— Hasta la vista, дитинко!

Бум! Одна-єдина куля влучила в замерзлу металеву людину, але цього виявилося досить, щоб зняти величезну молекулярну напругу.

Т-1000 вибухнув. У повітря зметнулися мільйони блискучих, немов діаманти, уламків. Вони розсипалися по підлозі в радіусі приблизно двадцяти футів.

Термінатор опустив зброю і спробував посміхнутися. На жаль, обличчя його добряче постраждало в останній пригоді. Він явно потребував тривалої відпустки.

Сара, що сиділа в пікапі, почувалася препогано. Вона не втратила свідомості, але страшенно заслабла. Джон пхнув ногою двері.

— Мамо, настав час вибиратися звідси. Ходімо!

Хлопчик допоміг жінці злізти із сидіння. Сарині ноги підгиналися. Джон її підтримував. Удвох вони зашкутильгали до Термінатора.

— Він помер? — запитав Джон, дивлячись на залишки Т-1000.

Термінатор, стоячи на колінах, вдивлявся в хмару пари, розсіяної навколо Т-1000. Від жару печей уже майже весь азот випарувався.

Уламки Т-1000 розтоплювалися, перетворюючись на сотні ртутних крапель, що розтікалися підлогою. У рідкому металі сяяли жовтогарячі відблиски величезних домен.

Термінатор спробував підвестися. У нього було зламано плече, роздроблено кисть, рука практично не працювала. Два механічних приводи ноги теж виявилися пошкодженими, але їх можна було полагодити. Проте на цей момент кіборг ледве тримався на ногах. Коли Джон з матір’ю наблизилися до нього, він відповів:

— У нас мало часу.

— Що? Але чому?

Термінатор показав на залишки Т-1000.

Сара і Джон побачили, що кілька крапель почали зливатися. За мить утворилася невелика калюжка. Калюжки тремтіли й підтікали одна до одної, швидко збираючись в одну.

Сара чудово зрозуміла, які жахливі наслідки матиме те, що зараз відбувається, і в розпачі прошепотіла на вухо Джонові:

— Це ще не кінець.

Він їй повірив.

— Тоді ходімо!

Термінатор підставив Сарі плече, і вони зашкутильгали вглиб заводу.

А за їхньою спиною відбувався якийсь рух. З калюжі ртуті утворилася срібляста голова. Вона піднялася вище, потім з’явилися плечі, зроблені з рідкого металу. Голова повернулася й подивилася на своїх жертв.

Джон озирнувся й зацепенів від жаху, а…

… Т-1000 уже стояв на повний зріст. Він був ще металевий, але на обличчі швидко проступали людські риси. Робот зробив перший крок.

Сара оступилася. Джон та кіборг швидко підняли її і покрокували вперед. Термінатор накульгував, тягнучи зламану ногу. Зайшли за ріг і опинилися в проході між величезними домнами. Це був якийсь дивовижний лабіринт. Стояла неймовірна спека, повітря здригалося від гуркоту. Сара скрикнула від болю й знову оступилася.

— Ходімо, мамо! — наполегливо повторював Джон. — Ти зможеш! Ходімо!

Термінатор та хлопчик підняли Сару і зашкутильгали проходом. Нога в неї була в крові, обличчя зберігало смертельну блідість, Джон глянув через плече…

Т-1000, що вже остаточно перетворився на поліціянта Остіна, ішов головним коридором. Відблиски пекельного полум’я танцювали на його незворушному обличчі. Він ішов уперед. Здавалося, попередня кристалізація жодним чином не вплинула на нього. Коли Т-1000 доторкнувся до смугастого, чорно-жовтого поруччя, його кисть стала чорно-жовтою, а біля ліктя рука зберігала природний колір. Робот ледь відірвав руку від розпеченого поруччя. Пролунав такий звук, ніби від поверхні відірвали клейку стрічку.

Т-1000 подивився на смугасту, чорно-жовту руку, наказуючи їй набути нормального забарвлення. Брижі від випадкових або систематичних перешкод пробігли його тілом. Щось було негаразд. Виникли збої, і одна рука поводилася якось дивно.

Щокроку молекули кахляних плит, якими було вистелено підлогу, немовби заповнювали ноги робота. Щойно нога відривалася від підлоги, вона набувала свого нормального кольору. Але варто було підошві доторкнутися до кахлів, і все починалося спочатку. Нога намагалася злитися з підлогою. Мімікричну функцію було порушено. Система виходила з-під контролю.

Т-1000 просувався вперед, скануючи навколишні предмети. Незважаючи на збої, він мав виконати завдання, а здатності вбивати робот не втратив. Він завернув за ріг і увійшов до проходу між домнами.

Термінатор побачив крізь Серпанок силует поліціянта Остіна, що йшов у їхньому напрямку, а помітивши ціль, навіть побіг.

Термінатор поклав Сарину руку Джонові на плече.

— Ідіть.

Джон заперечно похитав головою.

Т-1000 мчався щодуху, клацаючи підошвами по бетону.

Термінатор підштовхнув Сару та Джона.

— Тікайте!

Джон підкорився й потяг за собою Сару. Жінка з останніх сил намагалася не втратити свідомості й у напівзабутті ледь перебирала ногами. Наступивши на якість дріт, Сара хитнулася й упала на коліна. Джон тягнув її за руку, але жінка не могла підвестися.

Джон плакав і благав:

— Ходімо, ти мусиш постаратися… Будь ласка, матусю! Вставай!!!

Термінатор намагався зарядити своєю понівеченою рукою гранатомет. З величезними труднощами він засунув до стволу останню гранату. Т-1000 зробив крок і вибив зброю з його рук. Гранатомет з гуркотом упав на підлогу. Граната випала й закотилася під піч.

Термінатор наліг усім тілом на Т-1000 і притиснув його до стіни. Битва почалася.

* * *

Джон і Сара добігли до кінця проходу.

Глухий кут!

Озирнувшись, утікачі побачили битву титанів, обсипаних дощем іскор з доменних печей. Ця битва мала вирішити долю десятків мільйонів людей.

Термінатор схопив Т-1000 і з неймовірною силою пожбурив у протилежну стіну. Т-1000 навіть не став марнувати часу на те, щоб повернутися. Він моментально вивернувся, й обличчя раптом опинилося в нього на потилиці. Відірвавшись від стіни, пішов назустріч кіборгові. Термінатор вцідив Т-1000 своїм величезним кулачиськом. Від такого удару рука кіборга, немов у тісто, по лікоть увігналася в ртутне Обличчя Т-1000.

Голова Т-1000 за мить перетворилася на руку і схопила Термінатора, а сама з’явилася в іншому місці. Частини тіла робота мінялися місцями так швидко, що Термінатор не міг за цим простежити. Т-1000 підтягнув кіборга до великого приводного механізму конвеєра й застромив туди його руку. Обертовий маховик розтрощив Термінаторові лікоть.

Термінатор боровся з машиною, що затягувала його в себе. Механічні приводи деренчали, зазнаючи величезного навантаження. Т-1000 кинувся до своєї головної цілі.

Сара побачила робота, що мчав до них, як вихор. Зойкнувши, вона заштовхнула Джона в щілину поміж печами. Хлопчик упав, опинившись серед переплетених труб і балок.

Джон визирнув з вузької щілини. Сара могла піти за ним, але чомусь забарилася. Раптом щось чорне помчало просто на Джона. Він зойкнув, дивлячись на сталеву противагу, що бовталася на ланцюзі завтовшки в кілька дюймів і невблаганно насувалася. Джон встиг відскочити. Коли озирнувся, щілини вже не було.

— Мамо! Мамо-о-о!

Термінатор намагався дотягтися до сталевого багра, яким робітники зазвичай пересували розжарені болванки. Схопивши інструмент за кінець, Термінатор скористався ним як важелем. Титанічним зусиллям він розсунув могутні лещата й витяг руку. Вона була переламана в лікті, з розбитого суглоба стирчали уламки.

* * *

Джон зник із Сариних очей. «Ось і попрощалися», — подумала жінка й озирнувшись побачила перед собою Т-1000, що мчав на неї, немов смерть із косою.

Сара вперто намагалася зарядити зброю. В останній момент їй це вдалося, і вона вистрілила.

Голова Т-1000 розлетілася на шматки, але швидко набула звичної форми. Робот простягнув до Сари руку. Вона, як божевільна, нишпорила в патронташі, намагаючись намацати ще хоча б один набій і зарядити гвинтівку, але… Хлюп! Сталева голка проткнула Сарине плече, і вона заборсалася немов метелик на шпильці. Поліморфний убивця витягнув другу руку. Вказівний палець, що перетворився на-блискучу голку, був націлений просто в Сарине око. Голка мала простромити лоба, закрутившись, пройти крізь верхню частину довгастого мозку, урвавши життя об’єкта.

Робот наказав тихим, деренчливим голосом:

— Поклич Джона. Негайно!

Сара подумала, що пережила одного металевого мерзотника тільки для того, щоб другий насадив її на вертлюг. Вона була перелякана, а головне, зовсім не володіла собою від люті, а тому закричала, стулившись від болю:

— Котися під три чорти, лайно собаче!

Переконавшись, що його вимогу не прийнято, Т-1000 вирішив покінчити із Сарою і відхилився назад, наміряючись завдати їй смертельного удару.

Щось упало на Т-1000 з такою силою, що розрубало його з голови до пояса. Це був сталевий багор. Термінатор відкинув убивцю вбік.

Т-1000 відхилився від стіни і, витягнувши зі свого тулуба сталевий інструмент, як вихор, наскочив на Термінатора. Він метався з боку вбік, завдавав удару за ударом. Термінатор з розмаху стукнувся спиною об стіну, його механізм не витримав навантаження, і кіборг застиг.

За спиною Т-1000 висів на двох ланцюгах підйомник, за допомогою якого підіймають і закладають до плавильні залізні злитки. Підйомник їздив по рейках. Поліморфне чудовисько схопило його і штовхнуло вперед. Просто на Термінатора. Двотонне одоробло проломило кіборгові груди.

Т-1000 відтягнув підйомник назад і знову жбурнув ним у свого ворога. Термінатор нахилився вбік, щоб удар припав у плече. Метал затріщав. Кіборг осів і, повернувшись, схопився за стінку агрегату.

У Термінатора порушилася робота зорової системи, зображення стало збільшуватися. Людина-машина втратила відчуття рівноваги. Коли по його спині завдали третього удару, який переламав хребет і тазові кістки, кіборг захитався. Механічні приводи заклинило, вони позгиналися й застигли, висловивши свій протест сталевим брязкотом. Розіп’ятий на стіні домни, Термінатор упав на коліна.

Четвертий удар Т-1000 припав кіборгові поміж ключиць.

Голова впала Термінаторові на груди. Він сповз на підлогу. Імпульси з глибинних структур посилали струмені в його штучний мозок. Термінатор не міг, як людина, згадувати своє життя, але в його пам’ять було введено багато даних, у тому числі про життя різних людей. Хаотична картина людських почуттів виникла в його мозку, перед очима промайнули уривки подій, що сталися останніми днями, а у вухах немов звучав прокручуваний не з тією швидкістю магнітофонний запис.

Сара і Джон стоять на колінах і обіймаючись ридають. Джон намагається приховати свої сльози. Сара бореться з Т-1000, а в самої така жалюгідна зброя! Т-1000 незворушно реагує на зміну обставин… Потім на якусь мить Термінатор дивовижним чином збагнув сенс свого існування, зміст людських взаємин. У його мозку нібито стався атомний вибух, і кіборг раптом навчився того, що не було запрограмовано його творцями.

Він почав відчувати.

Термінатор упав на бетон. Розряди енергії бомбардували його мозок, немов ракети, що втратили керування. Конаючи в передсмертних конвульсіях, робот одержав найсерйозніший урок про органічне життя.

Погано тільки, що він не мав часу добре його засвоїти.

Термінатор, лежачи на підлозі, був жалюгідним видовищем: така собі гора уламків. Але вцілілі ділянки його напівзруйнованої свідомості зуміли підключити запасне джерело енергії. Небесна Мережа наділила термінаторів здатністю давати раду найсерйознішим ушкодженням. Вони мали настільки високу свідомість, що це дозволяло їм самим усувати свої внутрішні неполадки і продовжувати виконання завдання. І зараз мозок людини-машини відновлював зв’язки між рівнями багатошарового, немов цибулина, мозку. І, незважаючи на великі зовнішні і внутрішні пошкодження, кіборг намагався знайти запасні ланцюги для передачі команди.

Рухайся.

Рухайся.

Рухайся…

Спалахнула іскра. Тут, там… Потім колінний суглоб конвульсивно смикнувся.

Рухайся!

Нога зігнулася.

Жодна людина не змогла б оговтатися від такого струсу. Жодна людина не має такої потужної системи команд, умонтованої в кожну молекулу штучного мозку.

Крім того, Термінатор побачив одкровення і мав твердий намір підвестися, незважаючи на відмову системи механічних приводів.

Кіборг помалу повз уперед, тягнучи нерухомі ноги. Обрубок руки скреготав кахляною підлогою. Але червоне комп’ютерне око, що виднілося на місці вибитого людського, палало рішучістю.

Термінатор дотягся до гранатомета М-79, якому призначено було вирішити всі проблеми. Затвор, як і раніше, був відкритий. Кіборг підчепив зброю покаліченою рукою, а здоровою намагався дістати останню гранату, що закотилася під величезну плавильну піч. Він витягнув металевий палець і спробував викотити її звідти. Адже Термінатор ще не виконав свого завдання!

Т-1000 теж. Піднявши над головою важкий сталевий багор, поліморфний робот з нищівною силою обрушив його на ворога. Багор увігнався в спину Термінатора, потрапивши точно в пролом, що виник у броні, яка оточувала тулуб людини-машини.

Т-1000 розхитував багор, намагаючись розширити отвір. Потім націлив багор вістрям донизу і простромив кіборгові груди.

Т-1000 прип’яв Термінатора до підлоги.

Тепер кіборг міг тільки мріяти про те, як би завдати свого останнього, передсмертного удару.

Стратегія дев’ять тисяч вісімдесят п’ять.

Термінатор запекло вчепився за цю думку, але голова його упала на груди, і він завмер. Уціліле око згасло.

Т-1000 поглянув на кіборга й вирішив, що мати з ним справу надалі тактично недоцільно. Робот зосередив увагу на головній цілі й попрямував на її пошуки, щоб завершити виконання завдання.

* * *

Джон, немов щур, визирав зі щілини поміж печами. Над ним гуркотіли агрегати, за якими більше ніхто не стежив. Хлопчик почув, як хтось тихо й наполегливо кличе його:

— Джоне! Джоне! Ти мене чуєш? Ти де?

Це була його мати.

Хлопчик виліз із темної щілини і ступив на майданчик біля величезного тигля. Усередині палала розтоплена сталь. У розпеченому повітрі дивно виблискували навколишні предмети.

Джон побачив матір. Сара ледь рухалася — нога її була залита кров’ю. Джон рвонувся до неї, почувши стогін.

— Допоможи мені, любий!

Мати шкутильгала до нього і, посміхаючись, простягала руки. Аж раптом Джон уповільнив крок. Річ у тім, що за маминою спиною виросла якась тінь.

Це теж була його мати. Вона тримала гвинтівку і цілилася просто в нього.

Хлопчик завмер, очі його заокруглилися від здивування. Хто ж його мати? Він подивився вниз. Ноги першої Сари зливалися з підлогою, немовби розтікаючись плитами, на яких вони стояли. По самі коліна їхній колір і фактура збігалися з плитами підлоги. Джон закричав:

— Стріляй!

І метнувся вбік.

Псевдо-Сара повернулася до нього спиною, відразу перетворившись на поліціянта Остіна. Справжня Сара почала розряджати гвинтівку в Т-1000.

Бах!

Ворог позадкував.

Клац! Сара пересмикнула замок.

Бах!

Робот знову позадкував.

Клац!

Бах!

Ще раз.

Ще!

З кожним пострілом Т-1000 відступав на крок. Сара йшла на нього. Утворені в тілі Т-1000 дірки тепер зарубцьовувалися набагато повільніше. Робот утрачав сили. Сара знову вистрілила. Її очі палали диким вогнем.

Вона тіснила робота до краю — до казана з розтопленою сталлю.

Клац…

Скінчилися патрони!

Т-1000 загаявся. Він ще не оговтався після останнього пострілу. Але за секунду, щойно затягнуться рани, він прийде до тями. Сара знову програла. Тепер він уб’є її, потім Джона, і Небесна Мережа святкуватиме перемогу.

Сара заволала щосили, збираючись кинутися на робота й потягти його за собою назустріч моторошній смерті, що чигала внизу.

Але коли Сарині ноги напружилися, готуючись зірватися з місця й підбігти до робота, що вже майже відновився, сталеві пальці Термінатора таки засунули гранату до ствола М-79.

Лежачи на підлозі біля печі, Термінатор підвів голову.

Стратегія номер дев’ять тисяч вісімдесят п’ять.

Остання ставка.

З половини черепа Термінатора злізла людська плоть, оголивши хромований кістяк. Червоне око горіло зловісним вогнем, немов сигнальна лампочка. Термінатор клацнув замок обрубком руки й натиснув на курок.

Він поцілив Т-1000 просто в живіт. Граната розірвалася, і півспини ворога вивернуло навиворіт.

Центр ваги Т-1000 різко змістився, — і він упав у розтоплену сталь. Джон із Сарою підбігли до краю ковша і з жахом побачили, що на поверхню спливли голова й верхня частина тулуба робота.

Т-1000 волав. Це було моторошне виття сирени. Молекули робота намагалися повернутися на місце, у потрібні структури, але страшенна спека й величезна кількість розптопленого металу навколо заважали їм це зробити. Робот змінювався, перетворювався, перевтілювався в усе, ким або чим устиг побувати. Так швидко, що Сара з Джоном ледь встигали побачити всі ці обриси.

Дженел Войт відразу перетворилася на барвистий лінолеум, потім на Льюїса, охоронця, з обличчя якого стирчали ножі, потім на інших людей. І все це з неймовірною швидкістю, доки уся машкарня не злилася в одну.

Хромована фігура видала останній зойк і з головою занурилася в розтоплену сталь. Струмочки рідкого срібла розтеклися розпеченою поверхнею й розчинилися у блискучій вогняній масі.

Перетворилися на ніщо.

Т-1000 зник.

* * *

Порожня гвинтівка випала із Сариних рук і вдарилася об підлогу. Жінка поклала здорову руку на плече Джонові. Вони обійнялися, їхні тіла здригалися від ридань.

Понівечений кіборг намагався підвестися. Його механічні приводи жалісно гули й дзеленчали від того, що він намагався встати на коліна. Кіборг упав на підлогу і зробив чергову спробу підвестися.

Побачивши це, Джон підбіг до нього й узявся піднімати. Сара теж прийшла на допомогу. Кіборг звівся на ноги. За допомогою друзів він дошкандибав до краю ковша.

Термінатор подивився вниз і переконався, що усе закінчилося. Джон розстібнув блискавку на Сариному рюкзаку й витяг звідти руку. першого терміна тора.

— Вона там розчиниться? — запитав він.

Голос Термінатора звучав незвичайно: м’яко, майже по-людськи. Може, це теж було наслідком ушкоджень?

— Так. Кинь її.

Джон жбурнув руку вниз, і вона занурилася в розтоплений метал.

Термінатор додав:

— І головний процесор теж.

Джон витяг його з кишені й кинув до ковша. Сара побачила, що процесор майже одразу розчинився. Вона важко зітхнула й тихо сказала:

— Ось і все.

— Ні. Є ще один мікропроцесор.

Термінатор тицьнув металевим пальцем у свою голову. І подивився на Сару. Обоє розуміли, що має статися.

Джонові очі розширилися від жаху: він раптом зрозумів, що має на увазі кіборг. Джон захитав головою.

— Ні.

Термінатор подивився просто в очі Джонові. Після того, що робот пережив, він виглядав жахливо, але все одно вигляд у нього залишався шляхетним і…

… добрим.

Людина-машина сказала:

— Я мушу піти, Джоне. Усе скінчитися тут. Інакше я стану продовженням цієї історії.

Він відвернувся, і його поранена людська половина опинилася в тіні. Джон бачив лише хромований кістяк і червоне око.

І все-таки хлопчик попросив:

— Не роби цього. Будь ласка. Усе буде добре. Залишся з нами!

Термінатор поклав руку Джонові на плече.

— Я мушу виконати завдання.

Сказавши це, він повернувся до Джона своїм людським боком. Простягнувши руку, торкнув металевим пальцем сльозу, що котилася хлопчикові по щоці.

Кіборг раптом зробив відкриття.

— Тепер я знаю, чому ви плачете. Хоча сам ніколи не зможу.

Термінатор повернувся до Сари і сказав:

— Прощавай.

— Боїшся?

Робот зам’явся перш, ніж відповісти:

— Так.

Він боявся не тому, що мусить припинити своє існування як термінатор, а тому, що несподівано побачив щось, що не входило до його уявлень про світобудову, щось незбагненне навіть для Небесної Мережі. І це вселило в нього перше почуття.

Почуття страху.

Термінатор боявся йти туди, куди належало вирушити.

Звичайно, його не стали ані про що розпитувати, та він нічого б їм і не розповів. Просто повернувся й заніс ногу над краєм ковша.

Коли Термінатор упав, час раптом розтягся. У мозку робота спалахнуло яскраве світло. Він плив уперед тунелем, плив на світло, занурюючись у щось, схоже на забуття.

Або на порятунок?

Зіткнувшись із розтопленою сталлю, штучний мозок перегорів. Майже вся електронна активність загасла. Майже…

Хромований кістяк розчинявся в жахливому вариві, так само, як і тіло Т-1000. Сара та Джон дивилися, як Термінатор занурюється в киплячу сталь. Останньою зникла металева рука.

Але перш ніж зникнути, вона раптом стислася в кулак, і кіборг устиг підняти великий палець, подавши підбадьорливий прощальний знак.

А потім його не стало.

Мати з сином іще постояли, дивлячись на розтоплений метал. Джон згадав, що друга рука Термінатора залишилася біля домен, і побіг по неї. Це виявилася непотрібним — покручена залізяка. Але сам метал був з майбутнього. Вони з Сарою цього разу не збиралися залишати ворогам жодного шансу!

Коли Джон повкидав у ківш один за одним шматки металевої руки, Сара відчула, як здригнулася земля. Немов повернули якусь велетенську вісь.

Звичайно, потім Джон усе добряче обміркував і зрозумів, що це просто запрацювали великі агрегати.

Але він помилився.

Це відродилася історія.

СУДНИЙ ДЕНЬ

Вашингтон, 2 липня 2029 року, неділя, 10.12 ранку.

Сонце сліпуче сяяло в яскраво-блакитному небі. Під ним пишно зеленів парк. Люди були одягнені по-літньому. Вони каталися на велосипедах, читали… Діти гралися на майданчиках, розгойдувалися на кільцях, з’їжджали з гірок. Карусель не розтопилася і не згоріла. Дітлахи кружляли на ній із пронизливим вереском. Яснооке маля крутило педалі триколісного велосипеда.

Дитячі забавки залишилися незмінними і в епоху технічного прогресу.

За деревами на білястому обрії столиці вимальовувалися уславлена баня Капітолію та білий шпиль пам’ятника Вашингтону.

Але з’явилися й будинки, яких раніше не було: високі хмарочоси, що виросли в результаті великих змін. У хмарочосах жили незаможні люди, і це стало можливим завдяки урядовим законам, які провів через Сенат молодий зухвалий політик. Квартири надавалися не безкоштовно — мешканці повинні були відпрацювати за них, але ціна встановлювалася залежно від можливостей і здібностей кожного.

І це було справедливо.

Двадцять дев’яте серпня 1997 року настало й минуло. І нічого не сталося. Люди, як завжди, вирушили на роботу. Вони сміялися, сумували, дивилися телевізор, кохалися.

Судний День не настав.

Сара Коннор просиділа усі двадцять чотири години у своїй кімнаті, затамувавши подих. І коли ранком знову зійшло сонце й вона переконалася в тому, що нічого не сталося, жінці хотілося з криком вибігти на вулицю, хапати за руки перехожих і сповіщати їм:

— З цього моменту кожен день для вас — подарунок долі! Використовуйте його на благо!

Але вони напевно вирішили б, що вона божевільна, а Сара була по зав’язку сита психушкою.

І замість цього вона напилася.

Звичайно, Сара мала багато романів, траплялися їй і дуже вродливі чоловіки, але заміж вона так і не вийшла.

Сара, щоправда, не засмучувалася. Адже Кайл не помер. І його справу виконано.

Саме завдяки Кайлові, завдяки його самопожертві вдалося розв’язати часову петлю. Кайл перебував у самісінькому її центрі. Він видряпався з-під руїн, зберігши генотип, що допоміг йому вижити і створити сили, здатні змінити історію. Але…

Звідкіля він з’явився? Ким була його мати? Де тепер його родина?

Сара навіть найняла людину, щоб той розшукав іншого Кайла, що, як і всі інші люди, мав народитися й залишитися живим, і не підозрював, що одного разу, в іншому часовому вимірі, вибухнула ядерна війна, і люди запекло борються за виживання.

Кайл не помер, він жив десь у її світі і, мабуть, був одружений з коханою жінкою, мав дітей і якусь мирну професію.

І, звичайно, йому не судилося познайомитися з Сарою.

І покохати її.

Він навіть не зрозумів би, чому вона дивиться на нього очима, повними сліз кохання й подяки.

Адже він уже не був би тим Кайлом Різом, якого вона колись кохала і який повернувся назад у часі, щоб загинути до свого народження.

За неї.

За Джона Коннора.

За людство.

Поміркувавши над цим, Сара викликала приватного детектива й відмовилася від його послуг.

І нікого ніколи більше не кохала так, як Кайла.

З того часу минуло тридцять років. Але похмуре майбутнє, яке так і не настало, все ж таки існувало для Сари. І мало існувати завжди, як відблиски сновидіння, яке поволі розсіюється в ранковому світлі.

Війна з машинами тривала. Вірніше, війна з тими, хто створював шкідливі машини для здійснення людиноненависницьких задумів. Тому що Небесна Мережа була всього лише продовженням ненависті людей до себе подібних.

Деякі люди дотепер мріяли створити свої Небесні Мережі, а інші боролися з ними. На часі усі вони перемогли. І хоча у світі ще спалахували війни, існував голод і процвітали корумповані уряди, люди піднялися на одну сходинку вище еволюційними сходами — щоправда, цього майже ніхто не помітив.

Ніхто, окрім кількох людей, що кинули виклик долі або, як тепер здавалося Сарі, вийшли на єдино правильний життєвий шлях.

Минули роки. Сара перетворилася на тендітну красуню з якимись дивними шрамами і гірко-солодким блиском в очах.

Чоловіки закохувалися в неї, але без взаємності. Вона обожнювала тільки одного…

* * *

Зараз, сидячи в тіні дерева, Сара дивилася на цього сорокарічного чоловіка, що грав неподалік з двома маленькими дітьми.

У Джона Коннора були ті ж суворі риси обличчя, що і в іншому часовому вимірі, але на оці не було пов’язки, а на обличчі — шрамів. Він дуже відрізнявся від виснаженої людини з важкою долею, якою йому судилося було стати, якби світ пішов іншим шляхом. Але Джонові очі дивилися, як і раніше проникливо. У них світився розум. Його характер загартувався в горнилі любові, а мудрість кувалася на ковадлі волі.

Сара посміхнулася, дивлячись на Джона з материнською гордістю, і сказала в маленький диктофон:

— Джон веде тепер іншу боротьбу — не таку, як передбачалася долею. Його поле бою — Сенат, а зброя — здоровий глузд і надія.

Сара опустила диктофон, згадавши, як робила для свого сина записи ще до його народження, хтозна-коли, на Мексиканському шосе, пронизуваному вітром наскрізь. І згадала про книгу, яку вона начитала на магнітофон за ті роки, поки Джон підростав. Звичайно, Сара зберегла всі ці записи і зараз навіть дещо до них додавала.

Цей переказ мав зберегтися в її родині й передаватися з покоління в покоління, поки, можливо, він не стане міфом.

Або незаперечним фактом…

Коли людство, нарешті, навчиться подорожувати в часі.

Гарненька чотирирічна дівчинка підбігла до неї і вказала на свій черевик.

— Зав’яжи мені шнурки, бабусю!

Бабуся Сара ласкаво посміхнулася, схилившись над ніжкою дівчинки, яку та поставила на ослінчик. Коли справу було зроблено, дівчинка цмокнула жінку в щоку і побігла гратися з батьком.

Не треба жаліти Сару. Вона пізнала кохання. І тепер мала час обміркувати минуле й побачити майбутнє, доки її син продовжував боротьбу, розпочату нею та Кайлом.

Сара знову взяла диктофон і промовила, звівши очі до неба, до яскравої блакиті, що назавжди очистилася від скверни:

— Термінатор подарував мені надію. Якщо машина змогла осягнути цінність людського життя, то ми теж зможемо!

Сара вимкнула диктофон і, відкинувшись назад, підставила обличчя ласкавому вітерцю.

ЗМІСТ

ТЕРМІНАТОР

ТЕРМІНАТОР-ІІ. СУДНИЙ ДЕНЬ

Примітки

1

«Сміт і Вессон» — одна із систем револьвера.

2

Комтекс — марка презервативів.

3

Калібри стрілецької зброї в американському війську прийнято вимірювати в частках дюйма. Калібр 357 відповідає каліброві 9 мм.

4

Сорок п'ятий калібр у частках дюйма відповідає каліброві кулі 11,43 мм.

5

Mondo bizarro — Дивний світ! (ісп.)

6

Тишотка — від англ. T-shirt — різновид футболки.

7

Галон — за американською системою мір — 3, 785 літра.

8

Коронер — слідчий, що робить дізнання у випадку насильницької смерті.

9

Мескаль — наркотична речовина.

10

Quatro — чотири (ісп.).

11

Грінго — так у латиноамериканських країнах називають американців і взагалі білих.

12

Долина Фордж — місце, де розташовувався табір і штаб-квартира Джорджа Вашингтона під час війни за Незалежність США.

13

Пул — різновид гри на більярді.

14

Плита з чорного базальту, виявлена 1799 р. у м. Розетта в гирлі Нілу. На ній паралельно були розташовані тексти грецькою та єгипетською, завдяки чому вчені спромоглися розшифрувати давні ієрогліфи.

15

Англійською ініціали Ісуса Христа і Джона Коннора ідентичні.

16

Згідно з американською легендою, дроворуб, що здійснював неймовірні подвиги за допомогою свого синього бика Малюка.

17

Hasta lа vista — до скорого! (ісп.)

18

Послухай (ісп.)

19

Що сталося? (ісп.)

Content

Фрейкс Рендалл, et al Термінатор

Рендалл Фрейкс, Вільям Вішер ТЕРМІНАТОР

ТЕРМІНАТОР

ДЕНЬ ПЕРШИЙ

ДЕНЬ ДРУГИЙ

ДЕНЬ ТРЕТІЙ

СТО ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ ДЕНЬ

ТЕРМІНАТОР — II Судний день

САРА КОННОР. ДЖОН КОННОР

ПАЦІЄНТ № 82

РОЗЕТСЬКИЙ КАМІНЬ

НЕДІЛЬНА ПОЇЗДКА

ТЕРМІНАТОР

СУДНИЙ ДЕНЬ

ЗМІСТ

Примітки