Угляренко Петро

Тривожна ніч

Петро Угляренко

ТРИВОЖНА НІЧ

Повість

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

І

ідчув Павло, як стислося серце. Не дав лише щему розійтися, опанував собою, думаючи: жодної ж причини для переживання. Все ніби гаразд. І вдома, й на роботі. Особливо вдома. Надзвичайно ніжного, теплого листа надіслала Наталя з дороги. Просить, щоб беріг себе, про неї не турбувався, група бо хороша, їй до душі. У свою чергу, вона теж сподобалася всім — зробили їй туристи гарний подарунок. Павлові то буде великий сюрприз, коли вона вернеться додому.

Глянув на календар — на видному місці тримає його, робить там позначки, — ті дні, коли нема Наталі, по черзі закреслює. Так, здається йому, чекати легше. Два тижні минуло, як супроводжує дружина екскурсійну групу, і от повинна приїхати. Квартиру ще вчора, заздалегідь, прибрав, на комод поставив букет із червоних і білих троянд, що їх над усе полюбляє Наталя. Не забув про шампанське…

Чи не тому й защеміло серце, розмірковував, що попереду радість зустрічі з близькою людиною, котру дуже любить, навіть можна сказати — обожнює. Гарна ж вона, кращих нема, здається, на світі! Потягся до телефону — може, вона вже й дома? Так хотілося почути її голос, оте, як хвилююче мовить вона у трубку: «Алло-о?..» Передумав: матиме чоловічу витримку, зачекає.

Рука з пером, проте, затремтіла, і капочка туші розпливлася по кресленню. Занервував: що з ним таке діється? Робота не йде, і день — як ціла вічність, хоч нині — субота, у бюро працюють лише до чотирьох. Час би й у відпустку, літо ж бо спливло. Та без Наталі — як? А Наталя звільниться лише серед осені, коли вже закінчиться туристський сезон.

Ще раз поглянув на календар: все-таки зовсім мало вона буває вдома. Навіть докоряв їй. Не слухає, сміється — чи так подобається їй їздити з іноземцями? Коли вона вчилася у Львові на факультеті іноземних мов, то мріяла спочатку про перекладацтво, потім забажалось їй стати стюардесою на міжнародних трасах, аби всі країни, увесь світ облітати. Замість світових подорожей тепер має звичайний маршрут, приземлений і одноманітний, що йому, Павлові, давно би набрид. Та Наталя — дивно! — з кожної поїздки приносить додому нову цікаву розповідь — чи така вже в неї бурхлива фантазія, що навіть у звичайному завжди бачить вона незвичайне? Багато разів хотів про це поговорити з дружиною, але коли вона буває вдома, хіба про щось серйозне з нею поговориш? Не раз є так, що вони не встигнуть і порадіти зустрічі, як Наталя знову спішить у дорогу. Невже й цього разу серце щось таке передчуває?

Уявив Павло, як би він зрадів, коли б тепер Наталя подзвонила і раптом сказала: «Все, більше не їду… Час, зрештою, і для сім'ї жити».

Дзвінка не було. Заспокоював себе: коли б вона приїхала, першим ділом йому б подзвонила. А втім, чого думати про це? Непокоїться і тягнеться до трубки, ніби він не вірить, що жінка його любить, хоче перевірити її. Хіба це любов? Відкинувся на спинку стільця. А серце…

Не витримав, подзвонив додому. Зачулися короткі, уривисті гудки. Кров ударила в скроні — значить, Наталя уже дома, але телефонує не йому, комусь іншому? Чи то автомат не спрацював як слід, — буває ж іноді, що набираєш один номер, відповідає інший. Передзвонив — і знову короткі гудки.

Не розумів: з ким же говорить Наталя? З котроюсь із подруг, що їх, зрозуміло, у неї чимало — хіба раз йому дзвонили, допитувалися, коли повернеться Наталя? Не можуть тепер наговоритися уволю, бо за два тижні в кожної повен рот новин!

Вирішив чекати: повинна ж рідна жінка і про нього, свого чоловіка, нарешті згадати! Та дочекатися не міг. Минуло п'ять, а потім і десять хвилин — телефон був зайнятий. Не міг усидіти на місці — чи не відпроситися у головного інженера, щоб відпустив додому? Коли б не потрібно пояснювати, що воно й до чого! Завагався: як про це сказати чужому чоловікові? Йому ж нема ніякого діла до твоїх інтимних справ.

Подумав на свого молодшого брата — Геннадія, студента. Один час він жив у їх квартирі, а потім перебрався до гуртожитку: Наталя настояла — мовляв, їй незручно, що стороння людина в квартирі. Проте Павло залишив Геннадієві ключ — коли забажає, то нехай приходить до них, вчитися — в гуртожитку не завжди це зручно. Генка й користується такою можливістю — надто, коли Наталя в поїздці з туристами. Генка! Так, це Генка повис на телефоні! Павло полегшено зітхнув: от шибеник! Дуже непутящий його молодший брат, багатьом дівчатам дурить голови, а чи когось по-справжньому любить? Хоча би Наталину двоюрідну сестру, до котрої також залицяється? Сів собі за телефон і кожній знайомій торочить про любов!

Павло занепокоївся, щоб часом брат не знайшов шампанського, бо ж як відсвяткують з Наталею зустріч? Іноді після брата, та ще коли когось приведе, — не знайти ні крихітки. Мабуть, на зло Наталі так робить, бо не у злагоді вони, одне одного недолюблюють; якось відчув Геннадій, хоч ніхто йому про те не говорив, що це вона натисла, аби в них не жив. Павло набрав знову телефонний номер своєї квартири. Нарешті додзвонився — почув, як там весело заспівав дзвінок. Але ніхто не піднімав трубку. Хто ж перед цим телефонував із його квартири — Наталя, Геннадій? З думки не виходила Наталя. Не одну групу вже зустріла й провела вона, все в неї розраховано майже до хвилини, тому звикла точно повертатися в зазначений час.

Може, когось зустріла? Вже не один йому казав: дуже мила, мовляв, у вас жінка, кожний вам позаздрить.

З приємністю оце завжди слухав, а сам себе питав: за що, за які здібності вибрала його з-поміж усіх красуня Наталя? Певне, бачила у ньому якусь перевагу? Сам у собі цього не знаходив і дуже боявся, щоб Наталя часом не збагнула, не прочитала його думок, не відчула, що його бентежить.

А коли так само і вона щось утаює від нього? Звикла ж на тій роботі почувати себе, як на сцені? А зрештою — саме життя — вистава, лише в одному випадку — комедія, в іншому — трагедія… Або ж усе вкупі. Тоді Наталя — краща артистка на світі, а він… що там він!

Павлові здалося, що хтось потаємно за ним спостерігає. Озирнувся і почервонів: нерви такі збуджені, що вже й собі самому не вірить…

Стрепенувся — незвичайно голосно задзвонив телефон. Поспішно схопив трубку. Наталя! — відразу майнуло в голові. Та ні, була то не Наталя, а секретарка директора. Повідомила:

— Вам лист, Павле Миколайовичу!..

— Лист?

— Дивуєтесь?

— Хіба в тому, що маю листа, є щось дивного?

— Не знаю, — відповіла секретарка і додала після короткої паузи: — На столі у мене. Самі зайдете, чи занести?

Поклав трубку й високо звів брови: що за лист? Адже ніхто ніколи йому на завод листів не надсилав. Кореспонденцію усю одержує вдома. Від Наталі в нього ніяких таємниць. Може, котрийсь із колег по конструкторському бюро, що зараз у відпустці? Щось прийшло на розум чоловікові й не терпиться, хоче повідомити, порадитися. Інакше б хто писав на роботу?

А секретарка, встаючи з-за столу, допитливо глянула на нього, ніби запідозрила у грішному ділі:

— Потаємний лист.

— Чому потаємний?

— Не знаю. Так мені здається, — усміхнулася.

Павло зашарівся: він чув, що секретарка зневажливо ставиться до чоловіків, мовляв, усі однакові, кожний тільки й думає, як би у гречку скочити, щоб ніхто того не знав, не відав. Може, таких вона і зустрічала, але це — не він. І вже хотів її попросити — нехай сама відкриє й зачитає, що там йому пишуть. Але завагався: а що, коли йдеться про інтимне, що тільки він один повинен знати? Знову покрутив у руках листа, приглянувся до нього, неначе не вірив, що адресований йому. Не зазначено лише, ким писаний, відправлений. Начебто навмисне прислали для того, аби секретарка могла дати волю бурхливій фантазії — дуже вже цікава вона до чужих справ, усе хоче знати, особливо хто з ким зустрічається.

Проходили мимо Павла робітники, віталися службовці, але він нікого з них не помічав, дивився на листа. Звичайний конверт з чотирикопійчаною маркою на ньому. На розмазаному штампі не міг розрізнити жодної літери. Боязко озирнувшись, схилився над столом, сховав лист до шухляди, а вже там поволі розірвав конверт. Вийняв невеличкий, перегнутий аркушик. В очі враз упало:

«Зовсім того не знаєте і не підозріваєте, дорогий товаришу, що ви рогоносець…»

Павло спохмурнів. Не може того бути! Лист анонімний, ніякого підпису — від друга чи недруга? І прикипів далі до паперу:

«… Що роги вам наставила дружина, красуня Наталя, котра полюбляє називати себе Афродітою — й того, певно, не знаєте? Тоді радимо: пильніше пригляньтеся до тої Афродіти, бо роги, що їх носите, схожі на оленячі, широко розгалужені — кожний мисливець позаздрив би такому трофеєві. Будьте, щоправда, обережні, бо інакше злякаєте зрадницю, стане ще хитрішою і на гачок навряд чи потрапить…»

Він не вірив і не хотів вірити! Хтось жорстоко над ним наглумився. Наталя ж завжди добра, ніжна — така, що ніжнішої, здається, і немає. Чи лише прикидається доброю і ніжною? Вона грає роль, а він, засліплений любов'ю, нічого не бачить! Як і кожний чоловік, що пізніше від усіх дізнається про зраду дружини. Не горить — не куриться!.. А може, якийсь заздрісник хоче їх посварити? Підкинув листа, а сам спостерігає — ану, що з того вийде? Крізь замкову шпарку зазирає! З усієї сили Павло штовхнув двері, щоб той, хто потаємно за ним спостерігає, не встиг і отямитися. Та в коридорі порожньо…

Зупинився біля широкого вікна — конструкторське бюро на найвищому поверсі. Навпроти нема жодного висотного будинку, а поблизу — лише старий одноповерховий — бюро перепусток, зелений сквер навколо… І звідти теж на нього, Павла, ніхто дивитися не може…

Потер долонею чоло: о, якби це сон! Але тепер хоч би й хотів заснути, то навряд чи зміг би. Анонімний лист геть збурив його душу, й тепер вона бентежна, ляклива, неспокійна — й не знає він, що йому робити: чи швидше йти додому, чи заблукати десь далеко, побути наодинці — може, заспокоїться або щось розумне прийде в голову? Та одразу змінив думку: треба про все спитати Наталю, нехай сама скаже…

Глянув на годинника — четверта година.

Пустився до ліфта, на ходу накидаючи на себе плаща. Кілька разів натиснув на кнопку — кабіна не підходила. Полетів по сходинках Павло і вибіг на вулицю. На всі боки зиркав, чи нема поблизу когось із ворогів. Але раптом вирішив: буде поводитися так, щоб ніхто нічого і не запідозрив, навіть щоб автор анонімки стояв з відкритим ротом.

У думці все ж повторював рядки, вичитані з листа, хоч і відкидав їх — нічому не вірить! Не може того бути, щоб Наталя — хто, хто, а Наталя! — зраджувала йому, ніяких на те доказів! І краще буде навіть ні про що не розпитувати вдома, не казати про листа — навіщо їм у рідкісну хвилину, коли зустрічаються, отруювати настрій.

Картав тепер автора листа: коли справжній друг, то чому ховається, нехай прийде і в живі очі скаже — так, мовляв, і так, твоя дружина зрадниця! І доведе, переконає. Щоб не було ніякого сумніву…

Та от автобус підкотив, двері розчинилися й зачинилися, Павло опинився у тісному людському оточенні.

Зійшов зупинкою раніше, бо не мав чим дихати. Та й хотів погамувати збудження, щоб Наталя хоч на перший час нічого не помітила. Він повинен бути збуджений від радості, що дружина вдома! Та тяжко заспокоїтись, коли в душі спокою нема. Дарма умовляв себе, що нічого страшного не сталося і, не станеться, що житимуть вони з Наталею, як жили до сьогодні, а ворогів їхніх знищить власна злість.

Час від часу Павло зупинявся і поглядав на перехожих — здавалося, що всі якісь байдужі, ніхто навіть не поверне голови, не зазирне йому у вічі. Зрозуміло, в кожного свої турботи, клопоти, але таких, як оце, у нього, немає ні в кого! Чи є? Місто велике…

Відчув, як несподівано важко йому стало підніматися вгору, заволоділа ним утома. Недаремно кажуть лікарі, що найбільше нищать тривога й неспокій. Зловтішно засміявся: та ні, він, Павло, ще не такий старий, щоб мав знищені нерви! Дрібні неприємності — хіба на них треба так зважати? Війну ж не пройшов, як, наприклад, їхній головний інженер. Весь у рубцях від ран, але його витримці позаздриш. За найгірших обставин не дає волі почуттям.

Віддихався трохи біля свого будинку, потім перед дверима квартири. Тихо, обережно вставив ключ у замкову щілину і здивувався: двері були незамкнені, подалися відразу вперед. Павло зачув, як Наталя мовила комусь: «Добре, котику, як хочеш…» — і поклала трубку, бо, мабуть, почула, що хтось увійшов.

Павло застиг на місці. Наталя вибігла назустріч:

— Ти, Павлику? — і сплеснула руками: — Що з тобою, чому ти блідий? Погано тобі, нездужаєш? Любий…

— Голова чомусь… запаморочилася.

— Ходи, я допоможу.

Обережно підвела його до канапи, посадовила, сама приклякла біля його ніг. Дивилася у вічі, й він дивився Наталі у вічі, думаючи: вони щораз інакші, її очі, — то голубі, то сірі, то якогось дивного, невизначеного кольору. Але він щасливий, що тепер ці очі дивляться на нього з ніжністю і любов'ю. Він щасливий… І провів долонею по її волоссю:

— Чуєш мене?

— Так, Павлику, чую…. Тільки ти мовчиш. Хочеш мені сказати щось? Кажи…

Павло вичекав хвилинку і видихнув:

— Я тебе люблю!

— І я тебе люблю, Павлусю…

— Правда?

— Сумніваєшся хіба? — і знову пильно-пильно подивилася у вічі, перепитала: — Сумніваєшся?

— Чом би сумнівався?

— Чому ж тоді питаєш?

— Питаю… — знітився Павло. — Бачив страшний сон: нібито ти мене розлюбила, хочеш розлучитися.

Засміялася, заклавши за голову руки:

— Хіба кращого від тебе я знайду? Адже один ти тільки такий…

— Який?

— Такий… — І, насторожившись, ніби щось запідозривши, Наталя зітхнула: — Все-таки щось діється з тобою… Може, на роботі якісь неприємності?

— Ні, на роботі добре.

— Що ж тоді?

— Скучив за тобою, налякався…

— Що ж могло тебе налякати?

— Казав, погане снилося…

— Дивний, хіба ти все ще спиш? Хіба ти не бачиш, де сон і де дійсність? Біля тебе я, Павлику. Чи тобі здається, що це не я, а якась інша жінка?

— Ти, Наталю. Іншої не хочу.

— Я теж… — Підхопилася, підійшла до дзеркала і подивилася на себе.

Павло мовчки слідкував за Наталею. Думав: для нього чепуриться, свого чоловіка. Може, справді любить?

Вернулася Наталя до Павла, присіла на канапу і поклала голову йому на плече:

— Я теж дуже скучила…

— Не знаю, — вирвалося в нього.

З подивом відсахнулася:

— Не знаєш?

— Пробач…

— Що з тобою? Може, ти до когось мене приревнував? Павлику!

Не відповів.

— Відверто кажучи, мені це навіть до вподоби, бо ж ревнують тільки від любові.

Не знав, що казати дружині Павло. З вуст само зірвалося:

— А котик?

— Що за котик? — мило засміялася. — Так он воно що!

— Хто він такий, твій котик?

— Мій котик, це правда… Подруга одна, з ювелірного магазину. Смішна, завжди рибкою мене називає, то я її назвала у відповідь котиком. Приятелька моя.

— І Наталя тут же підійшла до телефону, набрала якийсь номер: — Це ти, котику? — продовжила у трубку: — Хтось перервав нам розмову, котику…

Павло не чув далі, що вона казала — такий був схвильований. Озирався навколо, ніби вперше бачив свою кімнату. Що тут твориться? Розгардіяш справжній! Троянди на комоді перевернуті, на столі порожні пляшки, розбитий бокал. Швидко до холодильника — і шампанського нема? Чим же вони відзначать Наталине повернення? Скипів: від Геннадія ключ треба відібрати, бо це його, тільки його робота!

Збагнула Наталя, що в Павла на думці, й обидві руки поклала йому на плечі:

— З якоюсь потаскухою тут був! Ледве витурила їх!

— За Вероніку тобі мститься… — нагадав дружині про її двоюрідну сестру.

— Може. Тільки я не допущу до того, щоб він чесну дівчину обманював. Не бачити йому Вероніки, як своїх вух! Все їй тепер розкажу, щоб не була дурна, не вірила гультяєві…

«А що коли й оту анонімку підкинув Геннадій? — зміркував Павло. — Хотів у такий спосіб помститися Наталі… Але чому вона така збентежена?»

Переконувала Наталя Павла, умовляла, аби не сумнівався в ній, нічому не вірив, що б не почув про неї, а він непокоївся: навіщо перед ним виправдовується так? Випереджає події? Передчуває, що все ж він колись про все буде знати, довідається? Як довідався сьогодні з анонімки?

І рука потяглася в кишеню за листом. Де ж він подівся? І в коридорі, у плащі, нічого не знайшов. В автобусі випав, коли виймав талон на проїзд?

— Ти щось загубив? — спитала Наталя.

Походжав по кімнаті, хапаючись за голову, ніби хотів намацати там оленячі роги, що їх можна було б приладнати замість вішалки. Аби кожний міг повісити пальто, а потім ще на вістря, на ріжок, настромити капелюх. Навіть у дзеркало заглянув, та побачив, який він сумний, розгублений. Розчесав волосся п'ятірнею і, криво усміхнувшись, поцікавився:

— Який я, Наталю?

— Гарний, дуже гарний, — знову приластилася жінка.

— Хоч і з рогами?

— Якими ще рогами?

— Оленячими!

Ніби тінь перебігла Наталі по обличчю і зникла, як хмаринка, що її вітер підхопив і хтозна куди погнав. Доторкнулася Павлового чола:

— Гарячий якийсь… Хворий таки, певно.

— Здоровий, чом би я хворів?

— Тоді що з тобою?

— А хіба не знаєш?

— Що я можу знати — тільки-но з дороги!

— Супроводжувала групу?

— Як звичайно.

— А може, ти обманюєш мене? Та ще й насміхаєшся?!

— Що ти собі вбив у голову, Павле? Підняв руки, розчепірив пальці:

— Ось такі у мене роги, бачиш?.. І не прикидайся!..

Та несподівано розм'як, зовсім обезсилів, сльози заблискотіли у нього на очах. І жоден звук більше не злітав із його вуст, хоч Павло раз-по-раз ще розкривав рота, жадібно ковтаючи повітря. Здавалося, бурхлива течія швидко підхопила його і понесла чимдалі від берега, щоб ніколи більше не став на тверду землю.

Злякалася Наталя:

— Любий! Павлику…

І далі не казав їй нічого Павло. Покірно пішов поруч, спираючись на її плече. До канапи. Мусив лягти, трохи відпочити. Потягнув на себе плахту, котрою укрила його жінка. Сама ж вона знову приклякла перед ним, не випускаючи з долонь Павлову руку. Розчулився від того Павло:

— Не сердься, Наталю.

— Хіба я серджуся? Дурненький…

— Примарилось щось.

— Пройде, Павлику, мине.

— Кажеш, мине?

— Як і все на світі.

— Як наша любов минулася?

Знову пильно видивилися одне на одного й мовчали. Павло запитав тихше:

— Чи лише чужа любов минається?

— Чужа…

Він заплющив очі. Думав, подрімає — може, спокій увійде у душу. Приходили спогади. Колись був переконаний, що Наталя віддасться за Віктора, його близького друга, з котрим потім вони й розійшлися. Ні до кого іншого не ревнував Наталю, лише до нього, Віктора, розуміючи: друг набагато розумніший, спокійніший від нього. А коли Наталя обрала його, Віктор кудись виїхав, перевівся в якийсь інший вуз. Шкода було Павлові втрачати друга. Чи жінки, може, для того й створені, думав він тепер, щоб розривати, руйнувати чоловічу дружбу? Скільки тому є прикладів — і у житті, і в літературі. В житті навіть більше, бо не всяка життєва історія годиться для книжки.

Розплющив очі й запитав:

— Віктор був розумніший?

— Ніколи не цікавилась, не знаю.

Все ще не відпускала Наталя руки, легенько її гладила, й по всьому його тілу розливалося тепло. Запитав у думці: коли правду каже, коли грає? Але хіба можна отак грати? Від корисливих дівчат він завжди відвертався, обходив їх десятою дорогою. Наталею ж гордився. Здавалося, ніколи нічого вона не вимагала, хоч не дав їй такого достатку, якого заслуговує. Живуть досить скромно. Меблі до квартири купили на сплату. А проте, Наталя ніколи не скаржилася, нікому не позаздрила. Принаймні, він нічого такого від неї не чув. Чи його боїться? Розв'язує язика з приятельками?

Озвався зненацька:

— Як же зовуть твою приятельку?

— Котру?

— Яку ти кличеш котиком.

— Оксана вона. Хіба я не казала?

— Чом не приведеш її ніколи до нас?

— Колись приведу, — Наталя відпустила його руку. — Коли хочеш, запрошу й сьогодні. Я буду її бачити…

— Про це ви домовлялися?

— Вона знає хорошу кравчиху. Ти не заперечуєш, щоб я собі пошила нове плаття?..

— Ніби я тобі у чомусь перечив.

— Але ж ти мій чоловік. Я повинна у тебе питати. — І підхопилася: — То як — запросити? Підемо до кравчихи, а звідти — сюди.

Неохоче підвівся з канапи — навіщо сьогодні увечері подруга? Він же так чекав її, Наталю? А дружина наче була рада, що приведе подругу.

— Не сердься, Оксана усе тобі пояснить сама.

Пояснить, сердито подумав Павло. Яке йому потрібне пояснення? І навіщо, аби хтось сторонній втручався в їх життя? Майже закричав:

— Не хочу, не треба!

Наталя озирнулася:

— Що не хочеш?

— Аби її приводила! Й ніякої кравчихи! Завтра, коли завгодно, лише не сьогодні!

— Що з тобою? Ніколи не чула, щоб ти так кричав.

— Бо не ганчірка я! Коли треба, можу й твердим бути.

— Навіщо це тобі?

— Щоб не обманювала. Чуєш?

— Хіба я обманюю?

— От що… Краще послухай мене і зостанься вдома, — сів знову на канапу.

— Але ж я з Оксаною домовилася…

— Я нікуди тебе не пущу!

— Пустиш…

— Ні!

Як вихор, схопився з канапи Павло, скочив до дверей і загородив їх широкою спиною, повторюючи:

— Через мій труп тільки! Через мій труп!..

II

айор Ковальчук заговорив про чергування, і Віктор зітхнув: тільки б не йому випало сьогодні чергувати. Звичайно, робота — це важлива справа, але й особисте життя — не другорядне. Тільки усміхнувся у відповідь майор, розуміючи: згодом молодий слідчий звикне і до того, що часу на побачення ой як невистачатиме. Коли він усвідомить, що їхня професія — може, більш необхідна, ніж багато інших… Але цього разу зважив майор Ковальчук на те, що лейтенант Погоріляк щойно приїхав з відрядження, з далекої дороги — і вирішив: зостанеться на ніч у відділі сам.

— Сподіваюся, що ніч буде спокійна, бо вже давно в місті нічого не траплялося. — Зупинився у дверях, оглянувся: — Чи, може, щось трапиться?

— Не знаю, — знизав Віктор вузькими плечима. — Краще б не траплялося, товаришу майор.

— І я собі так думаю: краще б не траплялося. І сьогодні, й завтра, й післязавтра. — І, пильно позираючи на Віктора, спитав: — Чого це ми з тобою спокійного життя захотіли?

— До спокою всі прагнуть.

— І це правда.

А Віктор уже думав: скорше б опинитися у своїй квартирі, яку цими днями одержав і ще не обжив, лише заніс речі — два старі чемодани, з яких один із книгами. Сподівався, що десь у майбутньому буде «рости» по службі, може, й переїжджатиме до більшого міста і житиме у ліпших квартирах, та оцю, першу в його житті, ніколи не забуде. Досі все в гуртожитках доводилося жити. П'ять років навчання, потім у районі, куди його послали після захисту диплома. І от уже перевели в область…

То була радість: переїхати у рідне місто. Де народився, закінчив середню школу, де усе йому знайоме — кожна вулиця, кожний дім. І парки міські, й ріка. Сам не свій був, коли одержав ключі від квартири в новому, тільки-но збудованому домі, на околиці, в масиві, де кожна споруда — в саду.

У черговій машині він їхав додому. Згадував майора: ніби невдоволений він тим, що останнім часом у місті затишшя? Весь час хочеться йому бути в русі, в дії. А йому, Віктору, здається, що ліпшого, як тиша, не можна й бажати. Тишу надзвичайно полюбляє. Коли безвітряно, дерева спокійно пнуться в небо, не чути машин. Адже тиша — то спокій душевний. От якби майор завтра зустрів його й сказав: «Усе гаразд, Вікторе, спокійно ніч минула, ніяких пригод!»

Перебирав у руках ключі, брязкотів ними й думав: затишок такий створить у своїй квартирі, що кожний, хто побачить, буде вражений. Інші побиваються за якимись польськими комплектами, а він замовить собі меблі за власними ескізами. Яскравого світла у нього не буде, світильники поставить такі, щоб і світло виділося ніжним.

Аж заплющив очі — так приємно стало на душі. Здалося, що йде не в порожню, ще не обставлену квартиру, а в родинне житло, де його чекає і недочекається Наталя. Стрепенувся: чому б це — Наталя? Його дружина матиме зовсім інше ім'я… принципово інше! Хоча ловив себе на думці, що коли вимовляє для себе «Наталя» — чує ніби музику…

Уже здаля побачив свій дім, два широких вікна на четвертім поверсі. В першу чергу вікна треба занавісити, підлогу накрити, аби не ходити босоніж по паркету. Стільки тих турбот, що навіть не до спокою.

Ще не встиг шофер загальмувати, як Віктор уже вискочив з машини, застрибав по сходинках нагору. Відчинивши двері, увімкнув світло — в коридорі, в кімнаті, у ванній. Щоб добре було видно всю квартиру — аби ще раз гарно роздивитися. Хороша квартирка, хоч і не обставлена! Доведеться, правда, перемалювати, бо стіни дуже жовті. І взагалі він зробить усе так, щоб Наталі, коли увійде вона сюди, в його квартиру, все було до вподоби. Тепер посередині стояла розкладушка, а з другого боку — по чемодану.

Але несподівано відчув якийсь неспокій. Аж холодок пробрав його тіло. Від чого б це? Передчуває щось недобре? Опанував собою — пусте! Це через те, певно, що він одинокий, коли його ровесники вже давно одружені. Моторошно самому в квартирі. Одружені, сімейні — спокійніші, більш врівноважені за таких, що довгий час живуть одинаками…

Одружена Наталя, а більше він нікого не хоче, окрім неї. Ба що тепер думає вона? Вибрала собі іншого, а чи його, Віктора, колись згадує? Що коли зустрінуться? Може, пройдуть мимо, зробивши вигляд, що не упізнали одне одного?

Не кинеться за нею навздогін!.. Не буде хлопчаком! Зрештою, на Наталі світ клином не зійшовся, знайде і він, Віктор, собі подругу, котру б і він полюбив, і вона його. Аби не думала Наталя, що й до цього часу без неї страждає.

А все-таки… Скільки це вже Наталі років? Двадцять шостий, напевно, пішов… Згадалося, як колись, у школі, ніяк не міг зізнатися дівчині в коханні. І от якось вичекав її, заговорив. А вона у відповідь похилила голову, опустила очі. Тоді він посміливішав, узяв її за руки, пригорнув до себе і прошептав: кохана ти моя! А дівчина раптом розсміялася. Він до вух почервонів, налився кров'ю, скипів. Вибачалася, правда, після того, просила, щоб не сердився на неї. А вже рана на душі зосталася.

Коли вийшла за Павла, перебрався в Ленінград, до знайомих, там уже закінчував науку. Весь час, правда, думав про Наталю, хоч і намагався забути її. А коли здавалося, що вже заспокоївся — нагадала про себе сама: якось довідалася, де він, і прислала листа.

Не відповів тоді Наталі, а листа зберіг. Ба де він? Узяв чемодан з книгами, вивернув усе на розкладушку й витяг товстеньку папку. Майбутня дружина, якщо така буде, певно, все це знищить, а поки що… З прижовклого конверта вибрав клаптичок паперу, вирваний із зошита, в навкісну лінійку. Нетерпляче, як тоді, коли його одержав, розгорнув листа.

«Здрастуй, Вікторе! Може, тобі й дивно, але не могла я тобі не написати. Не повідомляю, звідки я дізналася про твою адресу — це не має значення. Пишу, бо провинилася я перед тобою — аж тепер це до мене дійшло, — а тоді, ти знаєш, хіба я що думала? Пишалася — одна я на світі така, кращих від мене вже нема, усі мене повинні любити. І тільки зловтішалася, коли бачила, як ти переживаєш, а тепер дуже каюся, що так незаслужено образила тебе. Хочу знати, Вікторе, як ти живеш, які плани маєш? То напиши мені до вимоги…»

Кілька разів брався їй писати. По-різному. То прощав усю її провину, то картав за безсердечність. Про себе писав, про те, що ніколи, до кінця свого віку її не забуде. А ні рядка не послав Наталі, все, що було написане, знищив. Бо коли виїжджав до Ленінграда, дав слово, поклявся — вирвати її зі свого серця.

А чи вдалося йому те? Не хотів, а мусив зізнаватися — ні, коли б Наталя лишила Павла, він би навстіж розчинив перед нею двері. Бо, незважаючи на все, — про це свідчив лист — якісь таки добрі почуття все ж до нього мала. Навіщо б інакше писала, вибачалася? А можливо, й на щось сподівалася? Якби тоді відповів Наталі, відізвався на її листа, — міг давно забути про ці переживання. Гордість не дозволила — хотів бачити себе мужнішим-і рішучішим, аніж є насправді! Отаке… без впни винний…

У думках усе простіше, а насправді, як би повівся з Наталею, коли б вони зустрілися? Адже роки минули, й Наталя могла дуже змінитися — жінки швидко старіють, як не до ладу в них життя. Дав їй Павло усе, що потрібно? Колишній товариш… Що ж, і таке буває в житті, хоч Павло даремно вважає його своїм ворогом. У душі давно вже все перегоріло… Все?..

І знову затамував подих: відчув, як перед цим, ніби в його квартирі присутній хтось чужий. Озирнувся — що таке? Хтось начебто його переслідує. Згорнув похапцем листи, мовив уголос:

— Зараз!

І задумався: кому це він сказав, якщо в квартирі, окрім нього, нікого немає? На роботі не сходило з думки, як би чимскоріше приїхати додому і побути там на самоті, а хіба не обтяжує його самотина?

Перед його очима все ще була Наталя. Закортіло глянути на її фотографію. Дістав альбом і сумно подивився на пусту сторінку, заляпану клеєм. Колись там була карточка Наталі — у гніві відірвав її, пошматував на клапті, розвіяв по вітрові. Гордився тоді тим, тепер шкодував, думав: ех, гаряча молодість, ти завжди залишаєш після себе попіл жалю… Тепер, якби зустрівся з Наталею, то найперше — попросив би в неї студентську фотографію. Просто так, на згадку. Бо що ж іще? Дороги розійшлися. Тільки він не хоче, щоб зникла Наталя з його пам'яті. Поки він живе — і вона повинна в ньому жити. Бо хіба відмовишся від свого минулого, адже воно було, було, було! Навіть своїй майбутній дружині він усе розкаже про Наталю…

Відчинив вікно — так раптом потемніло! Від хмар, які густо насунулися з гір, бо пора осіння, так і чекай дощів. Дивився на місто, що майже все було на виду, світилось вогнями — Вікторів будинок на узвишші, й удень із вікон видно навіть гори. Перші краплі засікли по блясі підвіконня. Простягнув до них руку — коли б не засльотило, бо іноді буває така осінь, що дощ ллє та ллє до самої зими, поки мороз його не зупинить.

У такій осінній темноті місто ніби чуже, незнайоме. Хоч знав його Віктор ще з дитячих років, коли вчився разом із Наталею… Але згадав навчання у Львові. Ось вона при виході очікує Павла — з розпущеним вздовж плечей волоссям, щаслива, усміхнена… Може, після закінчення вузу її з Павлом направили сюди: вона завжди мріяла працювати десь на Закарпатті, а тим більше у рідному місті. Завтра ж треба буде звернутися в адресний стіл. Якщо матиме адресу, найперше подзвонить. Голос Наталі упізнає, хай тільки відізветься. Він не поспішатиме себе називати, щоб здогадалася сама. Невже серце їй нічого не підкаже? А коли Павло підніме трубку? Він буде мовчати. Дзвонитиме доти, доки не натрапить на неї, Наталю.

Місто ще не спало. Та й чи згаснуть вогні у всіх вікнах? Може, чиєсь віконце світитиметься до білого ранку? О, знав би він, котре з них Наталине! Та що це по-хлоп'ячому вдався до сентиментів?

Зачинив вікно. Світло різало очі — накрив лампу газетою. Ліг на розкладушку, підклавши під голову руки. Звечора сон до нього не йде — а то було б найкраще заснути і виспатися. Адже у відрядженні достатньо й натомився. Та спогади, що так несподівано зринули в цьому затишку, його розхвилювали, збентежили, і тепер не знати, чи й засне до ранку.

Здалося потім Вікторові, що Наталя якось нечутно увійшла до його кімнати, зняла газету з лампи, щоб краще його бачити, і тихо-тихо мовила:

«Це я, Вікторе, хіба не впізнаєш? Я писала тобі в Ленінград, а ти не відповів. Може, не одержав від мене листа? Може, переплутала адресу — сама чи ті люди, що мені її дали, навмисно так вчинили, або мій лист не дійшов до тебе? Та все одно я знайшла тебе, й нікуди вже від мене не дінешся».

Дуже близько стояла Наталя: тільки б простяг руку — вже доторкнувся би до неї. Та не посмів цього зробити, боячись, що, як колись школярка, вона розсміється прямо йому в обличчя. Тихо запитав:

«Де ж ти була так довго, Наталю?..»

«Хіба я запізнилася, ти одружений?»

«Не я одружений, Наталю, а ти вийшла заміж… за Павла».

«А що з того, коли нещаслива?.. Ти мене ще любиш?»

«У серці моєму тебе вже нема, а в пам'яті лишаєшся. Чому? Може, поясниш, Наталю?»

«Дивний, хіба сам не розумієш? Тому, що мене любиш!»

Запанувала така тиша, що Віктору навіть стало лячно, ніби десь у прірву, бездонне провалля почав падати. Рвучко підхопився, протер очі. Лампа на табуретці, а газета, котрою накривав її — лежить на підлозі. Почухав потилицю — наче й не спав, а дивне таке привиділося…

Зняв трубку з апарата, послухав гудок й обережно положив на місце. Від неспокою що чинить! А може, чекає на її дзвінок? І телефон справді задзвонив. Чи це знову сниться? Видивився на телефон, а він не змовкає — трубка на апараті аж ніби підскакує.

Отямився Віктор:

— Слухаю…

— Створена оперативна група, — впізнав, що це дзвонить майор Ковальчук: — Пограбовано квартиру, можливе й убивство. Слідчу роботу поки що поведе міліція, і групою до мого приїзду керуватимеш ти. Машина вже в дорозі. За тобою заїдуть, чекай.

Шофер відкрив дверці, і Віктор протиснувся на заднє сидіння, розглядаючись — хто ще є в машині? Побачив, що група — у повному складі. Значить, крім нього, слідчого, тут і судмедексперт, і криміналіст… побачив і знайомого лейтенанта з карного розшуку. Запитав:

— Що сталося?

— На Підвальній вулиці розбили квартиру.

Місто спорожніло, зустрічалися лише поодинокі перехожі. Вони зупинялися, з подивом оглядаючись на міліцейську машину, що кудись поспішала, летіла. Трохи моторошно стало на душі лейтенанта: такий ліричний настрій — і раптом… убивство!

Зиркнув на спідометр: таку велику швидкість витискає шофер — сто кілометрів! А навіщо? Хіба тим, що скоріше приїдуть на місце, допоможуть потерпілим? Ні… Якби тільки за щось зачепитися, якщо вже не вдасться затримати злочинця…

Зустріли їх чоловік і жінка. Прискочили обоє до машини:

— Це на другий поверх, у п'яту квартиру. Там розбиті двері. А на підлозі жінка.

— А хто ви такі?

— Ми їх сусіди, Вдовіни…

Жінка рушила першою, чоловік — за нею, одягнуті обоє по-домашньому: вона в довгому халаті і ще чомусь у чорній хустині, а він — у піжамі. Та перед входом до будинку вони зупинилися, тривожно поглядаючи один на одного.

Віктор попросив:

— Будете понятими.

Жінка неспокійно перев'язала на голові хустку.

— Добре…

Слідчий тут же пояснив їхні права й обов'язки. І запитав:

— Що то за родина у п'ятій квартирі?

— Недавно поселилися, ми добре ще й не знаємо, хто вони такі. Чоловік ніби інженер. А хто вона…

Сусідка поглянула на свого чоловіка, і він додав:

— Ми її ніколи не питали, а вона не казала. Рідко бувала вдома — все десь у від'їзді.

Жінка почала пояснювати сміливіше:

— Чуємо, телевізор гримить на весь голос, спати не дають. Пішли до них, а двері порізані…

Віктор зрозумів — значить, це вони повідомили про злочин. Нараз подумав інше: чи не для того послав його майор Ковальчук на місце події, щоб показав, на що він здатний? Колегам по роботі та й безпосередньому своєму начальнику. Ба навіть собі. Щоб і на цьому ділі він переконався: професію вибрав собі до душі. Нічого випадкового в тому не було, що поступив на юридичний — у житті бо взагалі нічого випадкового немає, на все є причини.

Ні про що вже не питав сусідів, що стояли перед ним, швидко пішов по сходинках угору, на вказаний поверх. Хоч би не провалитися на цій першій справі! З першого кроку повестися вміло, аби не казали, що ти ще не доріс, тобі ще рано братися за серйозне діло.

Ось і другий поверх. Тісний майданчик біля сходів. Споруджений будинок по-новому, серед білих стін — чорний дерматин, на якому гарно вирізнюються номери квартир. П'ята зразу ж, зліва. Замок із дверей вирваний, дерматин порізаний і вибивається з-під нього сіра, брудна вата. Віктор озирнувся на своїх супутників і обережно штовхнув двері.

Під ногами скрипнула підлога. Він зупинився, оглянувся, відчувши несподівано, як його чомусь пройняло холодом. Хвилюється? Боїться? Та не хотів, аби колеги знали, що з ним діється. Не треба, щоб одразу в ньому засумнівалися. Тому нахилився і почав придивлятися, чи немає слідів на підлозі.

Коридор, побачив, застелений лінолеумом. Збоку — вішалка. На ній жіночий плащ із капюшоном, бордового кольору. Зверху на полиці — погано складена парасоля, так само недбало кинута на гак хусточка із силуетами будинків, дерев і прапорів — мабуть, закордонна. Ліворуч, чомусь освітлена, кухня. Крізь нещільно зсунуту завісу видно краєчок газової плити, біля котрої лежить перекинута на бік табуретка. А в кімнаті темно.

Він обережно увійшов і повів рукою по стіні, шукаючи вимикач. А з вулиці, якраз проти вікна, присвічував ліхтарик. Химерні тіні враз затанцювали перед очима Віктора. Подумав: як же в темноті побачили вбиту? Злякалися і вимкнули світло? Чи після них ще хтось побував у квартирі?

Коли у кімнаті спалахнуло світло, глянув на підлогу і побачив: жінка ніби спить, видовживши ноги до дверей, причому одна гола, а друга у панчосі. Обличчя під подушкою, мабуть, задушили… Але погляд раптом упав на наган, що лежав біля вбитої.

Оглянувшись на товаришів, слідчий з'ясував: чи не потрібний для огляду ще хтось із спеціалістів, крім тих, які вже є. Подумав — ніби всі. І приступив до діла.

Доки місце події і труп фотографували, оглядав кімнату.

Горіховий комод понівечений так само, як і двері. Шкатулка на ньому розламана, з відірваною кришкою. Незрозумілий вчинок — чому ж це злочинець так розперезався в чужій хаті? Оглянув шкатулку — подібна, з перламутровим малюнком на кришці, була у них вдома. Матері подарували її на день народження, і вона тримала там свої прикраси — звичайні, прості: ніяких коштовностей у домі не було, хоч любила мати гарні речі — жінка ж…

Шукав, чи ще щось не побачить поламане, побите. І помітив розтоптане на підлозі дзеркальце — випало, певно, із шкатулки, і вбивця люто наступив на нього ногою. Пляшка від шампанського стояла на столику, поряд — два бокали. Не може бути, щоб удвох вони сиділи й пили. Злодій, бандит і… потерпіла? Чи змусив її разом із шампанським випити отруту, тому наган кинув на підлогу?

Нахилився до револьвера. На срібній пластинці було вигравіровано: «Відважному бійцеві революції Івану Москаленку». Чому злочинець скористався священною зброєю? Навмисне, щоб заплямувати заслужену людину? Чи з іншої причини?

Відступив до дверей, щоб не заважати експертам — їм бо своє діло теж треба зробити. Замилувався квартирою — гарна, затишна, набагато краща, ніж його маленька, однокімнатна. По тому, як вона була прибрана, відчув жіночу руку. От ліногравюри, як на перший погляд, розвішані безладно, та коли придивитися — із добрим смаком. Зналася, певно, жінка на гарних речах, мала справжнє художнє чуття. І от лежить на підлозі мертва. На босій нозі у неї черевичок, а на тій, що в панчосі — нема. Чому не навпаки? Перелякалася й зі страху не знала, що чинить? А де ж другий черевик? Очима під канапою знайшов його Віктор.

Ще раз подивився на ноги потерпілої — видно, не ховалася від сонця, може, й на море їздила — є такі фанатики, що всю зиму відкладають гроші, аби влітку витратити їх десь на Чорноморськім узбережжі. А вона чи складала, чи й без того мала можливість поїхати?

Безліч запитань ставив собі Віктор, але не на кожне ще міг відповісти — лише тоді всі крапки поставить над «і», коли спійманий злочинець у всьому зізнається. Тепер же найперше й найважливіше — все зафіксувати, сфотографувати, щоб найменша дрібниця не випала з поля зору. І щоб експертиза сказала своє слово. А слідчому ще буде над чим поламати голову.

Віктор ще раз обійшов навколо потерпілої, з обличчя якої вже зняли подушку. Нахилився… І враз відсахнувся.

— Це ж Наталя! — вирвалося в нього.

Товариші здивовано глянули на слідчого, але він не пояснив нічого.

«Я ж її шукав, — казав сам собі. — Шукав і знайшов! Доля повернула її мені мертвою. Аби ще більше мучився».

Він боявся взяти щось у руки, щоб не затремтіли. Але таки оволодів собою і продовжив огляд.

Подзвонив майору, доповів про вбиту.

— Працюй, — коротко відповів начальник. — Прокурору я подзвоню сам.

III

ьмяно курила під стелею лампочка. З подивом дивився на неї Павло: обплутана дротом, що до неї і не доторкнутися. Чи це йому здається? Невже замість красивої, дорогої люстри — кришталевої, котру Наталя по знайомству дістала прямо з бази, — бачить цю дивну лампочку?

Бо ж хіба він, Павло, не удома, не у своїй квартирі? Спить, певно, і сон бачить. Пам'ятає — і раніше з ним діялося подібне, не міг ніяк збагнути, де сон, а де дійсність. Закліпав повіками, почав примружувати очі, затуляти їх зверху долонею — боявся опинитися відразу в темноті. Здавалося, що більше ніколи не побачить світу. Скільки себе пам'ятає, завжди, з малих років найбільше боявся утратити зір. Хай би залишився без рук чи ніг, аби лише очі мав видющі. Хіба ж можна жити, коли суцільна ніч навколо? І дякував долі, що нічого такого з ним не сталося, з руками і ногами він і бачить. Та як буде далі? Швидко розплющив очі — що про таке думати! Як до цього часу гарно йшло життя, то так і далі йтиме! Сонце буде світити йому і райдуга грати. Хмарки, коли й заступлять небокрай, то ненадовго — розсіються, після них не лишиться і тіні.

І міркував далі: хто все-таки зняв зі стелі люстру і повісив отаку химеру? Може, Наталя вирішила з ним пожартувати? Чи мода з'явилася — квартири прикрашати такими старовинними, задротованими лампами? Читав, як десь у вітряку відкрили ресторан і, замість люстер, розвішали старі ліхтарі — «літучі миші». Напівтемно, і тому здається — волого, прохолодно.

Відчув Павло, що і його бере якимсь холодом. Зіщулився, натяг на себе ковдру. З докором подумав про Наталю: де ж все-таки дістала таку лампочку — т навряд, чи ця старовина надходить на базу. А хіба красивіша від люстри? Світить тьмяно. Що ж, для кого тьмяно, для кого — інтимніше…

Хтось ніби увійшов.

Рвучко підхопився, але зразу ж упав на подушку: ніби струмом прошило Павла — перед очима потемніло, а у скроні ударила кров. Схопився за голову — здалося, що вона враз опинилася в лещатах. Налякався: що це? Невже якийсь удар, і він уже ніколи не підніметься, не одужає? Це щось неймовірне!

Довго лежав не ворушачись, як у забутті, а коли полегшало, спробував піднятися — повільно, обережно. Підвівся, розглянувся й від подиву тільки розкрив рота: поруч було ліжко, накрите не дуже чистим простирадлом, а на ліжку витягся якийсь чоловік з розкинутими руками. Страшний, давно не голений. З рота стікала на подушку слина, а він тяжко дихав, ніби не міг надихатися.

«Хто це? — намагався згадати Павло. — Далекий якийсь родич? Приїхав до міста й, не знайшовши, де заночувати, прийшов до них з Наталею? Та чому Наталя не постелила йому чисте? Протер очі, поглянув пильніше. Мабуть, тут Наталя ні до чого: браток його, Геннадій, когось із дружків привів на ночівлю. Після того, як добре напилися — має Гена такий гріх, ой має. І це на зло Наталі вчудив? Не треба їм у хаті отакого клопоту. Вже не дає життя Наталі, погрожує їй. А вона теж різко бере собі з ним — мовляв, Вероніка такому розпуснику ніколи не дістанеться! В цьому виправдовував його — який там розпусник? Такий Геннадій, як усі — не ліпший, та й не гірший.

Павло подумав — а яка була у нього юність? Не зовсім така, якби тепер хотілося, але й скаржитися гріх. Мрію свою здійснив — здобув вищу освіту і став інженером… за дружину взяв собі Наталю: вийшло, як у казці — одружився з першою любов'ю! І, певне, останньою, бо нікого більше йому не потрібно! Виходить, він щасливий. Чого ж йому на серці так погано… та й голова болить, і спрага мучить?»

Глянув на другий бік — там, на столику, має бути в графині вода. Але замість столика теж стояло ліжко, а на ньому лежав горілиць кремезний чолов'яга з густим, чорним волоссям на грудях. Що він собі думає, Геннадій? Понаводив якихось розбійників! Отак і він, Павло, зненавидить його, не тільки Наталя. Дуже вже багато дозволяє собі той дітлах — так і до біди недалеко. Написати б матері та й вітчиму. Усі разом вплинуть на Геннадія — зрозуміє він, до чого котиться…

А голова розламується зовсім. Стривай, а може, він, Павло, не вдома, а в лікарні? З ним щось сталося й потрапив у лікарню. Але ж яка хвороба скрутила його? Коли? І де? Вдома, після сварки, чи втратив свідомість десь на вулиці, коли вибіг із дому. Чи знає Наталя?

Як не намагався Павло все пригадати, ніщо не йшло йому на гадку — здавалося, зовсім утратив пам'ять. Заперечив сам собі: а чому ж він тоді пам'ятає дружину Наталю, кришталеву люстру… брата свого Геннадія? Хвороба, мабуть, відступила — довго був без свідомості або тільки марив, а зараз повертається до тями. Повів головою в один бік, у другий, знову спробував трохи підняти її, але в ту хвилину поряд скрипнули двері. Перед Павловими очима так само несподівано виріс якийсь міліціонер. Віддалік спочатку, потім ближче й ближче, поки не став у ногах — з погонами старшини, перетягнутий ременями, з пістолетом у кобурі. Видивився на нього Павло, а старшина криво посміхнувся:

— Що, вже протямився?

Закліпав очима — чому так питає. До нього, Павла, має якусь недобру справу? Ні до чийого ліжка чомусь не підійшов, тільки до його. Зневажливо й зловтішно якось дивиться…

— Отямився, питаю?

Не розумів — до чого такий тон? Наче він навмисно, сам по своїй волі впав у забуття. Не підступна хвороба здолала? Але не може цього бути! Він не заслужив, щоб отак зухвало поводилися з ним! Не мають на те права, бо він, Павло, порядна людина. Відвернув обличчя від міліціонера, чекав — зараз піде, нарешті, зачинить за собою двері. Але той нещадно потягнув з нього ковдру.

Павло скипів:

— Ну, знаєте!..

— Не знаю… Як прізвище? Хто ви такий?

— Хто я? — Павло хихикнув і враз повеселішав: значить, його за когось приймають, зараз він себе назве, і шановний міліціонер почне вибачатися…

Відповів Павло:

— Інженер я. З приладобудівного.

— А як прізвище?

На вустах Павла заграла легка усмішка.

— Не все одно вам — Іванов я чи Петров? Раз — не Сидоров.

— Не все одно.

— Москаленко… Москаленко я… Іван.

— Москаленко?

— Так, — підтвердив Павло і знову спохмурнів: — Чимось воно вам підозріле, моє прізвище?

Міліціонер не відповів Павлові, записав лише щось на папері і, не оглядаючись, рушив до дверей. Павло, позираючи йому услід, думав: а може, зупинити? Не своє ж прізвище назвав — а дідове, якого давно вже немає на світі. Щоб заспокоїти себе, поринув у згадки, як дід брав його з собою на рибалку. На човні випливали на середину ріки, там розкладали вудки. Риба чи клювала, чи не клювала, а старий розповідав. Про білого генерала Шкуро, за яким ганявся по донських степах. Про Будьонного, Щорса… Спогади обірвалися, і Павло почав шукати виправдання — чому це він назвався Москаленком? Що ж, міг мати й це, материне, прізвище, хіба ж немає в його жилах дідової крові? Так що й не дуже обманув міліціонера, можна би сказати — й зовсім його не обманув, бо давно збирався взяти прізвище діда, щоб пам'ять про героя революції не вмерла. Вона, звичайно, житиме й без того, а все-таки… Так і пояснить він міліціонерові, якщо той повернеться, що вже давно він називає себе Москаленком, а не Мушником. Думав, скаже міліціонерові, що навмисно назвав оце, ближче йому прізвище, бо в лікарні, куди він потрапив, все, мабуть, записано — його професія, адреса. Або ж найпростіше вдати, ніби марив.

Волохатий велет тим часом прокинувся, широко позіхнув і з люттю почав чухатися в груди.

«Несимпатичний чоловік, — подумав Павло, — якийсь алкоголік, ніс розпух, посинів…»

Той чухався і чухався. І Павло не витримав:

— Вже, мабуть, досить, перестаньте!

Волохатий тупо глянув у його бік:

— Що ти сказав?

— Досить уже вам чухатися.

— А тобі що? Не тебе ж кусає.

— А може, й мене.

— Тоді чухайся і ти.

— Перестаньте!

— Ого! — волохатий вишкірив жовті зуби. — Інтелігент який знайшовся! Чи, може, просто побілів, як викупали?

Павло не зрозумів його, а може, й недочув, бо вже собі подумав: вони ж обоє хворі й не гніватись один на одного повинні, а навпаки — якось підтримувати, заспокоювати. Вирішив: сам винний — ні з того, ні з сього прискіпився до хворого, не знаючи, чому він шкребеться — може, в нього болячка така…

Та волохатий раптом усім тілом навалився на Павла, зім'яв його під себе і зареготав. Павло запручався, схопив його за шию.

Хтось поспішив їх розбороняти і стягнув волохатого. Чолов'яга кинувся ведмедем на нього, звалив на підлогу. Осідлав і теж зареготав.

Сам не чекав того Павло — йому з вуст зірвалося:

— Міліція!

Тої ж миті в кімнату заскочив міліціонер. Чекав Павло, що пролунає постріл, бо як же інакше приборкати звіра! Але волохатий одразу присмирів і став перед міліціонером — майже голий, в подертих трусах, які ледь трималися йому на животі.

— Що тут у вас коїться? — запитав сердито старшина.

— Нічого особливого, — розвів руками волохатий, — трохи поборолися.

— Поборолися?

Міліціонер видивився на того, що був на підлозі. Той, не вагаючись, підтвердив:

— Розім'ялися лише…

В Павлові все кричало: неправда! Оце такі хворі? їх треба гнати звідси й чим скоріше!.. Та побоявся нагадати старшині про себе.

Обох забіяк вивели. Ті вийшли, й не поглянувши на нього, Павла.

Павло зробив спробу піднятися з ліжка і, дивно — встав, не впав на подушку. Розглянувся: лікарня, а стіни чомусь сірі, з брудними підтьоками? Підлога цементна, холодна. Опалення ніякого немає — ні кахельної грубки, ані батарей.

Відкинув з ніг ковдру і побачив, що й він майже голий, лише в одних трусах. Почвалав до дверей, та відчинити їх не міг. Загримав кулаками — що тут за порядки?!

Відкрив уже знайомий міліціонер. Посміхнувся:

— Москаленко, кажете?

— Москаленко.

— То як — прийшли до тями?

Відчув Павло, що вже ніби іншим тоном звертається до нього старшина. Але чого таке питає, коли добре бачить, що він, Павло, уже на ногах! Сам піднявся з ліжка. Правда, тіло в нього як побите і голова болить, але вдома то швидко минеться, на другий же день, як тільки Наталя забере його з цієї… тюрми. Стривай… Кров одразу припливла Павлові до обличчя. Не хотів повірити, хоч уже здогадався — зовсім не в лікарні він, а у витверезнику…

— О боже!

І позадкував, неначе перед ним було якесь провалля. Обома руками схопився за волосся — хіба колись думав, що потрапить у таку халепу? Благально подивився на міліціонера, сподіваючись, що той дещо заперечить, скаже, що нічого поганого не сталося, це просто випадковість… Та старшина закинув суворо:

— Бачу, Москаленко, що тепер ви справді опам'яталися.

— Що було зі мною? — злякався Павло.

— Не пам'ятаєте?

Павло заперечливо похитав головою, бо не міг нічого пригадати.

— А ще інженер! — докірливо мовив міліціонер і пояснив: — Ви заходили сюди на чотирьох!

Тепер збагнув Павло, чому така порожня у нього голова. Свій характер знає: тверезим і пальцем нікого не зачепить. А як п'яний? Може, навпаки, — перетворюється в звіра? Бачив таких, але він не думав, що й сам озвіріє. Чи не натворив якогось лиха? І знову благально глянув на старшину. Але той ще більше зсунув брови.

Кров, що на хвильку відступила, знову залила все обличчя: з'явиться на роботі, й усі будуть на нього кивати — з витверезника! І нічого їм не поясниш… Що там від людей — від усього світу хотів би десь сховатися. А якби й сховався, то сумління все одно не дасть йому спокою! І як тепер подивиться у вічі Наталі?! Він згорить від сорому, він…

— Одягайтеся!

Побачив Павло: штани брудні, зім'яті, а рукав на піджаку віддертий. Може, виривався з рук дружинників, що тягли його до витверезника, а може… Ні не хотів думати на гірше.

Мовчки змахнув штанами, трохи їх почистив — добре, що хоч сорочка вціліла — піджак можна понести в руках. Додому якось добереться, а там сховає оцей мотлох, щоб Наталя нічого й не знала.

Старшина простягнув йому дрібно списаний аркуш:

— Прочитайте, підпишіть.

Зразу, не читаючи, хотів підписати Павло протокол — хіба не все одно, від ганьби нікуди вже не дінеться. А старшина все-таки попросив прочитати. Нічого особливого не було написано, тільки те, що Москаленко, інженер заводу, був у витверезнику, й за це з нього належить п'ятнадцять карбованців. За медичний огляд, за ванну, за постіль. Зацокотів зубами й підписав.

Зиркнув на руку — де ж годинник? Пропив його, як останній п'яниця? Залишив у заставу, бо вже не мав чим платити за горілку? Чекав — може, старшина щось скаже, пояснить, а той прискалив око:

— До побачення, Москаленко!

Павло вийшов без слова. Не хотів бо бачитися ще раз… Добре, що вже перебув цю напасть, тепер — геть, чимшвидше! Але раптом зупинила думка: от роззява! Прізвище продиктував чуже, а підпис поставив на протоколі свій! Переступив з ноги на ногу, зважував, але не повернувся.

Оглянувшись, побачив: старшина з порога пильно дивиться услід, немов хоче знати, куди він піде. Додому, куди ж інде? Поки ще на вулиці мало людей, знайомих. Додому, додому! І знову став як вкопаний — злякався: де ж ключі? Пошукав по кишенях, а вони порожні! Зник навіть носовик! Не вірив, вивернув кишені. Випала одна копійчана монетка. От влип так влип!

У розпачі подумав: піти і втопитися! І докорив собі: такий боягуз втопиться! йому ж вода холодна! От якби отруту проковтнути. Таку, що в одну мить… Щоб не встиг і злякатися.

Знав, що із самогубством трохи почекає. А можливо, все й не так погано, як йому здається? Згадував, що вичитав, як чоловік потрапив у скрутне становище й, не видячи виходу, вирішив покінчити життя самогубством. Випив якусь отруту, а дарма… Ще багато чого невідомо і йому, Павлові. Хоча б чому, з якої причини напився до безтями і, як останній п'яниця, потрапив до міського витверезника? Сам пив, чи був у якійсь компанії, що потім полишила його напризволяще? Помалу все розвідає, відновить у пам'яті, аж потім зробить висновок.

Як буде розумний, то все уладнається. Та й чому обов'язково жити без жодної плямочки? Часом люди мають і не таку біду, а живуть — не топляться. І він, Павло, житиме. Всяке диво триває три дні. Навіть коли й догану на заводі вліплять, то вона забудеться. А халепи довго не треба чекати — хтось інший в неї вскочить. Тоді вже про іншого почнуть говорити. А ще як щось придумає — придумав же з отим Москаленком! — щось іще на розум повинно прийти.

Не поспішав, поволі йшов містом. Від свіжого повітря стало ніби легше. Тільки пильно слідкував, хто йде йому назустріч. Гарний має вигляд, нічого сказати! Рідна жінка його б не впізнала. Зате ще більше «поріднився» з братом. І стало жаль Геннадія. Велику кривду, думав, учинить він братові, якщо в нього відбере ключа і скаже, щоб більше до них не приходив. Геннадій гарячий, розгнівається і ключ не віддасть, у кращому разі шпурне ним кудись і вилається, — мовляв, ганчірка ти, а не мужчина, Павле, дожився, що жінка тобою командує! Ні, треба інакше поговорити з Геннадієм, щоб зрозумів, але не знав — гніватися на брата, чи ні. Найкраще б украсти від нього ключа, може, й тепер, доки він ще спить — напевно, ж відсипається в неділю. А кали встав — є інший варіант: чесно попросить в нього ключ, бо свої десь загубив і не може зайти до квартири. Розумів — здивується Геннадій, що в таку ранню пору він, Павло, вертається додому та ще й у такому «легенькому» одязі. Та невже таїтися й від рідного брата?!

Повернув до гуртожитку. Поки вийшов на четвертий поверх, то серце, здавалося, билося аж у горлі. Притулився до стіни, віддихувався — і тут далася взнаки пиятика! З віддалі дивився на засклені двері, очікуючи — зараз Геннадій вийде, і вони зустрінуться один на один, як йому, Павлові, і хотілося б. Та брат не виходив. Тоді Павло наблизився до самих дверей. Крізь скло бачив — блимають у кімнаті тіні, ніхто навіть не подає голосу. Постукав, увійшов. Геннадія в кімнаті не було.

— Ви до кого? — спитав хтось із хлопців.

— Не впізнаєте?

— Пізнаємо, але…

— Дивуєтесь, що я в такому вигляді та й чого так рано? Неприємність одна в нас, біда…

— Знаємо, Геннадій вчора увечері казав.

— А де він?

— Не ночував тут… Ми думали, у вас…

Мовчав Павло, лише очима кліпав, бо що міг сказати? Не розумів — про яку неприємність говорив Геннадій своїм товаришам перед тим, як зникнути? Яку неприємність? Хіба він уже знав про витверезник?.. Чому ж тоді не прийшов за ним, не поспішив на допомогу братові? Навмисно, щоб потім мав чим допікати? Аби він, Павло, не докоряв йому, коли вип'є? Чи не з самим Геннадієм приключилася біда? Що з ним могло статися? Одержав вістку з дому, що мати померла — писала ж недавно, що трохи нездужає? Чи щось накоїв вітчим? Важко здогадатися, в голову, видно, лізе зовсім не те… не те… І мовчки повернувся до дверей — раз Геннадія нема, навіщо тут стояти? Злегка кивнув головою й вийшов.

— Що передати Генці, коли вернеться?

— Спасибі… Я зустрінуся з ним.

І незчувся, як вибіг на вулицю — збентежений, безтямний. Аж тоді озирнувся, чи не переслідує черговий гуртожитку, бо легко міг прийняти його за якогось злодія. Де Геннадій? Де він ночував?.. Не малий… звичайно, не малий. Але ж — брат, то як не турбуватися?

Це Наталя може залишитися до нього чужою. І не такий уже Геннадій злий, як вона говорить, просто, як то кажуть, коса натрапила на камінь. Хоча невідомо — хто з них коса, хто камінь?

Треба будь-що помирити їх, Наталю і Геннадія. Одне, що він заборонить братові, — приводити до хати дружків, тим більше дівиць. Коли Генка й Віка люблять одне одного, навіщо Наталя їм перешкоджає? Все одно любов та ще й молодість здолають перешкоди! Це він, Павло, ніщо не подолає, бо вже йде згори. З учорашнього дня. Від тої хвилини, коли в кабінеті прочитав листа, що надійшов йому на завод. З повідомлення від друга чи недруга, що він… Кучеряві роги в нього на голові. Бо дружина, красуня Наталя, котра сама себе називає Афродітою, виявилася… Не міг про це й думати. Та думав… По телефону ніжно так комусь казала: котику! Полюбовникові, певне, хто ж бо інший може бути котиком? Вона зробила вигляд, що нікого, крім нього, Павла, немає на світі… А потім… А потім… Шукав по всіх кишенях листа, але не знайшов. Хотів, щоб Наталя його прочитала, а він десь подівся — можливо, й на роботі, на столі лишився. Потому Наталя почала збиратися, ніби до кравчихи. Загородив їй дорогу: ні, вона в такий вечір не сміє піти з дому! І аж перелякався, бо її обличчя змінилося враз до невпізнання. Де й ділася її ніжність, лагідність! Люта ненависть запалала у її очах. До нього, певно, бо ж уперше став їй на дорозі. Чому так озлилася? Злякалася, як би він, Павло, не взяв над нею владу? Мовляв, тоді змусить її залишити роботу в Інтуристі, аби звітувала йому про кожний крок, аби жодної думки не могла від нього приховати. Якби, звичайно, вистачило у нього характеру, волі, витримки.

Сам себе не хвалить: усього в ньому вистачає лише на якийсь час. І Наталя, зрозумівши це, не покорилася йому, за всяку ціну вирішила зробити по-своєму, щоб у її житті нічого не змінилося. А він теж затявся — перетворився на той камінь, що його ніякій косі не розітнути. Не сподівалася Наталя, що він штовхне її у груди — як на ворога, кинулася на нього, гострими і довгими нігтями своїми готова була видряпати очі…

Помовчали обоє. Розміркував Павло, що сваркою нічого не доможеться. Заговорив м'якіше:

«Скажи мені правду…»

Вона сердито сплюнула, ніби її ураз занудило:

«Не сподівайся, не чекай! Навіть коли вислідиш, в одітому ліжку з ним застанеш, і тоді ні в чому не зізнаюся!.. Спіймай спочатку, докажи, а потім звинувачуй. Яке ти маєш право?..» І заплакала.

Не витримав, просльозився й він:

«Ну чого ти плачеш?..»

«Ти скалічив мені все життя!»

«Сама собі чоловіка вибрала!»

Не відповідала.

«Скажеш, малий був вибір? Треба довибирати?»

«Я нічого більше не скажу!»

«Тоді скажу я: котика знайшла!»

«Так би я й зізналася!»

«Зізнаєшся, змушу!»

Стис перед нею п'ястуки, та побачив, що вона зневажливо скривила губи:

«Ха! Хіба ти на що здатний? Слабкодухий ти…»

Хитнувся назад і широко відчинив їй двері:

«Можеш іти, та не повертайся. Мені таке щастя не потрібно…»

А що сталося далі майже не пригадує. Відчуття було таке, ніби йшов через якусь пустелю, де пекуче сонце сягало аж до мозку. Врятувався лиш тому, що натрапив на живу криницю. Пив і пив, але не міг погамувати спраги. А довкола нього засвітили очі, десятки очей і всі дивилися на нього. Чому?

Уже знав, чому: доблукався, що тепер від сорому не має, де дітися. Іде з витверезника!

Хотів думати: ніякої сварки у них не було. Це з п’яної голови привиділося, примарилося. О, якби так, якби це зосталося тільки маренням! Аби вернувся він додому, а Наталя з радістю зустріла його, кажучи: «Що з тобою, Павлику? Адже всю ніч не знала, що й думати, де тебе шукати?»

Свідомість нещадно твердила своє: того, що вчинив, Наталя ніколи йому не простить. До чого ж опустився — руки скрутив дружині, коли можна було розійтися з нею з гідністю, по-людськи! Ось чого найбільше потрібно йому соромитися. Інтелігентний чоловік… Хоч був би й правий, не мав права так грубо говорити з жінкою. І тепер він сам собі гидкий. Ні, не може у такому стані та й у такому вигляді стати перед Наталині очі.

Де дітися, як це перебути? У брата, в гуртожитку, звичайно не зупинишся. Та й де він — невже щось сталося в батьків?

Поїхати до матері — вирішив. Бо куди ж іще?.. А заодно й дізнається, чи живі-здорові мати з вітчимом. Хоч цим собі заспокоїть душу… Рідна мати все зробить для сина, життя своє за нього покладе, коли це потрібно… Знав тепер Павло, що йому робити. До матері, до матері!.. Може, вітчим буде невдоволений, та не біда: вітчим завжди вітчим, а не рідний батько! Це він змусив матір переїхати в район, щоб не заважали йому діти. Недалеко, правда, з півгодини їзди електричкою, але через вітчима буває Павло у матері рідко, а Геннадій, напевно, ще рідше. Наприкінці літа на її іменини з'їхалися всі. Наталя навіть родичів своїх привела — двоюрідну сестру, тітку з дядьком — щоб побули трохи на природі. Пам'ятає, напереживався, бо Наталя з дядьком у лісі заблудилися. І мати теж тоді напереживалася.

До матері лише — тішився Павло: сховається там, перечекає, доки все не владиться, стане на своє місце. Ще, може, й Наталя приїде поплакати, пожалітися, і при матері їм легше буде дійти згоди.

Заспішив до вокзалу, міркуючи: в кишені жодної копійки, але хіба не видно, що його пограбували? Та й багато буде пасажирів, бо ж вихідний день, люди виїжджають на лоно природи — отож, у гармидері, повезеться якось без квитка.

В електричці придумав ще й інше. Сів до вікна, схилив на груди голову і заплющив очі: вдаватиме, що спить. Якщо потурбує його контролер, скаже: з нічної зміни, трохи задрімав, уже й свою станцію проїхав. Павло і не зчувся, як місто залишилося позаду, й залізницю обступив густий буковий ліс. Один за одним лишалися чепурні, дерев'яні будиночки зупинок.

Ніхто не чіпав його та й не звертав на нього уваги. І Павло спокійно доїхав до місця, радіючи — зараз буде вдома, мати його зігріє й нагодує. Мати заспокоїть… Зіскочив на перон, чекаючи, поки електричка не рушила далі — мав перейти на другий бік, ще через одну колію. А там теж стояла електричка, яка відправлялася в зворотному напрямку, до міста. Байдуже дивився на старий вагон, що був перед ним, поки не побачив за вікном… Геннадія. Стрепенувся: Генка? Чи то хтось дуже схожий на Геннадія? Боком до вікна стоїть, до когось говорить? Придивився — і впала до ока сіренька хустинка, котру відразу упізнав. Гукнув глухим голосом: — Мамо?!

Ні мати, ні брат навіть не оглянулись. А електричка рушила, з ходу набрала швидкість. І помчала… Павло лишився на пероні, нічого не розуміючи. Перейшов через одну, потім другу колію, вибрався на стежку і заглибився у ліс. Там кинув стежинку й рушив через гущавину, пригинаючись, хитаючись, мов п'яний… Навмисно намагався заблудитися, пропасти у хащі, аби ніхто й ніколи його не знайшов.

IV

имкнув світло Віктор, бо вже розвиднялося. Прочинив вікно — задушливо чомусь йому стало. Жадібно вдихнув свіже, осіннє повітря, що широким струменем полилося до хати. Підставив вітрові лице. Стояв, поки мурашки не поповзли по тілу. Тоді Віктор зачинив вікно, але не відходив від нього — здавалося чомусь: зараз побачить на вулиці Павла Мушника, колишнього друга, який вертається додому.

За власним бажанням один цілу ніч прочергував у його квартирі. Зробив це навмисне, бо сам на сам з Павлом хотів зустрітися. Відтворював у думці розмову із сусідами.

Казали, бачили Павла, коли повертався з роботи — він приходить завжди в один час, але в суботу день короткий, то прийшов раніше. Вони, Вдовіни, якраз зібралися у місто і зустріли його вже в будинку. Дивно, завжди вітався до них, а цього разу пройшов мимо, ніби їх не бачив, хоч вони спускалися по сходинках, а він підіймався. А щоб дуже схвильований був — не помітили.

Увечері, почувши, що в сусідів музика, увімкнули й собі телевізор. Прослухали концерт. Уже й притомилися, бо ж немолоді, хотіли йти спати, а в сусідів телевізор далі працює на весь голос, немов усі поглухли, нічого не чують. Терпляче чекали. Гостина, думали, в сусідів, та як не прислухалися, ніякого живого голосу не чули. Коли б там були гості, то вже не без того, щоб хтось і засміявся, а хтось гукав — компанія. За стіною рівно гучав телевізор. Витримати таке було важко, й постукали у стіну — мовляв, сусіди дорогі, коли совість маєте, то не час хіба угомонитися? Уже скоро північ. Якщо вам не спиться, то вийдіть на вулицю й гуляйте до ранку. Відповіді з-за стіни ніякої! Загупали сильніше, ще й таз прикладали і по ньому били молотком, щоб за стіною зрозуміли, як допекли сусідам. І це не помогло. Вирішили удвох подивитися, що там діється. Двері хитав протяг. А далі… Далі Віктор бачив усе сам.

Розмірковував над тим, що почув від Вдовіних. Дасть воно щось у слідстві, допоможе, чи, навпаки, заплутає справу? Коли їх відпустив, то ніби завагалися, не хотіли йти, немов щось затаїли і не знали — все до кінця сказати чи ні? Може, вони когось запідозрили у здійсненні злочину, та зайвої мороки собі не бажають? Що ж, хай заспокояться. Він ще знайде свідків, сам до них прийде чи й до себе викличе, поки все не стане на свої місця. Злочин буде розкритий, вбивця заарештований.

І все ж, хто він, убивця? — питав сам себе Віктор. — Може, Павло? Хіба не буває, щоб чоловік убив дружину? Але за що? З якої причини Павло вбив би Наталю, красуню, котру колись любив над усе? Не хотів зізнатися, бо це протирічило юридичній етиці, та все ж трошечки бажав, аби злочинцем виявився він, колишній щасливець. Щоб можна було й мертвій Наталі сказати: бачиш, а ти вибрала його, хіба не помилилася? Тепер тебе немає на світі, Наталю. І фотокарточки твоєї у моєму шкільному альбомі, на жаль, не залишилося…

Думав — що скаже Павлові, коли з ним зустрінеться в такій-от обстановці. Накинеться на нього: за що, мовляв, ти її убив? Як смів підняти руку на близьку людину? Чому тоді, як разом училися, не відав він, Віктор, що його друг — отака мізерія? І ніколи б про це не довідався, якби не заплатила дорогою ціною Наталя. Падлюка, мерзотник!

Але майнуло в голові, що не має права вдаватись до емоцій, тим більше — передчасно. Почуття мусять бути на другому плані, на першому — докази. Хоч до Павла в серці не лишилося краплини доброзичливості — все одно не може обвинуватити його, навіть подумки. Та й хіба це в його компетенції? Кожний, хто хоч день пропрацював у органах правосуддя, може нагадати, що останнє слово за судом. До судового вироку людина невинна.

Ні, не звинувачував Павла, просто розмірковував.

Відхилив двері в коридор, подивився ще раз на виламаний замок. Тільки дурний злодій міг так учинити. Справжні грабіжники замків і дверей не ламають — ризиковано, дуже небезпечно. І на вбивство рідко коли йдуть. А тут і те, і друге. Двері ще й порізані — неначе для того, аби слідчий бачив, як злочинець люто ненавидів усю цю родину.

Хай так, подумав Віктор, та що ж тоді він виніс із хати? Хто, крім Павла, може це сказати? Люди рідко хваляться чужим, які скарби, коштовності мають. Нікому й не показують, а при зустрічах говорять радше про нестатки, що грошей, мовляв, невистачає, доводиться всі речі на сплату купувати.

Віктор прислухався до того, що робиться у його душі, й повертався знову до емоцій. Питав: чому тільки ненависть живе в його серці, а жалю нема? І виправдовував себе: свята ненависть до вбивці обов'язково в ньому має жити, а як же без того? Який би тоді з нього був інспектор карного розшуку чи слідчий, якби, не відчуваючи ніякої пристрасті, ставився до тих, хто порушує закон, не дає чесним людям спокійно жити й працювати? Жаліти ж повинен хіба лише тих, що уже не можуть захиститися, за себе постояти, — як вона, Наталя… І все-таки тепер у душі він, Віктор, почуває дивну нещадність і жорстокість. Хоч упізнав, що це на підлозі лежить вона, Наталя, очі зосталися сухі, лише десь у грудях відчув пекучі сльози. Чому? Хіба він перестав уже бути людиною, котрій притаманне все людське? Кожна ж бо людина кричить, сміється, плаче, а то й застогне — коли її душить пекельне горе. Чи те, що Наталі немає в живих — чуже, не його, горе?

Ще зовсім недавно він гордився тим, що нелегко вибити йому з очей сльозу. А хіба це добре? Та й що з того, що очі без сліз, як плаче душа? Наталя перша відійшла з життя, котру мав за рідну і дуже любив. Як же тепер житиме, знаючи, що більше не буде Наталі? Не озветься ніколи до нього, не напише навіть коротенького листа, як колись у Ленінград? Те, що останнім часом так схвильовано він думав про неї, хотів її знайти, було, либонь, лихим передчуттям: душа вже наперед озвалася й волала до рідної душі…

Присів на канапу: на підлозі, на сірому килимі, побачив чорну цяточку крові. Узяв полишену подушку поклав її собі на коліна, і серце мимоволі знову облили сльози. Ех, Наталя! Мабуть, після пострілу була ще жива, не хотіла вмирати, кричала, тому вбивця задушив її цією подушкою. А в нагані, певно, була одна куля, тому його й кинув, як непотріб. Чи розгадати цю загадку, коли стільки запитань, припущень та ще й переживань? Може, йому, поки ще не пізно, відмовитися від цієї справи? Пояснити, в чому річ, і передати іншому. Адже, коли в серці такі почуття, можна припуститися і непоправної помилки.

Проте аж уранці зняв трубку, набрав номер:

— Доброго ранку, товаришу майор.

— Доброго ранку, Вікторе, ти звідки? Я дзвонив тобі додому — де ж ти?

Лейтенант завагався. Не знав, як пояснити, чому повернувся на квартиру Мушників.

— Та от… сиджу на місці події.

— Що за власна вигадка? Де ж тебе вчили цьому — підміняти орган дізнання? Я пришлю працівника, і зараз же квартиру опечатай.

Віктор поцікавився:

— А що експертиза?..

— Займається, своє діло робить.

— Довго…

— У нашій справі, лейтенанте, поспішність ні до чого.

— Вибачаюсь, товаришу майор.

— Не вибачайся, і я колись був такий нетерплячий. Ну, кінчай, — і в трубці почулися короткі гудки.

Ось тобі й поговорив! — зневажливо подумав про себе Віктор, коли поклав трубку. І опустив голову на руки.

А може, це й краще, бо не довелося давати майорові делікатних і довгих пояснень, тягти себе за душу… та й зриватися на (першому ж ділі. Просто треба взяти себе в руки. Аби Павло, якщо він невинний, не постраждав ні трохи — убивця ж одержав своє по заслузі…

За дверима зачулися кроки. Віктор зупинився посеред кімнати, сподіваючись, що зараз побачить Павла. З'явилися двоє, чоловік і жінка, ті сусіди Вдовіни, що були понятими. Надумали ще щось сповістити? Усміхнувся Віктор і сказав:

— Проходьте, чого ж?

Жінка, як і раніше, була в чорній хустці. Вона увійшла першою.

— Чаю вип'єте? — спитала. — Не спали ж, мабуть, цілу ніч, то хоч чайку трохи…

Погодився Віктор:

— Чайку можна, спасибі.

Жінка пішла за чаєм. А чоловік не рушав із місця, стояв біля дверей — йому незручно. Чого б це? Чи він, Віктор, має суворий вигляд, чи цей дядько справи ніколи не мав з міліцією? Віктор запросив його увійти до кімнати і подав стілець:

— Сідайте ось.

Чоловік повагався, але став біля стільця, поторсав за спинку, ніби перевіряючи, чи справний, і обережно сів.

Жінка тим часом принесла готового чаю, котрий так смачно парував, що Віктор задоволено потягся до чашки, навіть потер руки. Нехай інші полюбляють каву — для нього кращого немає, як міцно заварений, ароматний чай. Зробив ковток, другий… Сусідка теж сіла.

— Не спимо і чуємо: ви теж не спите, все ходите, ходите!

— Такі тут тонкі стіни, що все крізь них чути?

— Ой, геть усе!

— А пострілу не чули?

— Хіба був якийсь постріл?

— Аякже. З нагана він її убив.

— Хто? Павло?..

Здивовано видивився на жінку, потім на чоловіка — що вони говорять?! Звинувачують Павла? Він навіть підхопився — готовий розпитати їх, що знають про сусіду. Та запитав здалеку:

— Ви вчора увечері справді були вдома? Відповіла Вдовіна;

— Аякже… Тільки чоловік на вісім годин ходив у кіно.

— І що ж ви дивилися? — спитав чоловіка.

— Про Фернанделя. Смішне таке… — І сусід, оживившись, почав радити йому, як приятелеві: — Обов'язково подивіться, коли ще не бачили. Відпочинете, про все геть забудете…

Мимоволі усміхнувся Віктор — радий би забутися. Може б, ще й сьогодні пішов на Фернанделя, коли б допомогло. Убита ж Наталя, яку він знав, любив. Він ні на хвилину не може мати спокою, мусить ламати голову, робити припущення, вивчати мотиви — чому, з приводу чого сталося це вбивство? Що спричинилося до того? Хоч відповість на всі запитання — й тоді не заспокоїться. Не зможе. Коли спокій прийде в його душу!

Зробив ще ковток — добрий все-таки чайок зварила сусідка. Чому потурбувалася? Чи таку добру душу має? А чоловік знову мовчазний і якийсь розгублений — от сидить, тримаючи у руках квиток. Навіщо приніс? Він, Віктор, ні в чому його не звинувачує. Як понятих, не має навіть права допитувати Вдовіних. Хіба що побесідують — отак, за склянкою чаю.

Немолоді вже, Вдовіни, а чомусь самотні, без дітей. Чому? Питання делікатне, а до справи воно не стосується. То чого питати? Може, іншим разом, і то при нагоді… Та невже тихенько, без переживань прожили все життя? Лише сусідський телевізор порушив їх спокійне життя…

Даруйте, продовжував міркувати Віктор, так жити нецікаво. Якби щось таке сталося — жінка не змогла би йому народити сина чи дочку, — обов'язково взяв би когось на виховання, може, навіть хлопчика і дівчинку, аж двійко сиріток, щоб зростали в родинному затишку.

Знову серце обпалили сльози: і в Наталі не було дітей. Хто в цьому був винен — вона чи Павло?.. Поглянув на Вдовіних.

— Так що ви хотіли сказати про Павла?

Чоловік не встиг заговорити, як жінка заперечила:

— Все, що знали, ми вам розповіли…

— Ну, я гадав, що раз ви не спали… то ще щось пригадали. Скажіть — на кого думаєте? Хто її убив.

Вдовіна швидко зиркнула на свого чоловіка, а той навіть не поворухнувся, неначе було йому зовсім байдуже — знайде Віктор злочинця чи ні. Жінка повернула голову до Віктора і обережно відповіла:

— Не інакше, як злодій, бандит.

— А Павло не міг того вчинити?

Завагалася:

— Лагідний такий, тихий!

Чоловік додав:

— Павло на вбивцю і не схожий. Більше — його брат.

— Ага, браток його, студент, — підхопила жінка. — З Наталею були, як кішка з мишею: гризлися, сварилися.

— І це ви чули крізь стіну?

— Що зробиш — так будують.

— Не про будівництво ми…

— Пробачте.

— Щось вам здалося підозрілим?

— Кричала на того шибеника Наталя невдовзі перед тим, як прийшов Павло.

— А він що, той шибеник?

— Зібрався й пішов геть. З дівкою одною, чорнявою такою. Гарна була, бестія!

— Через стіну й видно?

Почервоніла жінка. Відповіла, помовчавши трохи:

— Я вийшла подивитися… Чи щось не те кажу?

— Чому не те? Якраз те, що потрібно. Спасибі вам.

— За що?

— За чай, дуже добрий був… спати перехотілося, — повеселішав Віктор.

А про себе: навіщо так зле пожартував? Люди в роках та й добрі — от чаєм пригостили і намагаються допомогти у слідстві. Хотів їм показати свою владу? Дитячість…

Задзвонив телефон, аж по всій квартирі покотилася луна. Віктор схопив трубку:

— Слухаю… Ало… Слухаю!

Йому не відізвалися. Той, що дзвонив, одразу зрозумів: у домі чужий! А він хотів почути… Кого? Павла чи Наталю? Чи, може, хотів щось розвідати вбивця? Скоса дивився на телефон, чекав, що зараз він задзвонить знову. Телефон мовчав. Так, дзвонив злочинець — і ніхто Інший, як студент… Чи, може, Павло? Хотів переконатися, що тут його чекають, чатують на нього. Треба розпорядитися, аби кожний дзвінок на квартиру було зареєстровано, щоб було відомо, звідки подзвонили. Віктор глянув на Вдовіних:

— Ще раз вам спасибі…

Вони підвелися:

— Нема за що.

— Ні, трохи все ж допомогли. А тепер вибачайте… Я закличу вас, якщо буде потрібно.

Нетерпляче випровадив їх. Подзвонив на телефонну станцію. І став серед кімнати. Що значить — не мати потрібного досвіду! Інший, мабуть, давно би довідався, що у Павла вже дорослий брат, на котрого падає пряме підозріння… Картав себе: який же у нього талант слідчого, якщо не знав, що у друга є брат? І захищав себе: може, якийсь двоюрідний чи троюрідний? А все-таки не міг заспокоїтись: катзна про що вчора розпитував сусідів?! Був дуже розхвильований, збентежений… Якби могло холодним бути й серце! Вдовіни, напевне, помиляються, коли кажуть, що Павло такий уже добрий. То, навпаки, Наталя була добра. Він, Віктор, на неї ніколи не мав гніву, навіть коли вийшла за Павла. Значить, була добра. Принаймні, такою йому запам'яталася. Такою навіки залишиться в серці. То як цьому серцеві стати холоднокровним?

Не терпілося почути, що скаже експертиза. Вирішив без діла не сидіти — десь тут має бути Наталии альбом — пошукає її фотографію… Добре було б глянути і на фотографії Наталиних та Павлових родичів. Може, з їхньої рідні — й Іван Москаленко, боєць революції, що заслужив іменний наган. А що, коли той Москаленко — ніякий не герой, а тільки самозванець, про котрого Наталя несподівано дізналася правду? Злякавшись, що викаже, розкриє Наталя, що він за один, натиснув на курок, послав у неї кулю… І знову докорив собі: однак, скільки у нього фантазії!

Пошукати альбом він не встиг — прийшла міліцейська машина, квартиру опечатали.

Прокинувся трохи не під вечір. Згадав, що неділя — можна полежати. Але холодним вітром у його свідомість знову увірвалася тривога, і сонливість звіяло. В голові закрутилося: Наталя… Павло… Москаленко… Задача з двома відомими й одним невідомим. Як її рішати? Москаленко… Віктор встав із ліжка… Стривай, можна ж глянути в телефонний довідник.

У списку міських квартирних телефонів Москаленків було навіть кілька. За ініціалами пошукав Івана. Є! «І. Г.» На тій же вулиці Підвальній!..

Віктор одягнувся і, хвилюючись, поспішив за адресою.

Що їх могло в'язати, якщо чужі люди? Може, вони разом їздили на рибалку, в одному наметі не раз ночували? Павло ж, пам'ятає, завжди любив рибалити. Якось, було, покликав і його — і дивно, в Павла риба увесь час клювала, а він, Віктор, підчепив одну, та й ота зірвалася. Знав, певне, Павло якийсь такий секрет, але другові його не розкривав. Бо зовсім не добрий він, як казали сусіди, а затаєний і злий! І старому, тому Москаленкові, либонь, вліз у довір'я… Такі завжди горнуться до чесної людини, щоб прикритись її добрим іменем.

Коли злочин учинив Павло, то вже добровільно додому не повернеться. Принаймні доки не знайде якесь алібі… Цікаво, що ж придумає, аби пояснити свою відсутність вдома? Щось таке тверде, що зуби поламаєш, доки його розкусиш? Чи Павло й на це буде нездатний. Такій жінці скалічити життя! Невдаха! Нездара! Що ж, нехай викручується — він у своїх сітях і заплутається. Хай… Чомусь Віктор навіть переконував себе, що тільки Павло винен у всьому, що сталося. Павло — й більш ніхто. І до Москаленка йшов лише для того, аби утвердитися в думці, що злочинець — Павло…

Знайшов дім, квартиру і натис на кнопку електричного дзвінка. У відповідь почулась лагідна мелодія. Віктор посміхнувся: чи з цих Москаленків хтось не винахідник? Може, інженер — тому вони з Павлом колеги… разом на одному заводі працюють…

Музика скінчилася, як тільки відчинили. Віктор побачив дівчинку років десяти, в білому шкільному фартушку. Здивовано глянула на гостя. Запитала потім:

— Ви до нас?

— А це квартира Москаленка? — уточнив лейтенант. Дівчинка відразу оглянулася і загукала до кімнати:

— Діду! Чуєш, діду?

Із глибини квартири долинуло:

— Чую, Славко, аякже!

Віктор сподівався побачити немічну людину, котрій уже й говорити важко, — хіба що від такого можна було викрасти наган. Та вийшов до нього дещо молодявий старий чоловік з густою шапкою волосся, що його прибила сивина. Спитав, пригортаючи дівчинку до себе:

— Ви, товаришу, до мене? Віктор відповів:

— Коли той, кого шукаю.

— Кажіть, кого треба?

— Івана Москаленка…

Замислено почухав потилицю старий:

— Може, саме я вам і потрібний. — І глянув у вічі: — А ви, пробачте, хто такий?

Сказати відразу, що — слідчий міліції? Може, старий почується скованим, вважатиме їх розмову допитом…

— Журналіст я, з газети.

Москаленко з докором похитав головою:

— Дурня з мене хочете зробити?

— Що ви, батьку?.. — розгубився Віктор. — З газети я, справді… Міліцейської.

І, не розкриваючи, показав посвідчення.

Ледь-ледь в уста усміхнувся дід:

— Цікаво…

— Нарис хочу про вас написати.

— Такий я знаменитий?

— Як і кожна радянська людина, в якої за плечима героїчні роки. Тут не тільки нарис, цілу повість можна написати.

Погодився старий:

— Можна й повість, правда. Лише не написати… Просто переписати, бо вона вже створена — життям, людською долею.

«Начебто повірив» — заспокоїв себе в думці Віктор.

Увійшов до квартири. Підлога вітальні була суцільно застелена м'яким червоним килимом. Стола посередині й стільців навколо нього, як звичайно буває у хаті, Віктор не побачив, бо майже весь простір займав величезний рододендрон. Широка його гілка навіть сягала столика, на котрому стояв телефон і стопка чистого паперу. У вільному кутку була канапа, а над нею, на стіні, до самої стелі, — такий же червоний, як на підлозі, килим. На ньому висіла всяка всячина: мисливська рушниця, рожок, оправлений у срібло, безліч рибальських блешень, що сонячні зайчики ловили.

Віктор зрадів: значить, не помилився, підсвідомо відчував, що це той Москаленко, на якого думав. Задивився на блешні, сказав:

— Бач, скільки тут усього!

— А ви не мисливець? — якось нібито двозначно спитав Москаленко.

Віктор усміхнувся:

— Ні… Трохи — рибалка.

— На що більше рибалите?

Віктор згадав, як ловив Павло, і відповів:

— Здебільшого на вудку, а деколи й на спінінг, коли нема наживки — знаєте, як важко її діставати. Лящ, наприклад, добре на червоного черв'ячка клює, а де його візьмеш? Ще як є напарник…

— А ви що, рибалите один? Треба мати хорошого друга.

Аж затремтів Віктор, коли це почув: велика річ — чуття! Хіба не інтуїція йому підказала, що тут і до чого? Тепер Москаленко підтверджує здогад… Запитав, ніби байдуже, ніби лиш для того, аби щось сказати:

— А у вас, звичайно, такий дружок є? І молодий, з власною машиною…

— Дивно, ви вже знаєте?

— Сподіваюся, що це не таємниця?

— Яка таємниця! Ми ж не браконьєри, аби нам таїтися… Правда, у родині не всім до вподоби. Дружина досі свариться, що в мене весь час іде за водою. А онука — погладив старий по голівці Славку, — і сама вже проситься рибалити, та мати не пускає: простудишся, втопишся…

Показав на канапу, запросив сідати. Сам сів поряд з ним і стримано зітхнув: — Так що вас цікавить?

— Щоб про життя своє розказали. Про революцію, звичайно, громадянську війну.

— Про громадянську, кажете?.. Може, про Вітчизняну?

Погодився Віктор:

— Як хочете… почніть із Вітчизняної. То не такий далекий час, краще запам'ятався. А про революцію все більше реліквії говорять — чи так?

Старий не відповів, а Віктор не втримався:

— І у вас, напевне, є якась така зброя?

— Що маєте на увазі?

— Зброю, ніщо інше.

Пильно Москаленко видивився на гостя.

— Мисливцеві хіба без зброї можна? — показав на килим, на котрому висіла рушниця. І з гордістю додав: — Вінчестер! І на диких кабанів, і на зайців… А в Сибіру, як хочете знати, ходив і на ведмедів!

«Щось він крутить! — розсердився Віктор. — Сам робить з мене дурня».

— Гаразд, що ви хочете? — спитав Москаленко.

— Наган мені свій покажіть.

— Який наган?

— На котрому на срібній пластинці написано: «Відважному бійцеві революції Івану Москаленку».

Старий знову пильно видивився на нього і раптом розсміявся:

— А ви вважаєте, що я — той самий Москаленко?

— Сподіваюся, що той.

— Дивно.

— Що ж тут дивного?

— Для вас, може, й нічого, а для мене дивно. Не можу зрозуміти: чи ви помилилися, чи навмисно… Вибачте, та схоже, що вам більше потрібен наган, ніж герой революції. За одним і другим звернулися ви не за адресою. — Старий підвівся, та сів знову: — Чи не вірите мені? Будете робити обшук? Прошу. Покажіть ордер…

Віктор почервонів до самих вух. А Москаленко зразу почувся вільніше.

— Не соромтеся, молодий чоловіче. Буває, чого ж?

— Пробачте.

— Нічого… Скажу вам, я сам — колишній журналіст. Певно, ви просто з міліції. Шукаєте зброю.

Зізнався йому Віктор:

— Так, по одній справі. Тут, по сусідству з вами, вчора ввечері вбили молоду жінку, На підлозі був наган…

Москаленко подав йому руку:

— Не сумніваюся, злочинця ви знайдете.

— Обов'язково.

— Буду радий довідатися. А матимете час — будь ласка, поїдемо разом на рибалку — знаю одне дуже добре місце, де щуки беруть, особливо з осені.

Віктор, нічого не кажучи, подався до дверей. Соромно й образливо було на душі. Перед самим собою, перед Москаленком. І ніби все ще продовжував зі старим розмову:

«Сам себе в халепу завів, дурень! А все — через поспішність. Та ще й назвався журналістом — чесне слово, мов якийсь дітлах!»

«А мені сподобалося: ти діяв, як міг. І не твоя вина у тому, що натрапив саме на старого газетного вовка. Інші Москаленки, впевнений, журналістами не будуть».

«До інших я вже й не піду!»

«Всяку справу треба доводити до кінця, колего…»

«Втомлений я… Цілу ніч не спав — та й що довелося за ніч пережити!..»

Хоч на якийсь час хотілося побути наодинці із самим собою, щоб оволодіти почуттями. І повернув на набережну річки.

Втім журналістика колись була його мрією. Після школи навіть завагався, куди поступати — на юридичний факультет чи на журналістику? Начитався тоді статей Шейніна і зміркував так: коли буде мати хист до журналістики, писатиме, як Шейнін, сполучаючи криміналістичну роботу з газетою. Справжні журналісти ще будуть йому заздрити, бо хто ж із них матиме такий матеріал? Аби тільки зміг отак, як Шейнін, — захоплююче, хвилююче описувати.

І враз ніби справді опинився в юності. Затамував дихання, зупинився, бо прямо на нього йшла юна Наталя! Напружився увесь — таки Наталя, ніхто інший! В рожевому береті… з-під жакета миготить на вітрі рябенька хустинка. Протер очі — чи не привиджається йому від безсоння? Дуже багато передумав цю ніч про Наталю. І знову глянув на дівча — ну зовсім як Наталя на випускній шкільній фотографії. Як? Як це зрозуміти?

Іншим разом Віктор радо би віддався приємній уяві, але тепер відігнав її, думаючи: що за нісенітниця, невже утратив розум? Ніякої Наталі вже нема на світі! Хтось убив її, застрелив… А дівчина, яка йде на нього, просто дуже схожа на Наталю — буває ж таке, просто дуже схожа. Але чому одягнута так, як колись, студенткою, любила прибиратися Наталя? І в цьому випадковість, чи щось більше? Він не спускав з дівчини очей. А вона знітилася, відступила вбік, і, як обійшла його, пустилася трохи не тікати.

Не міг утриматися Віктор, поспішив услід. Не наздоганяв її, не переганяв — намагався лиш не загубити її з поля зору. Даремно умовляв себе: незнайома ж дівчина! Схожа на Наталю, та що з того? Вродилася така! Як той чоловік, про якого читав у журналі. Живе десь в Архангельську й не відає, що в нього є двійник, цілком такий, як він, навіть з родимкою за вухом, а мешкає далеко від Росії, в південній Америці! Та що це з ним, Віктором: таки переслідує… знайому незнайомку! Чи іншої роботи не має? Злочинець же гуляє на свободі!

Ні, зупинитися не міг. Поспішав за дівчиною, а та, відчуваючи цю пристрасну увагу, перебігла на другий бік вулиці. Намагалася чим швидше від нього сховатися, а він благав її в думках — аби не зникла! Бо інакше, відчував, щось неймовірне станеться у його житті, щастя назавжди відвернеться від нього обличчям. Хотів, було, її й наздогнати, заговорити з нею, але посеред вулиці затисли машини. Видовжуючи шию, занепокоєно дивився за рожевим беретом, що хитався поміж людських постатей, зринав… Серце нестримно билося, воно бігло далі, хоч сам не міг зрушитися з місця — ні вперед, ані назад. Нарешті людська хвиля його підхопила, понесла із собою. Він наздогнав дівчину, навіть поклав їй на плече руку і…

Вибачився: це була не та, котру переслідував, — без рябої хусточки на шиї, лише в рожевому береті. А та втекла, сховалася… Коли ж тепер побачить її знову? Чи вже їх ніколи доля не зведе? Навмисно показалася йому, аби більше збентежити, змучити. Думав: хоча би не на довго, отак, як сьогодні з'явилася ще одного разу, щоб упевнився — ні, це не мана… справді бачив дівчину, схожу на Наталю.

І повернув у зворотний бік, оглядаючись. А може, й він, Віктор, здався їй знайомим? В усякому випадку, думає про нього. Пригадує, чи десь не зустрічалися, та лиш туман пливе перед очима. Нехай незнайомі, казав сам до себе, ніколи ще досі й не бачилися в місті, їхні шляхи вже перетялися, і хтозна… хтозна… Адже така схожа на Наталю!..

Другого дня вранці прийшов на роботу, попрямував у свій кабінет. Відкрив двері, і майже відразу впала в очі книжка, що лежала на краю стола. Прочитав на обкладинці: «Утрачені ілюзії». Символічно. Хто б це підсунув йому? І що хотів сказати, на що натякає?

Сів за стіл і на якусь хвилину закрив долонями обличчя. Ілюзії, це що — юнацькі мрії? Ні, ні — Віктор думкою утрачені ілюзії переніс у дитинство. Над містом, над дахами, злітали голуби, звали і його, аби теж піднявся у повітря. Та як міг — безкрилий? Літав хіба що уві сні, та одного разу спробував, було, і наяву — став над сипкою кручею, розкинув руки й скочив. Потім сварив себе — пустий мрійник! Чи не так хотілося злетіти й до щастя — і знову скрутив в'язи. Нічому не навчився. Таки хтось не помилився, залишивши йому вже далеко не новеньку книжку з символічною назвою, бо щастя от втікає від нього, а коли і з'явиться, то привидом. Як дівчина, що схожа на Наталю. А все через те, що він лишився мрійником — не навчився за щастя боротися! І в роботі такий — фантазер!

Телефон раптом перервав Вікторові роздуми, повернув до тями. Лейтенант неохоче взяв трубку, сказав:

— Слідчий відділ…

У відповідь почув:

— Мушникам весь час дзвонять із бази.

Не зрозумів:

— Ви не помилилися?

— Ну, з бази змішторгу. На квартиру Мушників.

— Спасибі…

Нарешті здогадався — це ж він, Павло, на прізвище — Мушник. Напевне, й Наталя носила його прізвище. І до них хтось дзвонить. Чоловік чи жінка? Наталі чи Павлові? Нічого невідомо. Є лиш кінець ниточки — це база змішторгу? Смикнути? Добре, що хоч подумав — чи смикнути? А то знову міг би заскочити у чужу квартиру. І, підвівшись, сказав собі вголос:

— Ну що ж, за роботу! Досить фантазувати!

Спершу познайомиться з висновками судмедекспертизи.

Тонку жовту папку із записами всього, що потрібно для ведення слідства, занесла йому повненька дівчина з коротко підстриженим волоссям і в акуратно підігнаній міліцейській формі. Чув, що закінчила університет, історичний факультет. Вивчилася на вчительку, а прийшла на роботу в органи міліції. Чому? Що їй тут так дуже подобається?

Стояла біля Віктора усміхнена, радіючи не знати чому.

— Я тут від восьмої години і вже до вас заходила.

— Гаразд…

— Більше нічого вам не треба?

— Ні, можете йти.

Схопила книжку:

— Ой, це я забула!

— І світло ви теж забули вимкнути?

— Може. Читала тут… на вашому дивані.

Коли зачинила за собою двері, згадав її ім'я — Марина. Подумав — якась мода на Марин пішла. Ідучи по місту, тільки й чуєш, як матері гукають: обережно, Маринко, дивись… Каже — книжку забула. Навмисне? І чому без нього заходила в кабінет? Знайшла читальний зал!

У папці побачив: складений акуратно папірець до папірця — зразу видно: жіноча рука. Це Марина її готувала? Чомусь завжди ходить у міліцейській формі, хоч би раз одяглася, як інші дівчата: на голову — берет, а на шию хусточку, щоб розвівалася на вітрі. Адже, напевне, хоче, щоб хтось її кохав. І сім'я щоб у неї була, і діти.

Потай у душі пошкодував Марину: хіба чоловікові хочеться мати в хаті свого міліціонера? От він, Віктор, як? Взяв би собі таку за дружину? Не відповів, почав перегортати у папці папери.

Читав медичний висновок. Постріл був у спину. Смерть сталася від внутрішнього крововиливу, приблизно о двадцять першій тридцять… Начебто не дуже рано, але й не дуже пізно. Чому тоді Вдовіни не почули пострілу? Треба запитати інших сусідів по квартирі — не може того бути, щоб ніхто в будинку не чув пострілу! Не міг же заглушити його телевізор. Стривай, а подушка? Подушка — могла? Нова версія… Фантазія. Ілюзії та й ті вже — утрачені! Невже навіть Марина встигла зробити висновок, що він… Посміхалася чомусь. Але сміється той, хто сміється останнім! І знову взяв папери.

Коли дійшов до відбитків пальців, то перше помітив: на зброї було слідно й Наталину руку. Видно, вона схопила за дуло, коли боронилася, сподіваючись, що вбивця лиш жартує, хоче її настрашити. Та пролунав постріл. Не хотів бачити убивця перекошене від жаху обличчя і, злякавшись, кинув на нього подушку. Чия ж рука позначена на ручці нагана?

Ще відбитки пальців — на пляшці від шампанського, на склянках, на відірваній від шкатулки кришці. Але не ті, які на зброї. Чи злочинець діяв не один, мав і спільника? Навмисне взяв напарника, а може, й не одного, щоб заплутати сліди. Чи такий легкодухий?

А що, коли грабіжники побували в хаті уже після вбивства. Кинулися туди, як шакали, навіть не церемонячись розламали двері. Кого ж тоді шукати в першу чергу? Безперечно, вбивцю — більш небезпечного злочинця, поки не накоїв нової біди. Сьогодні ж треба продумати план роботи групи, мобілізувати увесь карний розшук, щоб злочинець ніде не мав спокою, ніде не сховався.

Вийшов у коридор, постукав до начальника слідчого відділу:

— Дозвольте?

— Заходь, лейтенанте, заходь. Опанував собою? Не упав з ніг, витримав?

— Не лиш витримав, а й витримаю, товаришу майор.

— Хіба я сумніваюся — обов'язково витримаєш… Так що вирішив?

— На зброї залишилися відбитки пальців убитої і, треба гадати, того, хто стріляв.

— Що це за інкогніто?

— Можливо, сам Мушник, чоловік потерпілої.

— А щось про це й судово-медична експертиза каже?

— Каже, товаришу майор — стріляли у спину, внутрішній крововилив.

Майор узяв із рук слідчого папку, поволі, ніби обережно, перегорнув папери, переглянув їх:

— Даних негусто, Вікторе. Що ж ти пропонуєш?

— Затримати й допитати Мушника.

— Затримати? Де він?

— Не ночував дома. Кудись зник. Не з'являвся дома і в неділю.

— Квартира опечатана?

— Звичайно, опечатана.

— То кажеш, знайдеш Мушника навіть під землею? — на устах майора майнув легкий усміх.

— Повинен знайти.

— Ну, ну… давай дій. Мобілізуй там, кого слід.

— Сумніваєтеся в чомусь, товаришу майор?

— Ні, не сумніваюся. Не бачиш — у всьому тобі довіряю, даю волю дії! Мушника, може, справді потрібно затримати. Поміркуй сам. Треба його знайти.

— Знайдемо, де він дінеться?!

V

ому це Геннадій зразу відлучився? — не могла збагнути Олімпіада Романівна. — Поїзд тільки-но рушив, а він мовчки піднявся і пішов у тамбур? Хіба їм немає про що поговорити?

На лавці більш нікого, пасажирів мало — кому потрібно в місто, вже поїхали. Дивилася за вікно. Миготів перед очима ліс. Згадувала: прокинулась від того, що зненацька забрязкотіла шибка. Рвучко підхопилася і насторожилася — вже ранок сірів, і ніби якась тінь під хатою майнула. Злякалася: одна ж бо у домі, чоловік Вікентій до сестри поїхав, що вже давно просила навідати її, в кожному листі нагадувала — мовляв, забув, що вона одна лишилася на світі. Зайнятий на роботі? Родинні стосунки теж багато значать!

Мав два дні відгулу, до того вихідний. Але нікуди й не збирався, сама вона, Олімпіада, порадила: поїдь уже, зроби сестрі приємність, скільки тебе просить! Дивно, зрадів — неначе давно вже йому нетерпілося хоч на якийсь день вирватися з дому, й не знав, як це зробити, щоб вона не перечила.

Почувши стук у шибку, подумала одразу на Вікентія, що це він вернувся. Та чого б так швидко? Чи щось приключилося? Підступила до вікна, спитала:

«Ти, Вікентію?»

У відповідь — мовчання. Та зачула легкий стук у двері. Злякалася — таки якась напасть набивається до хати, хтось чужий. Довідався, що одна жінка в домі, й вирішив скористатися! В хаті добра, хвалити бога, є — можна й цілий вагон навантажити. Стукіт не припиняється. Телефона ж немає, щоб на гірший випадок звернутися в міліцію. А в сусідніх домах іще темно, перед недільним ранком усі міцно сплять. Спитала різкіше:

«Хто там стукає?»

«Це я, мамо, чом не відчиняєш?»

Вона рвучко розчинила двері:

«Що сталося, Геннадію?»

Бачила — блідий, збентежений, схвильований. Почав її благати:

«Лиш не бійся, нічого страшного».

«Та кажи вже — що!?»

Сіла на ліжко, біліючи в довгій нічній сорочці, дивилася на сина: може, щось накоїв і погнали з університету? Павло не раз скаржився: і в чарку почав заглядати Геннадій, і з дівками всілякими водиться. І все ж тепер вона собі казала: «Головне, живий-здоровий… аби не сталося якоїсь більшої біди».

І вже піднялася, щоб пригорнути Геннадія, заспокоїти його, а він:

«Збирайся, мамо!»

«Куди? Чого?» — знову забухкало серце.

«До міста, до Павла».

«То з ким біда — з Павлом чи з тобою?»

«Не знаю — може, з ним, а може, й зі мною».

«Чи хоч він живий, Павло?»

«Здається, живий».

«Та що це ти говориш загадками? Геннадію? Не лякай мене, кажи, аби я знала». «Там про все й дізнаєшся», «Боже мій!»

«Не бійся,. Бачиш, я живий, здоровий, і Павло,, живий.»

«А кого вбили? Кажи!»

Просила, молила — затявся і мовчав. Та й сам хвилювався — аж рясний піт стікав йому по скронях… За Павла вона була спокійна, в ньому не сумнівалася, а Геннадій щось таки накоїв!

Поглядала раз-по-раз на тамбур — чому він ховається? Соромно їй, матері, дивитися в очі? Чи боїться, що вона не дасть йому спокою — допитуватиме, що все-таки сталося? А як же не питати? У голову лізе казна-що, одне потішає: добре, хоч обоє живі та здорові, а це найважливіше.

Дуже підганяв її Геннадій, аби збиралася на поїзд. Навіть ніякого гостинця не взяла. І Вікентію записки не лишила — повернеться й не знатиме, де вона поділася. Здогадалась про це, як вийшла за ворота, та] йти назад уже не хотіла — погана прикмета. А тут і без того чекає якесь лихо. Останнім часом бачила навіть погані сни. І все про Геннадія: то полетів сторч: головою з кручі, то загруз у болоті, і якби вона не поспішила йому на допомогу, не подала руки — то не вибрався б… Тепер зміркувала: для того і везе її Геннадій до міста, аби допомогла йому в дуже скрутній справі. Бо ж тільки одна мати — що й життя свого не пошкодує заради дітей. Адже саме в дітях та онуках залишиться жити, не відійде зі смертю в небуття.

Більше не могла всидіти на місці, вийшла й сама в тамбур:

— Що тут робиш, Геннадію?

— Нічого, дивлюся…

— На що?

— На світ божий.

— А мені здається, що ховаєшся.

— Не вигадуй, мамо… Вийшов покурити.

Припалив сигарету, показав рукою на табличку з написом: «У вагоні не палять». Глибоко затягся димом і густо видихнув на скло.

— Забагато щось куриш, Геннадію.

— Чому забагато? Як завжди.

— Покинь… Павло ж не курить.

— Тепер закурить…

Запитала знову з насторогою:

— Скажи — куди й навіщо ти мене везеш? Ой скажи, Геннадію.

— Казав уже — в місто.

— До себе, до Павла?

— До нас обох, мамо.

— З якої причини?

Притулився чолом до вікна, мов щось хотів розгледіти у густому лісі, котрий зеленою стіною підступав до колії. Глянула й сама: ліс як ліс, ще молодий, густий… Не раз подерті, подряпані вилазять із гущавини ті, що приїжджають з міста по гриби. І уявився інший ліс, де вони з Вікентієм поставили свій дім. Перед її очима знову постав Вікентій. Умовив оселитися посеред природи, де води багато, і повітря чисте — мовляв, там тиша й спокій. А от вона свій спокій залишила в місті, де її діти, Геннадій і Павло. Та й за міським помешканням шкодує: було не так просторо, як у своєму домі, а зате зручніше: і центральне опалення, і природний газ…

Більше непокоїться за меншого, Генку. Павло бо вже на своїх власних крилах — став інженером, одружився. Правда, вдома він не має слова, у всьому годить жінці, а вона, вередлива, за велику пані себе має. Не таку б дружину вона, мати, вибрала Павлові, якби він спитав її поради. Закохався у красу, дурненький. А ота красуня тільки себе знає — хіба така до хати, до сім'ї? Це каже вона, Олімпіада Романівна, котра двох синів, як соколів, зростила та ще й удруге вийшла заміж.

Сердилася на Павла, що тюхтій. Він дорікає Генці, мовляв, сякий-такий, але вона певна, що таку, як Наталя, Генка собі не візьме. Діє не одна наплачеться, поки якусь вибере… Якщо й тепер котрась… Невже він покинув дівчину з дитиною, і тепер боїться, що дівчина в розпачі може зробити непоправне?.. Чи не до тої дівчини везе її, матір, щоб поговорила, відвернула лихо: вона вміє…

Ей, якби щось сталося подібне — Геннадій привіз би дівчину до неї, а не тягнув до міста стару матір. Видно, щось інше спонукало Геннадія до того. Адже з'явився до схід сонця, захеканий, стривожений. Може, уже й сталося те лихо, а мати й так має зрозуміти? Але ж чому не скаже, чому її мучить?

Вичекала, поки допалив сигарету, взяла його за руку:

— Ходи, посидь зі мною.

Думала — запручається, але він покірно пішов слідом. Лише сів не навпроти, як вона хотіла, щоб могла дивитися синові у вічі, присів поряд, трохи й відвернувся. Запитала:

— Тобі за щось скромно переді мною, синку?

— Ні, мамо, чому би мало бути соромно?

— Не знаю — може, обманув якусь дівчину?

— Не обманув, не бійся.

— Вчишся, значить, з університету тебе не відчислили… Може, гуртожиток утратив?

— І гуртожиток не втратив — ось сама побачиш.

— Що ж сталося?

— Казав, не поспішай. Ще встигнеш…

— Наридатися? І ти мене жалієш?

Несподівано ствердно кивнув головою.

— Не знаю, що й думати, вже голова обертом іде. Тобі щось загрожує?

— Я не злочинець, мамо, аби мені щось загрожувало.

— А Павлові?

— Павло сам по собі.

— Значить, у тебе біда?

— Ні…

— То чому не дивишся мені до очей?

— Не вигадуй, — почав терти очі, намагаючись утримати сльози, що ось-ось, здавалося, поллються. Не могла це не відчути мати, запитала:

— А чому ж ти плачеш?

Вдавано засміявся:

— Хіба я такий, аби плакати?

Правда, — подумала на це Олімпіада Романівна. — Геннадій не плаксивий. Павло — той може й заплакати, а Геннадій — ні. У дитинстві хіба раз довелось його лупцювати? Було, аж синці на тілі залишалися, а ніколи не пустив сльозинки. Твердий, як горіх, у кого і вдався? А Павло тендітний був, образливий. Як його батько, видно…

Обірвала спомин — навіщо про це згадувати? І все ж повернулася думка до Павла: таким, як він, важко у житті, а може, тому й важко, щоб вони змінилися? Життя — сувора школа, і врешті-решт доучує кожного. Треба би їй, матері, поспостерігати трохи за Павлом. Але як? Сини вітчима не люблять, хоч без нього виростити їх було б ой як важко! А щоб залишитися на певний час у місті та пожити трохи біля них — не може бути й мови. Вікентій, по-перше, того їй не дозволить, по-друге, Наталя виїсть її з хати. Приязні між нею, матір'ю, і невісткою нема та й чи буде. Павло ж м'який, надто вже м'який. А втім, давно виріс і вилетів із гнізда — нащо тепер потрібна йому матір? Хіба лише онуків привезуть, якщо народить їх Наталя. Але такі красуні, як вона, з цим не поспішають — про дітей треба дбати, ночей не досипати. Отямлюються, правда, але пізно. Так може і з нею, Наталею, статися… Коли вже не сталося…

І до Геннадія, до сина:

— А як там Наталя?

— Хто?.. — І цього разу глянув прямо у вічі.

— Невістка, Наталя?

— Не знаю…

— Буваєш у них?

— Та., все ніколи…

— Як це ніколи?

— Мамо, в мене вже своє життя, а ти мене все ще вважаєш дитиною! — у голосі сина чулася роздратованість.

— Для того не дуже багато часу потрібно.

— Але потрібно?

— Потрібно, це правда, — замислилася мати. — Та я би хотіла, щоб нам із Наталею якось примиритися, дійти згоди — все ж одна родина.

— Тепер буде мирно.

Знову й знову пильно поглядала мати на Геннадія, думаючи: такий, що таємниці ані рідній матері не хоче прозрадити. А що як він такий жорстокий? Попередити хотіла Геннадія, сказати: гляди, мовляв, щоб жодна сиротина тебе не проклинала, бо то найгірше, коли люди шлють тобі прокляття, — але змовчала: не знає ще нічого, а тут і без того в його очах смуток. Взяла сина за плечі.

— Скажи, і буде тобі легше.

І справді вже хотілося розповісти матері про все, але як — не знав. Чи витримає мати зі своїм хворим серцем, а в приміському поїзді хто подасть медичну допомогу? Швидка не приїде, лікар не поспішить… Через те їй не сказав і вдома, у лісі.

Зиркнув у вікно — скоро, уже скоро. Видно передмістя. Ще одна зупинка — і міський вокзал. Візьмуть таксі, заїдуть у лікарню — отам їй і скаже, що сталося в Павловій квартирі…

Серед натовпу, мов між дерев у лісі, заблукав Геннадій — людно було на привокзальній площі. Але стало ніби легше дихати.

— До лікарні! — попросив Геннадій, як підійшла їхня черга до таксі, й водій легко вдарив дверцятами машини.

Затамувала подих:

— Павло у лікарні? Сталася аварія?..

— Заспокойся. Просто в тебе серце…

— Не бійся, серце в мене вже всяке горе бачило! Вези до Павла!

— Тоді на Підвальну, — сказав шоферові Геннадій.

Сидячи в машині на передньому сидінні, ще здалеку упізнала мати Павлів дім, у котрому вже раз побувала й навіть заночувала. Приїхала до сина, щоб після ремонту допомогти прибрати квартиру — то дуже натомилася, і не пустив її Павло, умовив, щоб зосталася до ранку. І Наталя, правда, благальними очима подивилася, сама їй, Олімпіаді Романівні, постелила ліжко.

Чи й сьогодні, думала, заночує в сина? Щоб поспостерігати, як вони живуть, як розмовляють, чи як одне на одного дивляться — все хотіла знати, аби зробити висновок: щасливий син чи ні? І коли щасливий, вона тільки радітиме, хоч їй особисто Наталя не любиться. Не хоче вона, мати, втручатися в їх справи, аби потім він не нарікав, що вони з Наталею через неї не мають життя. Хай буде і з Наталею, аби лише щасливий був Павло!

А може, він все-таки захворів? Лежить дома у важкому стані! А Наталя — знову у від'їзді, хто ж його догляне, окрім матері. Ех, Геннадію, так би і сказав. Хіба, синку, материнське серце можна заспокоїти? Мало ти ще знаєш, хоч і вчишся у високій школі. Коли справді на Павла напала хвороба, то така, як Наталя, від нього ще й відвернеться. Тоді він зрозуміє, що мати мала правду. Нічого зараз вона не казатиме, але коли одужає Павло, трохи заспокоїться, відріже йому: «Не шкодуй за нею, то навіть краще, що пішла, — нехай іде на зламану голову, бо настраждався за свій вік — та й тільки, а ти ще молодий, усе життя попереду маєш, і буде в тебе жінка, котра любитиме тебе, поважатиме, і ти її любитимеш, і обоє будете щасливі!..»

Таксі вже зупинилося. Поспішила мати, вийшла з машини першою, та в під'їзді зачекала сина, а тоді тяжко почала підійматися нагору, тримаючись за поручні — серце ще тривожніше забилося. Господи, — казала вже собі, аби той із собою хоч якоїсь біди не вчинив, бо ж ніяка жінка не варта того, щоб себе життя за неї позбавляти!

І стала, наче вкопана, видивившись на двері, що були оббиті пошматованим зеленим дерматином. Подумала: злодії!.. Пограбували хату! Знали, що Наталя у від'їзді. Павло — на роботі, чи, може, десь допізна затримався — і на тобі: вдерлися до квартири. Але чому на дверях печатка і впоперек — шнурок?

Геннадій теж цьому здивувався і занепокоївся одразу — де ж тоді Павло? І зупинив, затримав матір, що вже тремтливою рукою потяглася до шнурка з печаткою.

— Стривай поки! Не бачиш — опечатано.

— Чого опечатано? Хто це зробив?

— Міліція, певно.

— Чому?

— Хіба я знаю?

— То де Павло, де він?

— Значить, у міліції… Якщо не у в'язниці.

Відчула, як від жаху в неї встає волосся:

— У в'язниці?

— Здогадуюся тільки.

— Що він учинив?

— Зараз скажу, зараз тобі скажу…

— Кажи!

— Павло убив Наталю…

Мати відразу не могла навіть опам'ятатися. Нарешті, озвалася:

— Не може цього бути! Не вірю — нікого Павло не вбивав! Сама, певно, на себе руки наложила, а Павло не винен. Зараз піду до них і скажу!

— На слово не повірять.

— Повірять! — заперечила, похапцем поправляючи на голові хустку.

Відчула по цьому Олімпіада Романівна, що сили несподівано її полишають. Ноги підкосилися, в очах пдтемніло, серед білого дня ніби настала ніч. Схопилася вона за одвірок, а-рука упала на шнурок з печаткою — він зірвався й двері відчинилися. Розкинула руки і, тримаючись то за одну, то за другу стінку, увійшла до квартири, жалібно заплакала: — Павлику мій, Павлику!..

Але враз замовкла, озирнулася, ніби сподіваючись, що Павло відгукнеться. Малим не раз залазив під ліжко, а потім сміявся, що не могла його знайти. Чомусь їй захотілося побачити Павла ще дитиною, хоч давно дорослий. Він безвинний, він…

Сльози, що до цього душили її, тепер уже рясно полилися з очей. Упала на канапу, заховала лице під подушку. Але підхопилася, гукаючи до сина на весь голос:

— Павлик того не зробив, Геннадію! Не вбивав її! Чуєш, не вбивав!

— Що ви мене в цьому переконуєте, мамо?

— Павлик мені скаже. Перед матір'ю не зможе критися нічим. Скаже, що він ні в чому не винний, а вони хай чують… Слабкого він характеру, я знаю, але добрий, добрішого й на світі нема… — І замовкла, жадібно ковтаючи повітря.

Геннадій кинувся до телефону:

— Медична допомога?!

Підбіг потім до матері, допоміг лягти. Широко відкрив вікно, думаючи: що ж далі? Не знав, чи добре то вчинив, що витяг сюди матір. Може, було б краще, аби вона нічого не знала? Бо ж нічим ні Павлові, ані Наталі не поможе. Але думав — мати… До кого ж мав побігти, коли в їх родині сталося таке лихо?

Обняв матір за плечі, а вона, не звертаючи на нього уваги, дивилася у простір. Спитав лагідно Геннадій:

— Вам трохи легше, мамо?

Не відповідала.

Син несподівано відчув, що він якийсь безпомічний. Якщо вона заслабне, то в цю важку хвилину не матиме підтримки не лише Павло, але й він, Геннадій. У цій ситуації він ніби теж — під грозовими хмарами. Думав про смерч, котрий може раптом підкинути його, щоб упав, розбився.

— Мамо, ми без вас пропадемо!

Здивувався: де це раптом сила в матері взялася? І плакати вона перестала, й тяжко дихати. Видно, усі матері такі, — подумав Геннадій, — коли треба в біді за дитину свою постояти, то й на великий подвиг здатні.

Справді, нікому не пошкодить, коли мати піде в міліцію і скаже, які в неї сини! Знав, до протоколу, може, й не запишуть, а все-таки — материнське слово, хай вислухають! Тільки не сьогодні. Сьогодні ж вихідний, та й матері треба відпочити.

Другого дня Олімпіада Романівна зібралася в міліцію. Вийшла вже не хитаючись і не хапаючись за стіни. Геннадій — за нею. Двері лише сяк-так, тимчасово звечора полагодив, щоб можна замкнути.

— Боюся я, Геннадію, — оглянулась мати.

— Та що тобі вчинять?

— За тебе боюся.

— Хіба я в чому винний?

— Не знаю, Геннадію. Скажи мені… а ти не боїшся нічого?

— Нічого!

Ніби не вірила тому, з ніг до голови зміряла Геннадія докірливим поглядом, що йому аж моторошно стало, й рішуче відвернулася.

Хвилюючись, Геннадій привів матір в обласну міліцію. Чекала, чекала, а коли потрапила на прийом до начальника, дізналася, що треба йти в міську.

Черговий біля входу раптом скинув до козирка руку і запитав:

— Ви куди, мамашо?

Зупинилася. Подумала: щаслива прикмета, що черговий назвав її матір'ю, і все буде добре, вирве вона свого Павла з в'язниці, й він щасливо припаде до її грудей.

— До кого ви йдете, хто вам потрібний? — цікавився міліціонер.

— Один лише син мій потрібний мені, до нього і йду.

— Як його зовуть?

— Павло Мушник…

— Мушник? Щось такого не знаю, мамашо… Він що — в нас працює?

Простосердно виклала, як є:

— До темниці забрали його, а він не вбивав, то вона сама… Проведи мене до нього, синку, покажи…

— Зараз, зараз… — черговий узявся за одвірок, щоб краще роздивитися, яка вона, мати, що прийшла заступитися, захистити сина — в усьому відділі вже знали, що сталося на вулиці Підвальній. І міркував, що казати матері, куди її спровадити. Вирішив — до начальника слідчого відділу майора Ковальчука. Подзвонив:

— Мати до вас, товаришу майор. По справі про вбивство на вулиці Підвальній… — А як поклав трубку, пояснив: — Майор, може, чимось вам і допоможе, коли чесно розкажете все.

— Чого б я мала критися — все розкажу…

Слідуючи за міліціонером, думала: чи всі тут такі?

І той майор, до котрого йдуть, теж буде привітний? Чи, навпаки, виявиться суворим, недобрим? Як тоді вона з ним буде розмовляти? Мов дика кішка з пазурами, кинеться на нього? Але ж то — начальник. Може, ліпше візьме добре слово?

Черговий легенько підштовхнув її у двері кабінету, а сам залишився. Роздивилася: казав, що до майора, а тут того не видно, сидить звичайний чоловік у цивільному, як усі люди ходять… Мовчки дивилася на нього, а він, підіймаючись з-за столу, запитав:

— Олімпіада Романівна?

Здивувалася:

— Хіба ви мене знаєте?

— Здогадався, — сідаючи знову, відповів начальник. А як сіла і вона, сказав: — Слухаю вас…

— Це я хочу послухати вас. Нащо ви забрали мого сина, якщо він невинний? Та ж він ніколи й пальцем її не зачепив, не те щоб убив.

— А хто ж тоді по-вашому?..

— Сама, більш ніхто… Я з самого початку казала, що така жінка не для нього, що доведе його до біди. Я знала…

— Не любили, бачу, ви свою невістку?

— А за що її мала би любити?

— Нічого в ній хорошого не бачили?

Мати насторожилася: якщо майор у ній засумнівається, тоді нічому не повірить. Ковальчук схилив голову і стиха зауважив:

— Все ж, вашою невісткою була.

— Якби не вередлива, — уже обережніше відповіла мати.

Майор злегка закинув:

— Зате, чув, що гарна, красива була.

— Хіба щастя у красі? Ой чоловіче добрий…

— А в чому ж?

— У злагоді.

— Може… Значить, по-вашому, вона у всьому винна? А може, й Павло?

— Ні, Павло невинний!

— Вона одна?

— Навіщо б інакше намовляла Павла проти мене?

— Звідки то ви знаєте?

— Знаю. Таке питаєте…

— І що, Павло, слухався її?

— Було, що й слухався.

— Чому лише — було?

— Все-таки я мати йому, ні?

— Навіть тепер її не шкодуєте, коли вона вбита?

— Не шкодую!

— Сувора ви, бачу.

Знову насторожено поглянула мати — майор ніби насупився. І подумки посварила себе — не знає, що говорить! Зашморгала носом, утерла хусточкою очі, відповіла:

— Не сувора я… Просто сама не своя… Пробачте.

— Тоді, може, хочете на неї подивитися?

— На мертву?

— На вбиту.

Закліпала повіками — чого б це майорові спала така думка? До болю стисла пальці — а може, і справді Павло вже не витримав? Поставила себе на його місці — вона хіба витримала б? Але щоб убив? Трохи повагалася, а потім все-таки сказала:

— Задля неї до вас не прийшла б.

— Лише заради сина?

— Відпустіть його.

— Помиляєтесь, Олімпіадо Романівно. Павла, сина вашого, у нас немає.

Злякалася: значить, десь ховається? Та невже такий дурний Павло, як колись у дитинстві, коли ліз під ліжко? Міліція все одно знайде!

Майор підвівся, відійшов від стола убік, до малого столика, де був графин з водою.

— Поки що все проти вашого сина, проти Павла. Так-то…

— Не міг Павло підняти на людину руку!

— А пому ж тоді утік, сховався?

— Ви у цьому впевнені? А може, і його вже немає в живих! — аж скрикнула мати. — Коли його навіть не убили, то сам себе позбавив життя — з мосту кинувся. Я ж бачила, як він Наталю любив…

Подумала: а Геннадій знав, що Павло десь зник? Ой, сини, сини… Як же важко з вами говорили, а ще важче — жити!

Майор сказав:

— Скоро його побачите. На роботу подзвонив, що хворий. Значить, десь невдовзі об'явиться дома. Тоді йому, як мати, порадьте — нехай зайде сам, не бігає по кущах, як заєць. Може, хтось привів його до злочину. У кримінальній справі пом'якшуючі обставини — теж немала річ… Так що ви і справді можете йому допомогти, Олімпіадо Романівно.

Підхопилася, ніби її ошпарили:

— Ні, сина я в тюрму не штовхну!

— Як хочете… — сумно відповів майор, утративши всякий інтерес до їхньої розмови. Але по паузі ще спитав: — До речі, а як ви дізналися про оце нещастя?

— Геннадій приїхав… другий син, молодший.

— А хто сказав йому?

— Не знаю…

Замислився: справді, як про вбивство стало відомо братові? Треба про це сказати Погоріляку — нехай зацікавиться. Можливо, стара мати і не помиляється: старший син її ні в чому не винен.

Помалу піднялася, хвильку постояла і знову впала на стілець — безсила. Подав їй води… Посигналив своїй секретарці. Дівчина взяла її під руку і повільно вивела.

Олімпіада Романівна сіла в коридорі.

Так, будь-що повинна зустріти Павла першою. Щоб поговорили і разом дійшли рішення — як бути. Може, бідний, з горя позбавився розуму й не відає, що робить. Тоді сам на себе чогось наговорить!..

Шкутильгаючи, пішла по коридору — раптом розболілася колись давно зламана нога.

Провів її черговий по сходах аж на вулицю. Запитав:

— Зупинити таксі?

— Спасибі… Я сама…

Павло, заглибившись у ліс далі від залізниці, приліг на галявині, що густо була вкрита сосновими голками.

Переживав, що він, інженер, шанована людина, опинився в такому становищі. От, як звір, ховається у хащі. Він так любив Наталю, так любив! І вона — його. Як же воно сталося, що обоє раптом озвіріли? Хоч би ніхто про це не довідався. Але сусіди за стіною, напевне, чули, що вони сварилися. Як же тепер стрічатиметься з ними? І як вони дивитимуться на нього з Наталею? Хоч міняй квартиру… Та якби на тій вчорашній сцені закінчилося! Так, він зізнається, що поступив дурно. А Наталя? Може, все лишила і пішла? До кого? До котика?! Безперечно, він тепер миліший їй за чоловіка. Як вернути Наталю до себе? Коли б міг звалити вину на горілку, але це він напився уже після сварки. Сказати, що дурний? Це ближче до істини…

Важко, думав, брати всю вину на себе, але він візьме, бо інакше їм не помиритися. Розкається, попросить пробачення, аби все вляглося, ріка повернулася у спокійне русло, й від поводі лишився не намул, а золотий пісочок. Та чи прийме Наталя його каяття? Чи дозволить, аби й підступився?.. Повинна зрозуміти — повівся безтямно, бо вивела його з рівноваги ота анонімка. О, чому, коли він підняв руку на свою дружину, не було когось поруч, щоб стримав його, крикнув: «Що ти робиш? Схаменися, поки ще не пізно!»

Тепер стало пізно? Нічого вже не виправить? Щось не щастить йому з перших кроків. Їхав ось до матері, сподіваючись дістати якийсь прихисток, набути якогось душевного спокою — даремно. Чому б це Геннадій забрав її до міста? З ним теж щось недобре? Та якби накоїв щось Геннадій — його, Павла, це й не дивувало б. Напевне, примчав до матері просити грошей, а вона не повірила тому, що казав, вирішила сама подивитися, як живе Геннадій, на що пускає гроші.

Не знав, що робити. Коли тепер повернеться матір? А з вітчимом нема що зустрічатися: той не допоможе, хоч би й міг. З першого ж дня, як тільки увійшов до їхньої родини, стали ворогувати. На матір тоді теж дивилися криво. Тепер розуміють — не могла інакше учинити мати. Була ще молодою, а без чоловіка, одній, з двома дітьми… Тепер розуміють. Та з вітчимом вони чомусь і досі порозумітися не можуть. Вікентій Сергійович батьком для них з Геннадієм не став. Хто у тому винний? Самі, бо не приймали вітчима за свого. Насуплювалися, завжди підозріло дивилися на нього, навіть коли з добром до них приходив. Не зблизилися. Тоді Вікентій Сергійович забрав матір із міста, щоб вони, Павло й Геннадій, менше втручалися у їхнє життя. Видно, любить матір…

І від того, що зовсім інакше, по-доброму подумав про вітчима, наче й легше стало Павлові на душі. Певно, так треба завжди — бачити в людях добре. Вірити в їх порядність, доброту — бо хіба, відчувши це, людина не стане добрішою і чеснішою? Це принаймні, краще, ніж звинувачувати інших у смертних гріхах. Та думати мало — так треба й повестися з Вікентієм Сергійовичем. Прийти, обняти вітчима за плечі, сказати йому: багато ми з Геннадієм тебе ображали, але пробач, батьку… Пробач і не сердься, бо я порозумів, що неправі ми були з Геннадієм!

Хіба Вікентій Сергійович його відштовхне? Обов'язково пом'якшає, і поговорять вони мирно, як батько і син, аби розвіяти назавжди всі непорозуміння. Тоді й розкаже вітчиму, що сталося, попросить поради. Один бо розум добре, а два краще. Удвох щось придумають. Може, Вікентій Сергійович поїде у місто, вдаватиме, що буцім-то нічого не знає, і запросить Наталю до себе. Мовляв, вихідний день — розвіялася б, по лісах, по луках поблукала, помилувалася осінню, білі нитки на сонці половила. Вікентій Сергійович умовить Наталю, коли вона приїде… Може, як то кажуть, і полагодять конфлікт, помиряться з Наталею і назавжди забудуть про те, що між ними сталося. Дасть слово Наталі, що ніколи більше не зважатиме на жодну анонімку. І якщо між ними дійде до суперечок — сядуть і розумно у всьому розберуться. Бо те, що було вчора, — страшно, низько, дурно. Соромно не тільки людям розповісти, а й самому зізнатися. Навіщо так жити? Життя ж тоді миле, коли добре, спокійно на серці, — сонце тоді світить, коли на небосхилі жодної хмариночки!

Сидячи на лісовій галявині, так міркував собі Павло. Над ним пропливали прозорі хмарки, й небо крізь верховіття здавалося низьким. Готовий був легко скочити на ноги, вхопитися за сонячний промінь і загойдатися на ньому в піднебессі, щоб було видно в усі боки, і він усе бачив. І те, що діється навколо, і що десь далеко. Аби серед міста він угледів матір і брата Геннадія. І Наталю — веселу, живу…

На ту думку навіть підхопився: чому б не живу? Вона жива і житиме довго, переживе і його, Павла, бо жінки, як свідчить статистика, живучіші, аніж чоловіки. Особливо ті, які веселі. А хіба Наталя не така? Він дбатиме про неї ще більше. Скаже їй, що хоче, аби вона дожила до ста років. Хай живуть жінки! Для кожного онука хто найдобріший — бабка. А от діди — суворі, вередливі… Є й такий дід, як мала дитина, що його разом із онуком треба доглядати. Але є й законні старики. Як материн батько Іван Москаленко, прізвище якого він, Павло, сьогодні зганьбив у витверезнику.

І треба було назватися йому Москаленком! Мовляв, діда немає на світі, тож про онукову ганьбу ніколи не дізнається. Тепер уже може розмірковувати й так, а тоді думав про одне: як би замести сліди з витверезника… На завод, напевне, пришлють не протокол, а лише витяг з нього, інакше б звернули увагу на підпис. Його руку на «приладі» знають, і хтось би побачив. Та ж сама секретарка, цікавоноса Валя.

Згадав і старшину: чомусь дуже прихильно, довірливо повівся з ним отой старшина. Може, через те, що він перший раз попав у витверезник, і старшина зрозумів, що це випадковість. Недаремно ж потім так ввічливо звернувся до нього: побачив у ньому серйозну людину, що тільки посковзнулася, упала. О, більше не впаде! Досить його кидало в жар і холод, щоб вивітрив із голови ту білу гарячку, що й не від горілки, а від якоїсь анонімки затуманила йому і очі, і розум. Те, що вчора сталося, буде йому наукою. На ціле життя. Аби лише все добре скінчилося!

Запитав: а як воно найгірше могло би скінчитися? Від ганьби доведеться міняти роботу, навіть виїхати з міста? На далеку Північ, де ніхто його, Павла, не знає? Життя справді може так перевернутися, що ой-ой! І все через одну-однісіньку помилку! Аж плакати хотілося Павлові від образи, що так несправедливо, так жорстоко повелася з ним доля. Знову почувся знесиленим, хворим. Подумав: у матері хотів відпочити, просто відлежатися, повернутися до тями — нерви бо натягнуті, як струни, кров бухкає у скроні. А справа серйозніша — він справді занедужав. За всяких обставин треба десь дістати лікарняний листок і побути у матері довше. Поки час не вилікує рани і все не поставить на свої місця, кожний зрозуміє свої помилки, оцінить свої вчинки. І він, і Наталя.

І Наталя? — раптом спитав себе в думці. Чи вона гадає, що жодної помилки в житті не припустила? Окрім тої, що з-поміж усіх вибрала тоді його, Павла? А що, коли вона і досі ще перебирає?! Що їй з якогось котика — то забава, на якусь часинку! Скоро розчарується й відчує, що тільки він, Павло, їй потрібний, а більше ніхто. Треба спішити їй назустріч! Не ховатися у лісі, не дичавіти від злоби, а поки не пізно — таки знайти Вікентія Сергійовича й попросити в нього допомоги.

Відчувши, що намацав якусь рятівну ниточку, Павло підхопився і вибрався з гущавини на знайому стежку. Привела вона його до самого дому. Відчинив мальовані ворота, ступив на подвір'я. Назустріч вибіг пес — він гавкнув, але тут же стиха заскавучав, ніби докоряв йому, Павлові, що той не частим гостем буває у матері, важко його відразу і впізнати. Це звичайний, дворовий собака, некрасивий навіть, але такий розумний, що всі його люблять, окрім вітчима, що до кішок і собак не дуже прихильний. За інших обставин собаки й не тримав би, але живуть вони серед лісу, де потрібний сторож.

Павло нахилився, погладив Сірка, а собака лизнув йому руку. От і привіталися. Шкодував лише Павло, що не мав ніякого гостинця — вже сам був голодний, живіт аж підводило. Пройшовся спочатку попід хатою, знайшов у схованці ключа і відімкнув двері. Мати до міста подалася, а Вікентій Сергійович — де? У холодильнику знайшов учорашній борщ — зачерпнув ополоником… Мати, як відчувала, що він приїде в гості: змалку бо звик до цієї страви і завжди дивується, що Наталя не варить борщі — не любить хіба? Правда, переконався, що Наталя взагалі не любить готувати їжу. Ціла біда, як треба щось зварити, сердиться тоді — мовляв, коли вже настане час, що жінка не стирчатиме вдома біля плити? Не витримав якось, запитав:

«Може, й жінкою тобі не хочеться бути?» Не зрозуміла вона, подивилася. І він пояснив: «А хто ж тоді за тебе буде матір'ю? Дітей твоїх роститиме?» Сказала йому: «Я жити хочу, Павле!»

Подумав — роздратована, що мусить порпатися на кухні, й не варто їй перечити. Але треба буде знайти якусь нагоду і про дітей поговорити з нею, спокійно і серйозно, час бо йде, роки спливають, наче за водою.

Попоїв Павло, відчув, що вже й сили поволі прибувають. Відкинувши фіранку, дивився на подвір'я, а все-таки гарна в матері садиба! Дім просторий — як на двох, то аж завеликий. Мають садок — черешні, груші. Та й повітря чисте, запашне. Знав, видно, Вікентій Сергійович, що робить, коли умовляв матір залишити місто… Господар він добрий. Під горіхом обладнав альтанку, лавиці поставив — а скільки раз збиралася там уся родина на гостину? Ні, треба помиритися і жити по-людськи!

Не сердився тепер Павло на вітчима, бачив тільки те, що той скаржиться на серце. І їм із Наталею материнський дім — це готова дача. Найкраща з усіх дач, які можуть бути! На другий рік відмовить Наталю від моря, ціле літо перебудуть тут. Коли дійдуть з Наталею до згоди, все буде гаразд…

Найбільшу надію покладав тепер Павло на вітчима. Але де він — невже на роботі? Сьогодні ж вихідний!

Все-таки навідався в лісництво, спитав сторожа:

— Не бачили Вікентія Сергійовича?

— А ви йому хто? — хотів затягнути бесіду старий.

— Я — син.

— Його син?

— Так, син… Павло…

— Немає у Вікентія Сергійовича ніякого сина.

— Є, й не один, а двоє!

— Нехай і так… — замислився старий, а через якусь хвильку поцікавився: — То що ви хотіли?

— Шукаю ось батька. Він не на роботі?

— Неділя сьогодні, у Вікентія Сергійовича — теж, чого б йому бути на роботі? Пошукайте вдома.

— Та шукав…

— А ви з міста?

— З міста.

— Походите по лісу, грибочки пошукаєте, а тим часом і батько повернеться. Коли батько…

— Батько, вже казав вам.

— Нехай так… Мені то що?

Павло пішов пригнічений. Чи не знову доля знущається над ним? Каже йому — що би не робив, не викрутиться, за все в житті треба розплачуватися… А все-таки де він, Вікентій Сергійович? Такий чоловік без діла не сидітиме — якщо нікуди не поїхав, то, певно, подався на річку щук ловити… чи ні — по гриби. Звичайно, по гриби!

Зразу від лісництва повернув до хащі. Спустився до річки, подивився в один бік, у другий — нікого не видно. Поблукав по лісу, знайшов кілька сироїжок, але не мав спокою: день біжить, а завтра на роботу… треба щось чинити! Можливо, Вікентій Сергійович прийшов, уже давно вдома, а він собі розгулює!

Ні вітчима, ні матері все ще не було. Все ж була надія, що Вікентій Сергійович близько, нікуди не поїхав і, напевно, невдовзі об'явиться.

Біля замкнутих дверей Павло присів на сходинки, схопив за шию пса, притягнув до себе, відчувши несподівано, як його усього обіймає жаль. Тяжкий і пекучий, аж набігли сльози. Ніби він утратив когось дуже близького, дорогого, рідного й залишився на світі один. Навіть друзі — й ті його покинули, відцуралися, лише собака біля нього. Та й це тому, що дуже негарний, нікому не потрібний. Пильно дивився в очі псові, котрий, здавалося, читав усі його думки і сумував по-своєму, по-собачому, що нічого не може зробити, щоб допомогти. І слова не промовить, бо ж — тварина.

Павло мимоволі смикнув його за вухо. Пес аж заскавучав, відскочив від нього і сховався в будку. Звідти підозріло дивився на нього і ніби чекав, коли вже він насидиться, підніметься і піде?

А Павло думав, думав.

А сутінки згущалися, згущалися.

… Прокинувся вранці. Розглянувся — ні матері, ні вітчима. Це вже налякало. Зашив розірваний піджак, накинув на себе вітчимів дощаник.

Накрапав дощ — осінній дощ, що вже як розійдеться, то не буде йому кінця-краю. Під накриттям збиралися ранні пасажири. Хтось із товстим портфелем ніби привітався до нього, Павла, а він не міг згадати — що за чоловік? Поглядав на нього, поки той не насупився і не відвернувся. Павлові він здався якимсь підозрілим. Подумав — навмисно слідкує за ним, якби вчинив злочин. Чи невідомість, думав, у котрій він тепер перебуває, — не найбільша кара? І найперше, що треба зробити — позбутися цієї невідомості, нікого не кличучи собі на допомогу — ні матері, ні вітчима, ні брата. Нехай потім буде що завгодно, але спочатку…

І ось Павло, нарешті, перед своїм домом. Дивується — ніхто не звертає на нього уваги, усі проходять мимо, кудись поспішають. Привуличні акації шумлять — чи то на вітрі, чи то на дощі…

Закинувши голову, глянув на свій поверх. Вікно, бачив, зачинене, біліє фіранка. Певно, з-за неї дивиться на вулицю Наталя, бо ж чекає, коли він повернеться. Павлові ще бентежніше стало на душі: як все-таки зустріне його? І як повестися йому самому? Увійти, як хлопчик, що накоїв шкоди і над усе боїться покарання? Ні, твердо сказав собі, за все, що буде треба, він відповість з гідністю!

Рішучість враз оволоділа ним. Страх зник із його серця. Нехай усе те станеться, що повинно статися. Небезпеку, котра, відчував, чатує на нього, намірився зустріти з відкритим обличчям.

VI

нову прийшов Віктор на Підвальну. Хоч думав: навіщо? День проминув у перших гарячкових клопотах по розслідуванню справи, й хотілося хоч годинку-другу бездумно полежати, дивлячись непорушними очима у стелю? А ноги мимоволі несли #ого сюди, де позавчора старся злочин.

Ловив себе на думці: може, це й не по службовій справі, а по особистій, навідався на Підвальну знову? Адже тут жила вона, Наталя. І майнуло в голові, що якби він суботнього вечора, коли її згадував, відразу спохопився і запитав квартирний телефон, то міг би ще почути її голос, а може, й відвернув би від неї біду.

Дивно, одна мить — і вже нема людини. Молодої, гарної, яка дуже любила життя, ніколи поганого настрою не знала, весело сміялася. Думалося так Віктору, бо милою красунею хотів залишити її у своїй пам'яті. А хіба сам зостався таким, як був тоді, в юності? Ні, він уже давно не романтично настроєний хлопчина, що любив читати пригодницькі твори. Став солідним мужем, хоч не одружився. Про які ж утрачені ілюзії натякала книжкою Марина? Затримав її думкою, не відпускав, питав: може, має на нього надію? Марина тої ж миті посміхнулася і зникла. Хотів, аби вернулася, та замість Марини знов постала перед ним Наталя.

Але вона була вже не такою, як думав до сьогодні. Бо несподівано дізнався, що Наталя була ніби невірною жінкою. Що ж, любов не вічна, й коли жінка зрадила — значить, розлюбила. А тоді найкраще відступитися, не втрачати розум… Хоч і його, Віктора, тепер зачепило: не до нього тяглася Наталя, знайшла собі коханця…

І котрий раз згадував про анонімку Віктор. На аркуші з учнівського зошита, а почерк гарний, акуратний, каліграфічний навіть. Без жодної помилки — значить, той, що написав, — мабуть, інтелігент. Жінка чи чоловік? Дав на експертизу. На заводі, де Павло працює, в його письмовому столі знайшов того листа, що й призвів, напевне, до такої жахливої трагедії… Звернув також увагу на календар, у котрому, зрозумів, Павло вів якийсь облік. Одні цифри були переклеслені, як на карточках спортивного лото, лише підряд, тижнями; Що це за позначки? Хто допоможе розгадати захований в календарі ребус? Сам Павло те зробить чи хто інший?

В усякому разі ревність була наявна. Відбитки пальців на листі, що був у шухляді, на крайчику Павлового стола і невідомий слід руки на ручці нагана виявилися раптом ідентичними. Все це вже давало підстави запідозрити Мушника у вбивстві — слідчий одержав постанову на його арешт.

Не міг навіть допустити Віктор, що Павло непричетний до цієї справи — навіщо тоді втік, чого сховався? Чи ні, — й таке думав, — ще повернеться? Не витримає, мабуть, захоче подивитися на місце свого злочину. Об'явиться, мусить об'явитися! Якщо вже не блукає десь поблизу дому, вичікуючи миті, аби рискнути. Тоді він покориться тій невідомій силі, що поведе його, крок за кроком, уже не зупиняючи.

А коли зустрінуться з Павлом, то чи хоч пізнають один одного? Як вони поведуться? Головне — Павло? Бо він, Віктор, інакше й не може поставити себе, лише як юрист, котрому найперше потрібно розкрити таємницю злочину і привести убивцю до суду… І хоч Павло вже, мабуть, наперед усе заперечує, він, Віктор, притисне його до стіни, бо ті докази, що має, — незаперечні…

Не розуміючи, чому, але подумав: чом так беззастережно настроєний лише проти Павла — звинувачує його в усіх гріхах, а Наталю все ще тільки захищає? Адже тепер знає, що винна й Наталя! Наталя… А в уяві знову постала Марина. Вона ніби сказала:

«Піти б вам додому, Вікторе Івановичу».

«Додому?»

«Або ж тоді заходьте, куди йшли…. Крутитеся на вулиці, як перед побаченням».

«А…»

«Нічим ви їй уже не допоможете. А лиш заради неї прийшли сюди, чи правда?»

«Ти вгадала».

«Побережіть себе».

«Потім побережу».

«Коли?»

«Як він сяде на лаву підсудних й у всьому зізнається».

«А тоді теж спокій на душу не зійде…»

«Чому ти так думаєш?»

«Хіба я не бачу — засмучений ви якийсь, згорьований. Оця справа для вас незвичайна».

«Звичайна, чому ні — вбивство, пограбування…»

«І Наталя…»

Невдоволена таки, настирлива Марина, не відступається від нього. Він не проти того, аби собі тихенько ходила побіч нього, але чого заглядає в душу? Що хоче там знайти? Поводиться так просто ніби вона все до кінця знає про нього, Віктора, надто про стосунки з Наталею й Павлом. Треба її поставити на місце, аби не втручалася: це не її турбота. А може, і її? Все ж докорив: скрізь їй треба побувати, на все подивитися!

Не надумав по справі нічого і не дійшов ніякого рішення, як став перед дверима знайомої квартири. Дерматин уже зірваний зовсім. А замок? Легко штовхнув двері — начебто підперті. Мати, звичайно, мати. Олімпіада Романівна. Не хоче залишити розбиту квартиру, чекає Павла.

Не знав, підозрівати навіть не міг Віктор, що у коридорі, по той бік дверей, стане сам Павло. Ще більше здивувався, що той не відсахнувся, а, навпаки, розставив ноги, став перед ним міцніше і поманив пальцем:

— Підходь, котику, підходь… Чого ж ти став? Скажеш, не та квартира? Може, не ті двері? Ті були оббиті дерматином. Що правда, то правда… Але хіба ти був сліпий — не бачив, що на дерматині блистіла табличка з написом: «Квартира Мушника П. І.» Невже ти, котику, не знав, що в цій квартирі є хазяїн, а у Наталі — чоловік!

І Павло розглянувся, аби щось схопити. Та лише хитнувся і безсило припав до стіни, безрадно заплакав.

Павла душив жаль, що втрачена остання надія. Ще, як ішов додому, сподівався: Наталя чекає… Він легко постукає. Зовсім легко, аби зачула, що хтось іде, хтось проситься до хати. Дзвонити не стане. Щоб лише на нього, Павла, подумала, а більше ні на кого… І вона не здивується, чому собі не відчиняє сам. Примирливо скаже: «Чого стукаєш, Павле, заходь, ти ж до свого дому прийшов, ні? Чи вже свій дім маєш за чужий? Дурненький…» О, якби вчув від неї це слово! Але сумнівався — до нього Наталя, певно, вже ніколи так не звернеться. Бо винен, винен, винен… Людську подобу втратив! Значить, не дурненький, а дурний!.. Аж тремтіли ноги, як піднімався сходами. Прийшов до дверей, а тут…

Павло мокрими очима оглянувся на Віктора. Зовні, в сутіні, не міг добре роздивитися. А може, це прийшов той анонімщик? Та все одно — ворог! Привів тільки до гіршого — не до кращого! Нащо було писати, втручатися у чуже життя? Може, Наталя й зрадниця, та до нього ставилася так, що він був щасливий. Тепер нехай караються. Колишніх відносин вони вже не відновлять, спільної мови не знайдуть — спільна мова тоді може бути, коли сім'я вкупі, а коли сім'ї нема, розпалася…

— Ех, що ви наробили!.. — вирвалося у Павла, і він тяжко пішов у кімнату.

Віктор набрався рішучості, бо стояти далі біля дверей не міг. Переступив поріг, сказав:

— Павле, ти тут? Вдома ти?

Мушник здивовано закліпав: та хто ж це такий? То опускав, насуплював брови, то підводив їх: невже?..

— Ти, Вікторе? Не може бути! Звідки?.. Отож, правду кажуть — про вовка помовка, а вовк уже й тут: вчора… чи позавчора ми з Наталею якраз тебе згадували… А в мене, друже, горе… — І по обличчю мовчки покотилися сльози.

Нехай колись Павло йому, Віктору, заступив дорогу — в тому він не винний: такий уже вибір зробила Наталя. Як би тепер хотілося показати другові, які вони щасливі обоє, Павло і Наталя. Сказати собі — ні, з Віктором Наталя ніколи би не була такою щасливою! Але…

Упізнав Віктора, а той чомусь мовчки дивився на нього, думаючи, певне, що навідався в такий недобрий час. А що, коли раптом повернеться Наталя? Мабуть, вона буде настільки мудра, не покаже, що між ними сталося! Ні про яку сварку Віктор не почує — Наталя все зробить, аби він не почував ніякої незручності… Але як же пояснити Віктору, що він накинувся на нього у дверях з отою тирадою? А потім — оці сльози?..

Віктор стояв проти нього мовчки, та очима говорив: ми — колишні друзі, а тепер — і справді вороги, бо я в тобі бачу лише злочинця, більш нікого. Це насторожило Павла. Вивчаюче міряли очима один одного з ніг до голови. І все ж легенька усмішка ховалася в кутках губів Віктора — не міг приховати свого задоволення: Павло таки вернувся, чуття не підвело його, Павло Мушник — ось він, перед ним. Одного не розумів, чому Павло — тільки розчинив двері й так пристрасно почав воювати за свою Наталю? Наче не сам її відпровадив на той світ, а хтось. Чи, опинившись вдома, у квартирі, він раптом розкаявся? Мабуть, сподівався, що тільки поранену побачить Наталю — не мертву? Тому й плаче?..

Одне за одним ставив собі запитання, відповіді ж на них не знаходив і п'є знав, що казати: чи стриматися, чи зразу повідомити, що постанова на арешт підписана, і він, Павло, з цієї хвилини вважається затриманим, як запідозрений у вбивстві — доведеться посидіти в камері попереднього ув'язнення.

Не встиг опам'ятатися, як Павло несподівано зробив крок уперед, простягнув обидві руки, кажучи:

— Це ти, Вікторе, правда? Я не обізнався?

Відповів одразу:

— Не обізнався, ні!

Але ще пильніше дивився на Мушника, дивуючись: поводиться так, ніби ні до якого злочину непричетний, або навіть не знає про нього. Чи при своєму розумі Павло — буває ж, що злочинець, побачивши, що він натворив, втрачає глузд і пам'ять? То чи й Павло у такому стані?

Це стримувало Віктора, і не знав він, який крок зробити — інша справа, коли б був упевнений, що Павло симулює, навмисно так поводиться, щоб уникнути відповідальності. Зразу не розібратися, потрібно вдатися до медичного обслідування — але якесь рішення треба прийняти негайно: Мушник запідозрений у вбивстві.

А Павло по-дружньому:

— Давненько ми, Вікторе, не бачилися!

— Давно.

— Роки летять! — і знову подав руку: — Привітаємося, може, якщо не обнялися. Ти все ще, відчуваю, гніваєшся на мене? Ну, здрастуй!

Завагався Віктор, а все-таки руку Павлові подав, ще й легко потиснув її, міркуючи: все ж — колишній друг. А іноді й злочинцеві треба руку подати, аби лише це на користь справі.

Павло був задоволений:

— Отак краще, Вікторе! Бачу тепер, що забув образу. Не гніваєшся?

Чекав Павло на відповідь і Віктор сказав;

— Твоя вина не в тому…

— А в чому? Кажи!

— Навіщо питаєш?

— Не знаю…. — Павло затнувся й, опустивши голову, раптом зле хихикнув, аж Віктора пробрало морозом. — Я ж, навпаки, зробив тобі добре… — Замовк, хвильку подумав і, зиркнувши на Віктора, з відразою мовив: — Я тобі зізнаюся… Жінки, вони дивні: на місці Наталі, я б вибрав тебе, не розумію навіть, нащо вибирати собі таку людину, яку не любитимеш, в якій розчаруєшся. Завжди тобі заздрив, бо правди ніде діти — розумніший від мене… І не лише це. Спокійніший… можливо, й добріший… Але, друже мій, повір: ти, як і я, не знав добре Наталі.

Віктор намагався зрозуміти — чи при своєму розумі Павло? Говорить нібито логічно, не криючись і навіть вибачаючись, що так чи інакше свого часу зробив йому боляче. Але йому в очах недобрий вогник… Начебто він не убив Наталю, а послав її у магазин і ось вона прийде, поставить на стіл пляшку… а тоді він знову крутнеться, наче вжалений: так от якого ти, Наталю, котика чекала!

І злякався: а може, Павло вже захворів, лише ніхто не бачив: такі часто поводяться тихо, розмовляють мудро — важко на перший погляд розпізнати в них захворювання. Але вони дуже небезпечні, бо раптово, ні з того, ні з сього, можуть спалахнути страшним, безтямним гнівом… Віктор з острахом чекав, що і Павло зараз кинеться на нього. Треба, доки не пізно, перейти до діла. І перебив Мушника:

— Павле, я — з міліції…

Помітивши, що Мушник відступив крок назад, запитав:

— Не ждав?

— Чого ж? Тобто як розуміти?

— А так, як розумієш.

— Ага… Напевне, якийсь випадок навів тебе на нашу адресу.

— Випадок? Та не кажи…

— Значить, ти нас розшукував? Чи тільки її?

— Ні, тільки тебе. Одного тебе, Павле.

Понуро подивився на нього Павло. А Віктор поволі міряв кроками кімнату.

— Розгардіяш у нас — вибачай… — зауважив Мушник.

Віктор зупинився.

— Щось тут, бачу, сталося? Наталя де?

— Не знаю… не, казала…

— Правда, — несподівано погодився Віктор. — Чого б мала казати?

Павло не зрозумів:

— На щось натякаєш?

— Та ні… — трохи завагався Віктор, та запитав: — Не можеш збагнути?

Павло знову став на широко розставлені ноги.

— Слухай, Вікторе, до наших з Наталею справ нікому нема діла! Запам'ятай.

— Мовчу.

— Та ні, ти говори.

— Нічого, нічого… Я ще тебе послухаю.

Відвернувся потому Павло, відчуваючи, як його усього заливає кров: невже Віктор дізнався про нього через витверезник? Бо навряд чи бачився з Наталею — то було би видно по його очах, мав би інакший настрій. Витверезник!..

А Віктор помітив, що Павло знітився, і пішов у наступ.

— Я все знаю, чому ти збентежений. Така вже моя служба, що повинен знати.

Павло зітхнув:

— Вікторе, я справді завинив, але не подумай, що перед тобою… Я почуваю себе винним лише перед Наталею.

Мовчав Віктор, мовчав і Павло.

Погорілякові з язика зривалося: і Наталя, і я — ми обоє звинувачуємо тепер тебе, Павле, у тяжкому злочині… Та стримався.

І Мушник продовжив:

— Звичайно, це не означає, що Наталя у всьому права. Ти цього не можеш зрозуміти, бо не можеш глянути на неї об'єктивно. Старе тобі очі застеляє, та все одно послухай, що я тобі скажу…

Віктор вирішив: вислухає його до кінця, не перебиваючи, — ану ж, яку картину намалює сам. Чи зізнається, розкриє себе Мушник? Постанова на арешт поки що теж мусить зачекати. І експерти хай на якийсь час притримають своє авторитетне слово… Хоча йому, Віктору, тепер нетерпілося схопити Мушника за руки і твердо сказати: ти затриманий! Бо вже собі подумав: хіба в тому щось дивне, як перед ним/поводиться Павло? Було б незрозуміло, якби поводився інакше! Наївного незнайку вдає, невинною овечкою прикидається… Заклав руки за спину, заходив по кімнаті. І мимоволі перебив:

— Ти начебто мене злякався, Павле?

— Зовсім не злякався.

— Правда це, чи лиш мені так кажеш?

— Ні, я нічого не боюся.

— І себе?

Павло сів і згорбився:

— Не знаю… Себе, може, й боюся.

— Це чому?

Павло ніби не звернув уваги на його запитання, забув про все на світі. Окрім того, що він хотів знати.

— Все-таки скажи, Вікторе, встигли тобі вже доповісти, що я натворив?

— Як на це дивитися…

Вікторова стриманість передавалася і Павлові. Він уточнив:

— Часом, не бачив Наталю?

— Коли?

— Вчора…

Насупився Павло:

— Може, тобі про мене щось казала?

— Жодного слова.

— Це на неї схоже. Така вона скритна і переді мною. Інакше б не мусив її підозрівати, і не вийшло би біди.

— Якої біди, Павле? Ти з самого початку говорив, що у вас біда, та не сказав — яка.

— Ой, Вікторе! Як вчасно ти навідався до нас. Без тебе мені з нею тепер не помиритися. Ти завітав до нас, як добрий дух!

— Та що сталося?

— Нічого страшного… Окрім великої дурниці, якої я навіть сам собі простити не можу. Тим більше — Наталя мені не простить.

— Ну, ну?

— Скажи, Вікторе: бувають такі сім'ї, щоб чоловік чи жінка не зраджували?

Віктор не стримав усмішки;

— Тобі ліпше знати.

— Я думаю — ні!

— Чому?

— Чому? — підозріло глянувши на Віктора, перепитав Павло. — Ти що, таки й досі неодружений?

— Неодружений!

— Вибач, Вікторе… Не можеш забути її?

— Це не має значення. Тим більше тепер…

Павло його не чув — виряченими очима дивився на свого колишнього суперника, не знаючи, чи вірити тому, що зійшло на думку? Наталя таки зрадила йому — і в анонімному листі ніякої брехні, усе правда. А зрадила з Віктором! Він свого домігся! Як же інакше пояснити, що й досі неодружений? Та й на роботу влаштувався не десь, а саме тут, де живе Наталя! Давно добирався до неї і добрався! Давно підповзав, муркочучи, котик! Закрутив їй голову — через те і рвалася тоді на побачення, що не встигла у хаті й присісти.

З кожною миттю все з більшою і більшою зненавистю дивився він на Віктора — нахаба який! Як він посмів з'явитися до них на квартиру! Зразу не впізнав його, тому здали нерви. Але якщо котик — Це Віктор, його давній і друг, і суперник, — тут інша розмова!

У Павла одразу засвербіли руки, стиснув їх у кулаки. Тоді згадав, що Віктор — міліціонер, і стримав свій гнів: особа офіційна, ще можуть засудити. Але нехай не думає Віктор: не такий він дурень, збагнув, що й до чого! Може й розумно зміркувати. От ще прийшла одна слушна думка: треба зачекати, коли повернеться Наталя, подивитися на її поведінку — переглядатимуться, певно, одне одному знаки робитимуть. Нехай! Сяде з ними за стіл, як годиться, наллє вина… Аби лише застала його тут… Не витримав Віктор:

— Ти начебто когось чекаєш, Павле?

— Ні, ні… Ти сиди… Кого ж я чекаю, як не свою дружину Наталю… Такий гість у домі, а вона чомусь не поспішає. Що б це могло значити?

— Хочеш, щоб я тобі сказав?

— Коли прийшов, то вже кажи — розкривай карти до кінця.

— Добре, тоді слухай!

— Маю час — послухаю. Вибачай, що так-от, не за чаркою. Ось прийде Наталя…

Мимоволі Віктор подумав собі знову: чи при своєму розумі, Павло? Надто бо став буйний і такий сміливий, впевнений у собі, немов хоче перед ним сотворити чудо. Невідома сила вже і його, Віктора, змушувала скоса дивитися на двері, ніби сподівався, що диво таки станеться: ось увійде Наталя…

Та й увійшла! Побачив, як рвучко вона штовхнула двері, заглянула в кімнату. Ніхто інший — як вона, Наталя: зовсім така, як знав її колись!

Отямившись, Віктор зрозумів — це та дівчина, яка дуже схожа на Наталю. Саме вона вчора від нього втекла, й боявся, що ніколи більше не побачить… «знайому незнайомку». В рожевому береті, у рябенькій хусточці на шиї. Ось вона — зупинилась прямо перед ним, дивиться й дивується, як це могло статися, що знову зустрілися? І де — не на вулиці, а в знайомій для обох квартирі.

А він гарячково міркував над тим, як її утримати, аби не злякалася і знову не втекла, бо ж тепер не побіжить за нею.

Павло раптом рвучко подався до дівчини:

— Це ти, Вероніко?

— Я, Павле, не бачиш?

— Геннадія шукаєш?

— О, ні!..

— Встигли вже посваритися?

— Чого нам сваритися?

— А через Наталю. Хіба не намовляла тебе проти Геннадія?

— Наталі я не бачила. Хотіла зайти вчора, але… — знічено поглянула на Віктора. — Де вона? Усе ще не приїхала?

— Приїхала… Та десь заблукала. Сам її чекаю. Гостя ж маємо. Наталии давній приятель, знайомся.

Проти знайомства Віктор нічого не мав і легенько потис її руку. Зрозумів що вчора, коли її бачив на набережній, вона йшла до Мушників, та він мимоволі її налякав, аж повернулася додому.

Павло подав дівчині стільця.

— Хочу попередити тебе, Вероніко, що не любить Наталя Геннадія. Погрожує, що вона не дозволить, аби ви зустрічалися.

Дівчина розгублено знизала плечима — мовляв, нащо тепер ця розмова, хіба іншим разом не матимуть часу? У кімнаті — чужий чоловік… Павло ж невгавав:

— Ти мені не віриш?

— Не лякай мене, Павле.

— Хіба я такий, що можна налякатися?

— Не такий… Але мені, здається, що ти тепер п'яний.

Тоді Павло рвучко смикнувся до Віктора:

— Вікторе… А втім, я дійсно п'яний. Я напився ще в суботній вечір. Так напився, що й не пам'ятаю — лише думаю, що я натворив. Ти бачила двері? То, мабуть, я їх попоров… І замок зламав… Бо Наталя п'яного не хотіла впустити в квартиру.

— Що ти говориш, Павле? — видивилась на нього Вероніка. — Ти що це — серйозно?

— Бачу, поглядаєш із подивом на Віктора. Але чому округлюєш очі, як дивишся на мене?

Дівчина хитнула головою, відвернулася. А краєчком ока зиркнула на Віктора.

«Втече!» — боявся Віктор і поспішив відвести від неї нападки Павла. Стиха сказав Павлові:

— Схожа на Наталю…

Той теж притишив голос:

— Чого б не була схожа — сестра її, ні?

— Рідна?..

Павло — до Вероніки:

— Де ж Наталя? Я думав, ти знаєш… Цілий день чекаю, вартую квартиру. Навіть на роботу не ходив. Де запропастилася?..

Віктор знову стиха:

— Сусіди нічого тобі не казали?

З відповіддю Павло не поспішав.

Лейтенант нетерпляче переступив з ноги на ногу, міркуючи: цікаво виходить — злочинець, убивця поводиться, як слідчий, ходить по кімнаті, а він, Віктор, лиш ніяковіє… При Вероніці губить думку і, боячись, що каже щось не так, уже навіть притишує голос. Але ж це те, це саме те, що треба спитати! І мовив голосніше:

— А справді, сусіди щось повинні знати… Павло зупинився, поглянув сердито:

— Сусіди! Вони тепер тікають від мене, як чорт від ладану! Не бачу? Бояться, напевне, що я і їм порубаю двері…

— Ну, знаєш, Павле, не базікай… — зупинив його Віктор і глянув на дівчину. — Можна подумати, що ти і справді нализався.

— Не любиться — не слухай!

— Не за тим сюди прийшов.

— Не за тим, я знаю. Сподівався, що мене не буде, одну її застанеш. Чи так? Недаремно я тоді, в суботу, мусив перед нею стати на порозі і заступити їй дорогу! Я відчував… — Павло кричав і поспішав, аби ніхто йому не перешкодив. — Дурень, тільки тепер здогадався, що я був правий. Жалів її, готовий був забути, як звивалася, щоб вислизнути в двері! Змія! О змія!

Замахав руками, скуйовдив волосся, почав задихатися.

Вероніка поспішила на кухню — їй стало незручно.

Віктор знову бачив усе чітко. Зразу зміркував: негідник, він хоче виправдатися перед своєю свідомістю! Чи, відчувши, що тоне, тягне на дно і свого суперника? Дрібненька душа. Ну, як могла Наталя такого любити, бути йому вірною? Так, Павлова совість неспокійна. Бо чим інакше пояснити його зухвалу поведінку? Руки мимоволі стислися в кулаки — зараз би підскочити і з усієї сили дати йому в пику! Щоб занімів, не плескав язиком і не прискав слиною. Що собі подумала Наталина сестра? От негідник… Стримав себе Віктор — знав, що він ніколи нічого не доможеться, якщо не навчиться як слід володіти собою! Ситуація складна, але хіба в майбутньому не буде ще складніших випадків? Можливо, ще в скрутнішому становищі опиниться… Отак собі розміркував і трохи заспокоївся. І все ж запитання поставив різко, прямо:

— Значить, ти підняв на неї руку з ревнощів?

Павло аж підскочив:

— Яке твоє діло? Що я зробив такого, що скоїв?

— Страшний злочин скоїв, — Віктор раптом відчув повний спокій.

— Ніякий я не злочинець, чуєш?

— Злочинець і жорстокий, немилосердний, Павле. Ти ж її убив!

Павло вирячив від здивування очі:

— Убив? Кого? Наталю?

— Так, Наталю, дружину свою.

— Не говори дурниці! Ти що — бачив?

— Бачив! І прийшов я до тебе сьогодні зовсім не гостем, Павле. І не «котиком», як ти собі гадаєш. «Котиком» я ніколи не був, хоч любив Наталю. Я прийшов до тебе… І не Віктором, а лейтенантом Погоріляком, слідчим міліції.

У широко відкритих Павлових очах Віктор тепер дійсно побачив безумство. Злякався, щоб раптом у сліпій безтямі той знову не накоїв якоїсь біди — як не з кимось іншим, то із самим собою. Але Павло сів і несподівано спокійно, з надією спитав:

— Правду кажеш — Наталя убита?

Віктор не відповів. Він перейшов до допиту.

— Коли ти в суботу вернувся додому?..

— По роботі…

— Мені треба точно…

— Ну, короткий день. Правда, я трохи раніше вийшов. Було не до роботи…

— Через анонімку? Значить, зібрався йти додому зразу ж, як прочитав листа?

— Правда, — несподівано погодився Павло. — Розлючений був, але ж я не вбивав! Ми з нею посварилися, бо вона хотіла піти до кравчихи, а я не пускав. Я був певний, що вона обманює і йде на побачення. Став на дверях, заступив дорогу…

— Потім вистрілив.

— З чого вистрілив?

— З нагана.

— Якого нагана? Що ти кажеш, Вікторе?

— А відбитки пальців на нагані. — Віктор не встиг сказати, що хотів, бо у дверях побачив Вероніку. Побачив, як дівчина смертельно поблідла, захиталася і почала падати. Кинувся підтримати, але вона рвучко його відштовхнула і заволала на весь голос:

— Наталю?! Сестричко!..

Кликала Вероніка Наталю і ридала: зрозуміла, що її немає й ніколи вже не буде. Ой, нема Наталі, з ревнощів Павло її убив!.. Не кричала більше, відразу замовкла. Сили не було, аби кричати, і голос невідомо де пропав; здавалося, у грудях не було повітря. Лише рясні сльози горошинками покотилися з очей. Падали на підлогу.

Павло ж очманіло дивився навколо, немов не міг збагнути, що діється. Лише час від часу повторював:

— Люди! Не обманюйте мене! Навіщо ви мене обманюєте?

— Сам ти себе обманюєш, — зауважив Віктор.

— Але я нічого не пам'ятаю, друже!

— Значить, у безпам'ятті й на курок натиснув?

— У безпам'ятті… Відколи я отримав анонімку — весь час був у нестямі… Але я Наталю не вбивав, не міг її вбити! Де вона?

— Хочеш її побачити?

— Хочу!

— Мертву?

— Мертву!

— По дорозі заїдемо в морг.

— По якій дорозі? Я не злочинець, не убивця.

Павло втрачав, здавалося, сили, чоло в нього змокріло. Чи зрозумів нарешті, що відпиратися нічого? Або ж засумнівався в своїх запереченнях?

— Убив? Невже убив? — прошепотів білими губами.

І Віктор, і Вероніка дивилися на нього. А він раптом підняв до очей обидві долоні, немов хотів їх краще роздивитися, а відтак раптово закрив ними лице і заплакав. Виплакавшись, мовив:

— Ні, я не вбивав, не стріляв з револьвера…

— А задушив подушкою, так? — кинув Віктор.

— Не знаю… Я… схопив її за шию… Вона відбивалася… Потім упала на підлогу… Не знаю, я відразу кинув її, вибіг…

І далі мовчки, в думці: «Навіщо ж вернувся? Краще було вже самому накласти на себе руки!» Застогнав, розриваючи на грудях сорочку:

— Тільки я вбивця, більш ніхто!

Заклавши руки за спину, ні слова не говорячи, повернувся Павло до дверей — готовий до всього, навіть і до смерті.

Віктор вийшов слідом.

Вероніка не могла збагнути: як все-таки це сталося? Як же Павло раптом задушив Наталю, якщо вони жили так добре, мирно? Чи навіть вистрілив у неї з револьвера? Неймовірно! А вдома в них нічого не знають — ні мати, ні батько… Як же їм сказати про цю страшну пригоду? Це ж жахливо!

Біля дверей, до котрих метнулася, раптом завагалась: а як бідна тітка сприйме таку вість? Вона ж від найменшого хвилювання падає! Краще б їй нічого не казати, але як не скажеш? Подумала і на свою матір — а вона?.. Не знала Вероніка, через що, але помічала, що між її матір'ю і Наталею була якась незгода, чогось не поділили. Хоч вона, Вероніка, двоюрідну свою сестру завжди захищала… В родині говорилося, що Наталии батько був великим пияком — і себе убив, і державну машину розбив. Мати вийшла заміж удруге — за вдівця, що мав власний будинок, та в іншому місті. Невдовзі вона виїхала. Наталя не хотіла міняти рідну школу і жила у них — у своєї тітки. Тоді Вероніка до неї й прив'язалася, а мати — навпаки… Коли Наталя вчилася в університеті, вони чомусь навіть ворогували. Примирення настало після того, як Наталя вийшла за Павла: і мати, й батько Вероніки були в них на весіллі. А потім… Все-таки щось між ними було. Вероніка відчувала це і тільки так, щоб мати не знала, стрічалася з Наталею — чи тут, на квартирі, чи на вулиці. Сьогодні теж хотіла побачити Наталю. Навіть заскучила за нею. Міркувала, що вона якраз вернулася з відрядження. Цікаво було побачити, що привезла Наталя з дороги, що подарували їй туристи — з жодної поїздки без дарунків вона не поверталася. Іноді щось і їй, Вероніці, з того діставалося. Наталя любила свою «малу сестричку» та й взагалі була така добра… А Павло так само — подобався їй навіть більше за Геннадія. Не вкладалося у голові — щоб він став злочинцем.

Помстився їй за зраду — це можливо. Але щоб Наталя з отим молодим слідчим?.. Навряд, кохала іншого Наталя, інакше хіба Віктор — згадала, як звав його Павло, — взявся б за цю справу? А втім, кажуть, буває на світі, що людські долі не лише раптом переплітаються, але й переплутуються… Так.

Зітхнувши, Вероніка сказала для себе:

— Наталю, Наталю… Що ж ти натворила?

Уява враз перенесла її у холодний льох, освітлений маленькою лампочкою. Вона аж затремтіла і заплакала, повторюючи:

=— Наталю, сестричко, невже тебе більше немає на світі? Невже ніколи не побачу, як ти усміхаєшся, не почую голосу… Як же мені без тебе?

Хилила голову на руки, здригалася від плачу, цокотіла зубами — враз бо змерзла, не могла зігрітися.

А тоді хтось лагідно взяв її за плечі. Глянула — це жінка у чорній хустині. Почала казати:

— Не плач… Усі ми грішні.

Вероніка глянула на неї ще більшими очима.

— Хто ви?

— Доброзичливиця, доню.

— Що ви на мене кажете, вигадуєте? Ні в чому я не винна…

— Я говорю — грішна.

— У чому ж я можу бути грішною?

— Не знаєш?

— Ні…

— Надто покладаєшся на свою красу — ї гадаєш, що вона, краса, зробить тебе щасливою. О ні… От Наталя, може, тому й загинула, аби тобі відкрити святу істину: все на землі дочасне. І твоя душа вже непокоїться: ти плачеш, бентежишся, бо не можеш ніяк зрозуміти, що серце віщує.

Здригнулася: віщує? З подивом і підозрою дивилася на жінку — певно, така, що вміє читати думки? Чи це випадково, що серце завмерло в передчутті недоброго?

— Ти, думаєш, чому тепер плачеш? — продовжила жінка, не даючи їй навіть отямитися. — Дуже жаль тобі сестри, не можеш пережити цієї утрати? Зовсім ні: такі, як ти, красиві, не чутливої душі. Плачеш, бо відчуваєш — серце щось віщує. Прислухаєшся до нього і караєшся, бо не можеш почути, що каже, й дізнатися, що тебе чекає. А все тому, бо серце в тебе замкнене, без віри в бога, аби знати, що буде завтра, післязавтра. Адже коли віриш, то маєш на кого надіятися, і вже доля в тебе не така сліпа.

Злякалася:

— На що ви натякаєте? Хтось і мене готується вбити?

— Не знаю… Життя, доню, уб'є обов'язково. Не витримала дівчина:

— Нащо краєте душу? Мене й так болить!

Сама ж думала: чого б це причепилася? З ненависті до неї, що вона гака ж гарна, як була Наталя? Дуже навіть схожа на двоюрідну сестру, ніби одної матері. Та все одно вони не однакові. Хоч тим, що Наталя набагато старша. І не може бути, щоб їх спіткала одна доля. Вона, Вероніка, має своє життя і піде зовсім іншим шляхом. Бо кожній людині, як то кажуть, суджено своє. Суджено? І пильно глянула на жінку.

— Бачу, що хочеш щось спитати… — зрозуміла та.

Не могла більше слухати її Вероніка, зняла берет, розпустила волосся — знала, що так вона виглядає більш дорослою — твердо мовила:

— Добре, але облиште мене. Ідіть собі з богом.

— Не сердься, — зразу почала збиратися жінка. — Я хотіла тобі добра, доню.

— Хоч я і безбожниця?

— Ти — людина, маєш людську душу. І душу, тільки душу треба рятувати. Тоді життям заплатиш не за якусь мить щастя, а за щастя вічне.

Ніби й не лякала. Але чомусь невимовний страх заволодів одразу Веронікою. Чорна хустина тихо зникла, а перед очима лишилася тінь. Дівчина затулилася — не хотіла бачити ніякої тіні, але в очах стало ще темніше. Заспокоїла себе: просто це їй страшно в цій квартирі сидіти одній. Що ж робити? Забрали Павла, а він навіть нічого їй не наповів. Залишив у квартирі, а вона ж відкрита, з розбитими дверима. Та й тут — скоро ніч…

Вирішила — подзвонить Геннадію, нехай потурбується за братову квартиру. Хто ж іще? Тепер може лишити гуртожиток, переселитися сюди. Продовжила в думці: доки Павло не вернеться, не відбуде кару… Не допускала й думки, щоб Павла засудили на смерть. Та все одно більше в цій квартирі Павлові не жити — не матиме спокою ні вдень, ні вночі.

У кімнаті було прохолодно, а Вероніці здавалося, що, мабуть, ще ніколи тут не було так пусто. Навіть віє пусткою, ніби хата прочинена наскрізь. Дівчина поспішила зателефонувати. Набрала номер гуртожитку і почала просити чергову, щоб визвала Геннадія. А з коридора почулося:

— Віко, я вже тут.

Вона собі подумала на офіцера міліції, що відвів кудись Павла і вже повернувся. Напевне ж офіцер, хоч бачила його у цивільному. Власне, тому й збагнула, що не простий міліціонер. Положила трубку, насторожено виглянула з кімнати:

— Ти?!

— Як бачиш… Ось приніс новий замок. Ти вже, бачу, знаєш, що тут сталося…

Геннадій замовк, хоча був збентежений. Ремонтував двері, але відчувала, щось хоче їй сказати, повідомити. Що би його інакше хвилювало, адже до Наталі він завжди був холодний, як і вона до нього. Згадала Павлів натяк: хотіла їй Наталя щось повісти. Про нього, Геннадія. Чи попередити — аби була обачна? Геннадій бо лихий, як і Павло? Про це вона казала їй не раз, але Павла хвалила, що ліпшого немає. А ним, Геннадієм, лякала, мовляв, бережися, бо той може вдарити ножем.

Схопилася руками за груди, тяжко стала дихати. Геннадій відразу затурбувався:

— Що з тобою?

— Нічого… Нічого.

— Не кажи — на тобі не видно лиця.

— Нічого! — закричала, і обличчя почало легенько рожевіти.

Великі, набряклі Геннадієві руки, здалися їй грубими, страшними. Хлопець знизав плечима:

— Дивачка.

— Сам дивак! — трохи відступивши, відтяла Вероніка. — Не дивися так, не смій!

— А як мені дивитися?

— Не лякай мене.

— Тебе хіба злякаєш? — несподівано похмуро заговорив Геннадій. — Ти ж не така й безвинна, яку вдаєш із себе.

— Не маю я бажання виясняти твої підозріння. Відступися, відпусти мене. Хіба ти не бачиш — сама я не своя, не знаю, що говорю?..

— Спішити тобі нікуди… Що ти тут знайшла?

— Нічого.

— А що шукала?

— Теж нічого. Думала, Наталя приїхала з відрядження…

— Наталя вже на другому світі.

— Звідки мені то було знати?

— Сестра ж…

— Тоді не запитуй, що я тут роблю!

— Гаразд, де Павло? Вероніка взяла стільця, сіла:

— Знаєш, Павла забрали. Начебто він убив Наталю. Можеш цьому повірити?

— Та хіба я знаю, чому тепер вірити?

— Може, й мені не віриш?

— І тобі…

Не сподівалася почути від нього таких слів і від здивування аж стримала дихання. Потім тихо мовила:

— Що ти говориш, Геннадію? Як можеш? Павло ж твій брат.

— То що?

— Ні, ти неможливий. Що було між тобою і нею, Наталею? Чому вона так не хотіла, аби ми з тобою зустрічалися, дружили?

— А ти хіба хотіла?

— Інакше хто б змусив…

— До чого? Кажи далі.

— Зустрічатися.

— Чому ж тепер так перемінилася? Тільки побачила мене і вже позадкувала, мов від якогось злодія, убивці.

Схопилася зі стільця:

— Убивці?

Видивився на неї, помовчав, потім сумно сказав:

— Виходить, на світі усі розумні, мудрі, одна вона дурна. Нічого раз не розуміє. Що з нею балакати!

А дівчина дивилася на нього, на Геннадія — чому це він її запідозрює? Чи просто роздратований? Ще б пак, таке сталося! Треба його якось заспокоїти. Сіла знову.

— Генко, чому дратуєшся, коли ти такий же невинний, як і я?

— Не знаєш, не здогадуєшся?

— Дивно якось говориш, Геннадію, ніби справді мене звинувачуєш.

— Бо і звинувачую, коли хочеш знати.

— Звинувачуєш? У чому? Може, навіть у смерті Наталі?

Не розуміла, чого раптом скривився — щось не сподобалось йому? Але ж і їй у його словах багато що не любиться. Та й сам він сьогодні їй не до вподоби… Недоброзичливий, жорстокий. І раптом стало Вероніці дуже образливо і гірко, аж заплакала.

Геннадій відвернувся, ремонтував двері. Через Плече кинув:

— Хіба ти ще й досі не виплакалася?

Заплакала ще більше. Вона бажала співчуття, ласкавого слова, а він… Як він сміє? Мабуть, правду казала Наталя, хоч вона, Вероніка, їй не хотіла вірити. Серце таки шептало щось інше. Воно проти Геннадія не мало нічого. А тому з увагою слухала Павла, котрий радив: «Вийди за Геннадія. Може, він трошки й непутящий, але коли візьмеш його в руки, то стане, як шовковий». І слухала Павла, і не перечила, бо їй справді хотілося знати, яким би став Геннадій при ній… А тепер не треба їй ніякого Геннадія! Грубий він і все! Тільки серце знову щось шепнуло, і Вероніка запитала:

— Чому ти такий?

— Цікаво — який?

— Чужий. Геть чужий.

— А колись хіба був тобі рідний?

— Міг би стати й рідним. Якби захотів.

— Пробач!

— Того не пробачу. Може, десь пізніше, коли все минеться.

І навіть відчула — в її серці любові нема. Чи колись прийде вона до неї? Чи то дійсно вік такий настав, що любов їм необов'язкова? Чула ж бо від подруг, що любов — романтика, а у двадцятому столітті взяла верх практичність. Закохані очі, мовляв, завжди сліпі, а на світ сьогодні треба дивитися реально, ясно.

Знала Вероніка: не навчилася цієї тверезості і хтозна чи навчиться. А Геннадій, певно, з тих самих «реалістів», то чому її навчить? Змусить стати такою, як інші? Навіщо тоді серце? І краса навіщо, і все інше?

Відверталася при цьому від Геннадія, ніби очі могли її видати — сказати, що любить… Та ні, просто серце поранене болем від тяжкої втрати і обливається сльозами. А вона, Вероніка, навмисне звертається до різних думок, щоб якось забутися, відвернути себе від трагедії.

Закусила губи, зиркнула спідлоба:

— А ти бачив Наталю убитою?

— Ну, бачив…

— З ножем у грудях?

— Тьху, дурна!

Пильно позирала на Геннадія, а він, не поспішаючи, повільно дуже поліз у кишеню і вийняв листа. Так же не поспішаючи, розгорнув конверт, що був перегнутий удвоє, — певне, хотів бачити, як поведе себе Вероніка. Але вона дивилася спокійно, навіть не запитала — що це за лист у руках Геннадія. Він розсердився:

— Ти не хочеш знати цього листа, правда? Тобі не цікаво!

— Якщо з нього робиш якусь таємницю — таки не цікаво. Хочеш розказати — розкажи…

— А коли не хочу?

— То мовчи…

— Ні, дорога, мовчати не буду. Скажу тобі у вічі, доки не втекла…

— Чого б я втікала? Їй-богу, не знаю…

— Ні, знаєш! Добре знаєш! Тому й не питаєш, звідки я дістав цього листа.

Озирнулася навколо:

— Схаменися, ти що, божевільний?

Схопив її за руку, повів за собою. Не встигла й запручатися, як опинилися обоє у вітальні. Рвучким рухом показав на встелену килимом підлогу.

— Упізнаєш це місце, громадянко?

— Ти говориш зі мною, як слідчий.

— Бо я тепер для тебе і є слідчий!

— Не мели дурниць!

— Відповідай мені на запитання!

— Дивно, ніби від мене чекаєш якогось зізнання.

— Хочу знати правду.

— Добре, я скажу… буду відповідати, тільки не дивися на мене так страшно.

— Злякалася? Чекай, що буде далі! Злегка усміхнулася:

— Тепер звинувачуєш, потім почнеш судити? А може, мені вдасться виправдатися.

— Тепер уже нема перед ким!

— Чому?

— Не розумієш? Адже її вже нема на світі. Рвучко звела голову:

— Ти хочеш сказати, що я винна у смерті Наталі?

Замість відповіді вийняв Геннадій із конверта аркушик паперу, котрий Вероніка взяла в руки з острахом, чекаючи якоїсь недоброї для неї несподіванки. В очі зразу впало:

«Дорога моя сестричко… — зиркнула на Геннадія і знову — до листа: — Вже п'ятий рік, як я вийшла заміж, але й досі не знаю — навіщо? Ніякої радості від того не маю, бо давно зрозуміла: Павла я не люблю і, мабуть, ніколи не зможу полюбити. Хоч добрий до мене, прагне догодити…».

Тяжко зітхнула Вероніка. По змісту здогадалася, що пише Наталя. Схожий ніби й почерк. Тільки кожне слово виписано аж надто старанно, ніби й цим підкреслено, що у листі пишеться про щось дуже важливе для неї, Наталі, й вона хоче, щоб її з листа добре зрозуміли.

Геннадій поквапив:

— Читай! Чого ж ти?

«Та від того лиш дуже недобре мені на душі. Іноді так гидко, що хочеться тікати на край світу. Різні ми з ним люди. Павло зовсім звичайний, приземлений, не живе, а тліє. А мені би крила! І чого таїтися — хотіла б, щоб чоловіки на мене задивлялися, ба навіть із-за мене ставали до бійки, а я щоб сміялася, зневажала їх, знущалася над дурнями. Хіба ж бо я з моєю красою недостойна того, аби жити на світі царицею?..»

Але ж кому Наталя це пише? Якій сестричці, невже їй? Ага, ось далі називає її на ім'я:

«Не знаю, чому, Віко, вирішила розкрити перед тобою душу. Певно тому, що я дуже хочу тебе застерегти, аби була розумніша, обачніша — не зав'язала собі світу так дурно, як я. Воно, звичайно, у твоєму віці ще сниться принц на білому коні. Тому, коли прокинешся, на серці печально. Кипить, вирує душа — просить, щоб ти дала їй волю. Але ти така, що вмієш ховати і думки свої, і почуття. Це й моя біда. Не кажу я Павлові нічого. Думаю, хай краще нічого не знає, і вдаю, що я його кохаю. Але хіба грою заміниш життя, Віко?»

Зросилася потом Вероніка. Далі читати не могла, бо раптом їй здалося: посеред кімнати, не криючись від них, з'явилася зовсім роздягнена Наталя. Навіть Геннадій рушив до другої кімнати, оглядаючись, зловтішно посміхаючись. Звідки така в Наталі зухвалість? Забула все на світі, окрім себе, бо вона така, як Афродіта.

— Знаєш, — не стримався Геннадій, — якби я був слідчим…

— До чого тут слідчий?

— До того, що це — доказ! — вихопив з рук дівчини листа.

— Який?

— Таки не знаєш?

Заперечливо хитнула головою. Геннадій сів на диван, помовчав. А потім очима показав на килим і важко сказав:

— Ось тут вона лежала убита. А поряд — твій лист. І уяви — не просто на підлозі, а на м'якій, біленькій подушечці. Кому було потрібно це блюзнірство? Для кого?

— Не знаю… — стурбовано відповіла Віка. Геннадій рвучко підхопився:

— Нічого ти не знаєш! Звичайно! Бо не хочеш знати… Не прикидайся наївною, а говори прямо, що ви не поділили, на чому посварилися. Мовчиш? Тоді скажу я сам. Наталина наука, викладена у цьому листі, не пропала даром. І не поділили ви з нею полюбовника!..

— Геннадію?!

— Я сказав не все. Наталя вже й забула про цього листа, а ти хитреньким розумом подумала: чого б тепер ним не скористатися, адже такий козир, такий козир! Б'є всі її карти, і головне — чужими руками! І ти його підкинула Павлові…

— Не вигадуй! — зблідла Вероніка. — Ніколи раніше цього листа не бачила.

— Але ж лист написаний тобі!

Не могла нічого зрозуміти, тільки заперечила:

— Кажу тобі — ніколи не тримала його в руках!

— Цього не може бути!

— Може.

— Звідки ж він узявся? Літав у повітрі, доки, кружляючи, не сів прямо на подушку?

— Дурне тобі влізло в голову, Геннадію. Смішний із тебе слідчий. Подумай краще, розміркуй — як це я підкинула того листа Павлові та ще й з наміром, аби він її убив, якщо там моє ім'я. Це ж слід! Та не будь наївний…

— Ні, наївна ти сама. І листа підкинула Павлові по своїй наївності. Тоді ти керувалася одним — аби лише помститися суперниці.

Глянула на конверта — куди хоч був надісланий отой злощасний лист? Наталя написала їй на санаторій «Україна».

— У санаторії в Криму я була, це правда, але цього листа вперше бачу. Кажу щиру правду, не брешу. Порозумій — нащо то мені?

Геннадій відповів їй напівсумніваючись, ніби тільки сам себе запитував:

— Так, нащо б брехати?

Вероніка втішилася цим.

— Віриш мені, значить?

— Не знаю.

Тепер будь-що хотіла перед ним виправдатися:

— А ти постав себе на моє місце… Якщо ми з Наталею були собі суперниці, тоді чого вона відбивала від мене тебе? І не лише давніше, а й тепер — майже до останньої своєї хвилини. Павло мені казав.

І Вероніка довірливо прихилила голову до його плеча.

Важко було Геннадієві погодитися, а все-таки подумав: мабуть, він і справді погарячкував. Яка, до біса, суперниця! Вона — чесна дівчина, серйозна… Здурів від несподіванки, геть утратив розум! Коли тоді увечері зайшов за конспектами, бо перед тим забув їх на стільці, і натрапив раптом на мертву Наталю, ніби хто обухом гримнув по голові. Якщо у ній було трохи хмелю — увесь вилетів… А тут ще той лист. Схопив його, а подушку кинув Наталі на обличчя, бо не міг дивитися на мертву.

Узяв Віку за голову, заглянув у вічі.

— Може, тоді Павло?

— Чого ж, Павло міг приревнувати. Якщо вона справді… крутила світом.

— Я з цього дурний! Я нічого не можу збагнути!

— А я вже й не хочу про це міркувати.

— Як?

— А так… Є слідчі, є суд — вони й розберуться.

— Думаєш, їм треба передати і цього листа?

— Нічого я не думаю. Вже голова мені баламутиться.

— Чи нас не викликатимуть, не питатимуть?

— Нехай. Сумління в мене чисте. Наталин лист написаний мені, та я його ніколи не бачила. Стривай: якщо, судячи з адреси, лист був посланий у Крим, то як же він опинився тут?

— Може, на когось думаєш?

— Хіба я би тобі не сказала? У санаторії зі мною не було ні рідних, ні близьких, щоб хтось із них перехопив листа. Загадка — та й готово!

Геннадій трохи відступився, стис у руці пояс:

— Ну, а іншим разом вона щось подібне тобі чи писала?

— Ніколи! Ніколи! — ч пристрасно заперечила і це Вероніка.

Геннадій замислився: і все-таки лист може щось сказати! Лист для того, щоб слідчий вхопився за нього, як за ниточку, і розплутав цю хитру загадку! Краще було, правда, нічого не чіпати. Хай би конверт лишився на подушці, а тоді потрапив куди треба — сам. Але він, Геннадій, як прочитав листа, нараз подумав на Павла, й хотів його якось врятувати, відвернути від нього підозру… Справді, чим же Павло захиститься, коли він невинний? Може, треба допомогти братові? Та як? Чого доброго, ще й сам потрапиш у халепу: вже бо давно він, і ніхто інший, ворогував з Наталею!

Тоді, в суботу, згадував Геннадій, вони розійшлися, як люті вороги. Наталя, лаяла його, чимось йому навіть погрожувала, потім просто виштовхала з хати. Певно, було чути на весь дім, не тільки сусідам, які за стіною, що їм і бог велів усе чути! Ще й стукали весь час у стіну, і казав дівчатам, з якими зайшов, аби трохи притишили музику. А, як на те, приїхала Наталя…

Не знав, що робити, який вихід із того становища, в котре потрапили всі разом — Павло, він, Геннадій, і навіть Вероніка… Був ще хтось невідомий, котрий пильно слідкував за ними, спостерігав, як кожне із них виплутується, щоб самому лишитися чистому, а їх утопити. Із тим невідомим треба тепер боротися разом — усім трьом.

Легенько обняв дівчину за плечі. Цим хотів показати, що не гнівається більше на неї, Вероніку. Роздумував — щоб їй таке ніжне і лагідне сказати, аби й вона не сердилась на нього. Бо з багатьох дівчат, що їх знає, з котрими міг би подружити, Вероніка все-таки найкраща!

— Пробач мені, Віко… Неначе хто розум від мене відібрав. Я й себе самого звинувачував. Забудемо про те.

— Не розумію тільки — в чому ти звинувачував себе?

— Так… Наробив дурниць. Хоча б із тим листом: треба було мені його брати?

— Не вигадуй, Гено, візьми себе в руки, заспокойся. А я мушу йти. Вдома ж у нас нічого не знають.

— Проведу тебе.

— Не треба. Я хочу побути одна — подумати, як батькам сказати.

— Тоді давай зустрінемося завтра.

— Ти хочеш зустрітися?

— Аякже, тепер нам за наші зв'язки уже ніхто не буде докоряти — Наталі нема.

Вероніка поглянула з докором:

— Ой, Геннадію!

— Мовчу.

— Те, що сталося, багато що змінило. І найперше нас самих. Відкрилися одне одному глибше і бачимо, що й ти вже не той, і я також інша.

— Невже хочеш сказати, що всьому кінець?

— А ти думав, що кінця не буде?

— Але ж я прошу в тебе пробачення. Хочеш — навіть навколішки стану? Вероніко!

Сахнулася, відскочила від нього:

— Не блазнюй!

А тоді зближче, лагідніше:

— Справді, Гено, не блазнюй…

— Я все-таки тебе проведу. Трохи…

І вийшли на вулицю.

Побачила зразу Вероніка дівчину, певно, одних із нею років, з парасолькою в руках. Дивно було, чому так несподівано крутнулася саме перед ними — чи не слідкувала за нею і Геннадієм? Запитливо глянула на хлопця. І він зупинився.

— Що тобі, Фаїно?

— Нічого, просто так… Хотіла подивитися на тебе. — Дівчина заговорила їдко. І до Вероніки озвалася презирливо: — Знайшла добро! Ну, ну…

Рвучко повернулася й пішла — мовляв, вона більше не дурна, вже порозумнішала. Вероніка ж — наївне дівча, то хай залишається, доки не побачить на власному досвіді — що за фрукт Геннадій.

Віка почервоніла: ні, не помилилася, коли дала знати Геннадієві, що все між ними кінчено! Завжди підсвідомо себе застерігала: не дуже йому вір! Чи не про Фаїну й хотіла попередити небіжка Наталя? А він, знаючи про те, вдерся до неї п'яний…

Від жаху, що зненацька оволодів нею, не могла і скрикнути. Помалу, крок за кроком, почала відступати від Геннадія, а зразу й від Фаїни, що далеко таки не пішла, зупинилася…

— Віко, Вероніко!

Кинулась навтіки. Що з ним говорити? Не хоче його бачити, ні сьогодні, ні завтра! Ніколи! Нехай зостається з отою Фаїною, котра вислідила їх, дочекалася, що Геннадій вийшов сперед неї і вже не мав де дітися. «Що тобі, Фаїно?» Чи це теж у стилі двадцятого століття — вік джентельменства проминув? Або сказати прямо: звик Геннадій міняти дівчат, як оті шкарпетки, тому зневажає.

Не могла змиритися — невже більш ніколи не буде на світі великої любові? Чи буде — й до неї, Віки, не прийде? Вона хоче думати, що любов вічна й нездоланна, як саме життя! Але невже тоді за любов треба платити смертю, як оце Наталя? Павла вона, може, й не любила — принаймні так написано в листі… А до кого ж тоді поривалася? Хто став отим принцем на білому коні, що прискакав до неї, Наталі? За любов до котрого вона прийняла смерть? Чи хоч раз постане їй, Вероніці, перед очі той, кого так любила Наталя, і хто її любив?! Велика любов. Велика трагедія… А в нього, Геннадія, все якесь дрібне, дешеве, одноденне. Схильна була перед цим подумати, що то він у п'яній нестямі помстився Наталі. Але ні, в таких людей, напевне, і злоба дрібна.

Нарешті, тяжко дихаючи, вона зупинилася біля дверей своєї квартири. Чомусь ніяк не могла знайти в сумочці ключа, щоб їх відімкнути, і нетерпляче подзвонила. Аж тепер подумала — яке ж слово скаже вона матері? Як повідомить їй про горе, що спіткало всю їхню родину? Забула й про те, що її мати з Наталею жили не дуже мирно — отож, мати, певно, не схопиться за серце. З полегшенням зітхнула, побачивши на порозі батька. Кинулася старому на груди, обняла за шию:

— Знаєш, татку?..

Почула у відповідь:

— Знаю, доню, знаю…

Здивувалася: каже, знає — а що може знати? Помітила в батькових очах глибокий сум — справді знає, звідки ж?

Зрозумів, про що думає Віка, і пояснив:

— Олімпіада Романівна приходила ще вчора — ти була на заняттях. Власне, я теж її не бачив, бо був на роботі. Мати ж нам нічого не сказала: знаєш, вона навіть не називала Наталине ім'я, гнівалася не неї.

— А за що?

— Було таке діло, за яке Наталя — і та її сварила.

Більше нічого не сказав батько Вероніці. Лише сповістив:

— Правда, матері Наталі послала телеграму. Ганна Михайлівна вже у нас.

Віка не чекала, а заспішила до кімнати: повинна бути з тіткою, щоб підтримати її, хоч трохи заспокоїти! І здивувалася, почувши з кухні рівний, буденно спокійний голос матері:

— Не побивайся, Ганно, бо тобі ще самій треба жити.

Двері були до кухні прочинені, й Вероніка, спинившись, побачила: тітка сидить на стільчику, й мати прикладає їй до скронь намочений бинт. Віка пильно глянула на матір: вона ніби спокійна, лиш дуже бліда. Заходити чи ні?

Батько взяв її за плечі і відвів убік.

VII

і про що інше не хотів думати Павло, лише про те, як би йому вмерти. Вмерти, не чекаючи, поки суд винесе вирок, і поведуть його на страту. Покінчити з усім, щоб ніяких допитів, ніякого суду. Бо для нього сісти на лаву підсудних — страшніше за смерть. Він не стерпить на собі очей… То ж така ганьба!..

Хоч нічого не запам'ятав, а таки, виходить, він убив Наталю — бо хто інший? До котика свого й не дійшла, бо як тоді, ставши у дверях, відштовхнув її назад, а вона упала… О яка ганьба, яка ганьба! А ще почнуть казати, що був у витверезнику… Ні, краще не жити!

Плакав тепер, щиросердо каявся, казав собі, що при всіх обставинах не мав права підняти на дружину руку. Хіба можна з ревнощів позбавляти людину життя? Та ще таку, що була йому найближчою на світі! Чи, може, сам він не людина — якийсь хижак, звір? Але серед звірів такого не буває!

З огидою кривився — найвище створіння! Де ж тоді був його розум, де? Тепер уже, видно, повертається, а нащо? Щоб зрозумів, як він низько впав, і ще яке перед ним провалля? Скоріше б полетіти туди сторч головою — бо ж нащо життя, коли його нема?

Розтягся на ліжку, склав руки на грудях, але й так до нього не приходив спокій. Чекав — от-от відчиняться двері, й черговий, заглянувши, покличе: «Громадянине Мушнику, до слідчого!» І, не почувши відповіді, підступить до ліжка, потрусить за плече, думаючи, що він, Павло, заснув. О, якби заснув отак навіки! Щоб черговий кинувся назад, забувши навіть зачинити за собою двері. Напевне, й Віктор би зрадів, що його знайомого спіткала і без суду справедлива кара.

Потім уявлялося Павлові, як його з Наталею ховають в одній могилі, закидують розкислою після дощу землею… І раптом схопився: справді, як же похорон? Ховатимуть Наталю без нього? Не проведе її в останню путь? О доле, не будь уже такою жорстокою! Кинувся відразу до дверей, але збагнув, що тільки світає — нікого з начальства тепер не докличешся.

Знову покірно сів на ліжко.

Віктор йому мусить якось допомогти, щоб пішов на похорон Наталі. Хто-хто, а він повинен його зрозуміти. Вдома, перед арештом подумав, що саме з ним, Віктором, зв'язалася Наталя. Ніколи ж бо не забував, завжди пам'ятав, що могла Наталя вибрати і Віктора. Це було б принаймні зрозуміло. Якби тоді дізнався, що вона зробила з ним, Павлом, помилку й вирішила вернутися до Віктора, він би й примирився. Відчув би, що безсилий, — але ж дома, у своїй квартирі, а не в камері, у чотирьох в'язничних стінах! А що тепер? Виходить, і Віктор зостався на світі нещасним, безсилим, бо і його лишила Наталя.

Обома руками схопився за голову — що це йому верзеться? Коли вже нарешті пригадає усе до пуття, розміркує, як воно було, щоб не будувати якихось фантазій! Відчув, що перед Віктором йому ще більш соромно, бо винен чи не винен, а Віктор не мав знати, до чого в них з Наталею дійшло.

Згадав: мертві сорому не знають! Звідки це? З якогось історичного роману? Але все одно. Важливо, що в цьому єдиний порятунок. Адже коли залишиться живий і дійде до суду — його лице, очі, навіть мозок буде палити страшний сором. Доведеться ж стати не тільки перед Віктором, а й перед знайомими, колегами по роботі, матір'ю. То було б для нього пекельною мукою! Особливо — стати перед матір'ю.

Павло знову зірвався на ноги. З кінця в кінець міряв тісну камеру попереднього ув'язнення. Підняв догори голову, глянув на заґратоване під стелею віконце, і жадібно, мов живу надію, захапав очима вранішнє світло. Ні, не смерть, а воля! Дихнути свіжого повітря, зустрітися з людьми — хай над могилою Наталі, аби лише такою людиною, як інші. І люди щось порадять, допоможуть. Власне, тут, хоч би й хотів, — не заподієш собі смерть. Найкраще було б — струмом: розломив патрон, оголив провід, щоб зразу наче блискавка ударила в груди. Та до струму ніяк не добратися — навіть ліжко не поставиш сторч, бо воно прикуте до стіни. Отож сама доля повертає його до життя…

І гірко посміхнувся: життя… у в'язниці. Невже таки немає ніякого виходу? Мусить бути! З усієї сили вдаритися чолом об стіну — і то знайдеш вихід. Розбити дурну голову об кам'яний мур! Аби тільки камера на кілька метрів довша, щоб можна розбігтися — інакше тільки гулю на тімені наб'єш. Хай навіть знепритомнієш — у шпиталі швидко поставлять на ноги. А тоді й свяченою водою із себе не змиєш, що ти не злочинець. Інакше нащо б поспішав покінчити життя самогубством? Хоча… міг би відтягнути час, а час ніби працює на того, кого запідозрюють. Може, щось там зміниться?

І якось мимоволі, скоріше з якогось відчаю, безтямно вдарив головою об стіну. З очей посипалися іскри — і зразу протямився.

До сліз було образливо Павлові, що він такий безпомічний, нічим собі зарадити не може. Один-єдиний раз хотів, було, комусь показати, що не безхарактерний — може бути й рішучим, твердим, та… чи не занадто виявився твердим? І вона ніколи не побачить — що він хотів їй довести.

Ще раз запитав себе: чому ж таки Наталя вибрала його, а не Віктора чи навіть когось іншого? Спочатку бо, як тільки подружили, Наталя не знала, який його характер? Зрозуміла і зробила висновок, що він їй не пара, пізніше — вже заміжньою? Чи просто хтось набагато кращий, аніж він, Павло, трапився їй на путі? Хто, Віктор?

Павло похилив голову. Він покориться долі. Та хай хто завгодно допитує його, щоб тільки не Віктор. Це його єдине й останнє прохання. А іншому слідчому він одразу зізнається в злочині. Нехай яка завгодно спіткає його кара, навіть сама смерть — без Наталі, котру так любив, навіщо йому жити? І нічого більше роздумувати, що воно й до чого — хай приходять за ним, забирають…

Обома п'ястуками загупав у двері:

— Відчиніть! Ведіть мене до слідчого… Ні, до самого прокурора!

Чекав, був упевнений, що відразу поспішать до нього, але не йшов ніхто! Довелося зовсім пооббивати руки, поки хтось біля дверей забрязкотів ключами. Відступив на крок, дивився на замок. Але відчинилося лише віконечко, в котре зазирнуло зморщене обличчя.

— Щось хочеш? — дивно просто запитав старий.

Павло заперечливо захитав головою.

— А чому ж гримиш?

Ніяк не міг Павло здогадатися, для чого рвався з камери й куди. Потер долонею чоло і намацав гулю. Відчув, що й поболює… Збила його з пам'яті ота несподіванка, що у вартового… чи, може, просто сторожа — таке поморщене лице. Невже така погана в нього служба? Та віконце раптом зачинилося, і Павло тої ж миті вернувся до тями. Кинувся знову до дверей і вже по віконцю забив кулаками. Вартовий розсердився:

— Ну що тобі треба?

— Ведіть мене на допит..

— Устигнеш, усьому свій чає — і допитові.

— Ні, мій час уже прийшов. Якраз…

Старий підняв брови:

— Гаразд, доповім.

Віконце закрилося.

Одразу після того полегшало в Павла на душі, неначе зняв із плечей страшний, непосильний тягар, і можна розігнутися, зітхнути. Але не розігнувся, а раптом розплакався, як мала дитина. Витерши сльози, ліг на ліжко, повернувся до стіни і заплющив очі. Відчув, що він ще на щось надіється, сподівається… Що все це минеться, наче лихий сон. Усі переконаються, що він, Павло, ні в чому не винний. Чого ж йому приймати на себе вину? Нащо поспішати?

Та двері відчинилися, і Павло почув:

— Ну, пішли до слідчого.

Поволі зашнуровував свої черевики, не казав нічого. Вийшов і зупинився, чекаючи, поки міліціонер замкне на замок камеру, хоч вона лишалася порожня.

— Прошу…

Значить, іде на допит до Віктора, колишнього товариша, суперника, що тепер, через багато років, здобув таки над ним перевагу, переміг його. Нехай! Гірка то перемога… Так йому і скаже, аби не дуже потішався з чужої біди.

Але в кабінеті, куди його привів черговий, угледів незнайомого майора в акуратній формі. Мабуть, ніякий він не слідчий, майнуло в голові, бо слідчі у цивільному.

Метнувши пильним поглядом, зміряв його начальник з ніг до голови, показав на стілець, підсунув сигарети й запальничку:

— Якщо бажаєте, куріть.

Павло обережно поправив стільця.

— Спасибі, не курю.

— А я, розбишака, смокчу від дитинства, — смачно затягся майор димом: — Звикли в таких випадках казати, що друзі навчили, мовляв, разом корови пасли. А я сам навчився і, чого таїтися, скажу — ще й інших навчав. А ви, може, й корів не пасли?

— Не пас…

Дивно, думав, про корів питає майор, коли він, Павло, сидить тут, як на голках. Чи, може, — розмірковував — такий метод допиту?

Але тут же собі заперечив: а може, заспокоює. Випростався на стільці рівніше, склав руки на колінах.

А майор несподівано:

— Що, тоді теж руки у вас отак тремтіли?

Здалося Павлові, що у майора на вустах промайнула усмішка — недобра лише, скоріше зловтішна. Далі сказав;

— Я думаю, ні. Бо якби тремтіли — нічого би не сталося. Чи, може, помиляюся?

Мовчав Павло, ніби не до нього все це було сказано майором.

— Чого ж мовчите?

— Хіба ви питали?

— Питав, звісно…

Павло схилив голову, зігнувся і зламався:

— Що питати? Винен.

— Це не відповідь. Ви розкажіть усе, як було. Спокійно і відверто.

— Не можу розповісти, бо не пам'ятаю.

— Оце так! А берете на себе вину… Гаразд, кажіть, що знаєте. З чого почалося?

Ожив Павло:

— З чого почалося? З листа… анонімки. Хтось написав мені, попередив, що моя дружина завела коханця.

— І ви тому повірили?

— Спочатку ні. Та прийшов додому — чую жінка дзвонить комусь по телефону й весь час його називає котиком. Ну, я сказав їй про листа… І ми засперечалися. Наталя, звичайно, ні в чому не зізналася, але я вже спокою не мав. І не пускав її до кравчихи. Вона спалахнула, почала збиратися. А в мене теж ніби чорт уліз. Кричу я їй: «Лише через мій труп!»

— А поспішили перейти через труп дружини? — закинув майор.

— Не знаю… відштовхнув її, побачив, що впала… А сам кинувся надвір — навіть без шляпи, без плаща, як був, бо вже не пам'ятався. А потім і поготів.

— Не пам'яталися? Чому?

— Бо напився.

— Ну, а потім, у п'яному вигляді, що ви наробили?

— Якби я міг згадати, зрозуміти!

— Подумайте.

— Думав… Весь час тільки те й роблю, що думаю.

— І надумали одне — взяти вину на себе?

— Так…

— Цікава ситуація.

Майор знову запалив цигарку.

Павло несподівано повільно підвівся, підняв свої долоні й виразно сказав:

— Оцими ось руками…

— Що?

— Задушив її.

— Руками, за шию?

— За шию, аякже? Інакше хіба можна когось задушити?

— І все це пам'ятаєте?

— Ні, не пам'ятаю…

Павло замовк: бачив, майор скривився, наче в нього розболівся зуб — тому часто й палить.

«Чи цей дивак при своєму розумі? — подумалося тим часом майорові. — Сам бере на себе таке звинувачення».

І скрикнув:

— Та ви знаєте, що вас за це можуть розстріляти?

— Знаю, — глухо відповів Павло.

Майор зітхнув. Ну що ж, бесіда закінчена. Він уже прицілився: зорієнтувався у поведінці й характері затриманого. Можна почати допит. Хіба має значення, що той дивак зізнався у злочині? Коли він не задушив, як твердить, свою жінку, а застрілив її із нагана, що підтверджено експертизою! Відбитки пальців на нагані — беззаперечний доказ, запідозрюваний, значить, мав зброю в руках. От із чого треба починати.

Підійшов до сейфа і вийняв наган. Спокійно, ніби граючись, зважив на долоні й положив на стіл, слідкуючи впівока за Павлом. Той глянув ніби байдуже — раз кліпнув і мовчки відвів погляд. Майор запитав:

— Сподіваюсь, знаєте, що це за штука. Знаєте?

— Чому б не знав — наган.

— Чий, ваш?

— Мій? Не маю права…

Не зваживши на Павлову відповідь, допитувався далі майор Ковальчук:

— А ви подивіться на нього, подивіться…

— Навіщо?

— Не розумію я вас, Мушник.

— Що тут не розуміти — я ж зізнався, винен, убив свою дружину, хоч не хотів того, не сподівався.

— Своїми руками, кажете, задушили?

— Своїми, звісно, не чужими.

— Так от ваша дружина Наталя була застрелена. З нагана!

Видивився пильно тепер Павло на зброю, що була в майорових руках, думав — невже застрелив Наталю?

Не задушив, не вдарив ножем, а вбив із нагана. Але чому він не пам'ятає? Постріл мусив би його привести до тями — дарма, що був п'яний. Та й як наган раптом опинився у його руці, якщо зброя лежала у матері? Розгубленість Мушника майор тут же пояснив по-своєму.

— Думаю, тепер скажете правду.

— Ні, я не стріляв.

Майор знову підійшов до сейфа. Вийняв фотографію. Повагався трохи, а потому все-таки положив на стіл, перед Мушником.

— А як проти цього ви заперечите, шановний? Відбитки пальців на нагані — ваші.

— І що з того? Я ж кажу…

Майор не дав йому договорити:

— Між іншим, це не все. Хто такий Москаленко?

Павло з насторогою:

— Який Москаленко?

Але майор нічого не сказав йому про витверезник. Лиш повернув до нього рукоятку старого нагана зі світлою табличкою:

— Оцей Москаленко…

Павло відчув на душі полегкість:

— А там же написано — боєць революції.

Знав майор, звичайно, і про Івана Москаленка, і про його наган, що був зареєстрований в органах міліції. І все ж хотів бодай у такий спосіб підвести можливого злочинця до зброї. І запитав здалеку:

— Чи відома вам його адреса?

— Якби ж то жив!

— Хіба щось сталося і з ним?

— Як з усіма людьми стається — до старості дожив і помер.

— А ви його знали?

— Та як би я не знав свого діда?

— Діда? Оце так!

Майор про щось подумав. Замислився й Павло. Згадував — коли всією родиною приїхали до матері — на її день народження, наган лежав, як завжди, у скриньці. Хто ж міг викрасти його й підкинути… Кому? Тільки не йому, бо він не стріляв. Комусь Наталя, видно, заважала жити на білому світі…

І нараз жахнувся — широко розкрив рота, закашлявся. Глухо й довго кашляв, аж майор налив йому води. А рука тремтіла, розбризкувала воду. Така бо несподівана, неймовірна думка прийшла Павлові в голову — таки брат Геннадій!.. Рідний його братик отак просто помстився Наталі! Завжди йому, Павлові, скаржилася Наталя на Геннадія. Навіть того останнього дня, коли її не стало. Гарячий він хлопець і, звичайно… Але як сказати на рідного брата?

Майор, побачивши, що він трохи заспокоївся, допитував далі:

— Дід помер давно?

— Щось років п'ять тому.

— А наган відтоді весь час був у вас?

— Чому це в нас, мати зберігала. У скрині ховала, боялася, щоб ми з меншим братом часом не пострілялися. Хоч у ньому не було набоїв.

— Не було? Ви знаєте, дивилися?

— Заглядав, це правда. І тоді на іменинах.

— Випадково, чи з якимось наміром?

— Без жодного наміру. Хотів подивитися, чи не заіржавів.

— Значить, з наміром.

Павло глянув з острахом і змовчав.

— Щось ви плутаєте, Мушник.

— Нічого я не плутаю, кажу, як було. Хотів подивитися. Шкода, аби така річ заржавіла. Реліквія ж…

— Що правда, то правда — зброя непроста. Значить, подивилися — іржі не було. І патрончик підійшов…

— Який ще патрончик! — Павло аж підхопився. — Ніякого патрона й у вічі не бачив, не те, щоб стріляв… та ще й у свою жінку. Дурниці якісь…

— Відбитки пальців ваші, — знову йому нагадав майор.

— Не знаю. Повірте…

Навмисне так круто повернув розмову майор Ковальчук — хотів перевірити, як поведеться Мушник. Говорить ніби щиро. І поведінка змінилася. Зовсім не схожий став на того, яким сюди зайшов. Як дійшло до зброї, то вже не поспішає признати себе винним, не байдужий до своєї долі. Значить, тепер почне шукати винного. І майор продовжив:

— Скажіть, Мушнику…

— Не все ще сказав?

Не зважив на Павлове зауваження:

— Наталя, жінка ваша, оте бачила?

— Що маєте на увазі?

— При ній брали наган… оглядати?

— Не пам'ятаю. Чесне слово.

— А про цю зброю вона знала?

— Чому ж не знала — і вона не раз брала наган до рук.

Здогадався: може, там і її відбитки?..

Почекав майор, дав йому можливість подумати. А Павло завовтузився на рипливому стільці, бо загадючилася в ньому нова підленька гадка: а що, як Наталя — покінчила життя самогубством? Хотіла показати, що все їй набридло, і в першу чергу — він! Завжди ж була якась відчайдушна, ба навіть безтямна. І от помстилася йому — щоб усе своє життя, скільки йому залишиться, — мучився і карався. Лише коли принесла наган додому, на квартиру? Дійшов висновку: видно, готувалася… І весь затерпне ж вона хотіла убити його! Його, свого чоловіка, щоб не заважав їй перейти до котика. Так, хотіла покінчити з ним, та він спіймав її на гарячому і скрутив їй руки. От вона у відчаї і пальнула в себе… Подумати тільки — який подаруночок привезла йому від іноземців — добула в них кулю!

Ні, він тепер не хоче помирати! Це в камері, в тісних чотирьох стінах, щось на нього найшло, і розкис — ховав себе живим. Якщо вона, Наталя, хотіла його вбити, то не про смерть йому треба думати, а про своє життя! І тепер — боротися за себе, довести всьому світові, не лише майорові, котрий його допитує й нічому не вірить, — довести, що він, Павло, невинний, що його мила жіночка сама себе позбавила життя. І рішуче мовив:

— Тепер я знаю все!

— Гадаєте, Наталя покінчила з собою? — несподівано перехопив майор. — Чому таке зійшло вам на думку?

— Вона могла.

— Але це не доказ.

— А що ж тоді доказ? Я знав її добре. То була безтямна натура, повірте.

Майор уже вкотре клацнув запальничкою і затягнувся димом.

— Я вірю експертизі, а експертиза встановила, що в даному випадку самогубства не було. Сама собі у спину не стріляла.

— Але ж і я її не вбивав, з нагана не стріляв!

— Тоді хто? Когось підозріваєте? Звичайно, можна допустити, що стріляв хтось інший, досвідченіший, що слідів своїх не полишив. Виникає запитання — хто ж? Коли ви вже хочете бути правдивим до кінця, допоможіть же правосуддю, наведіть на іншого можливого убивцю.

— Не можу… Не знаю…

— А коли подумати?

Павло не відповів. Але цього разу майор не дав йому поміркувати. Взяв наган, відніс у сейф і, повертаючись, поквапив:

— Дуже довго я би вже не думав.

— А що мені спішити — я своє сказав. Інше розгадуйте самі.

— Розгадаємо, але було б скоріше, якби ви допомогли.

— Значить, вірите мені, що я невинний? Вірите?

— Щоб вірити, треба й перевірити…

— Добре, тоді хоч в одне повірте — що я не стріляв.

— Про це й мова, Мушнику.

— Але ви хоч хочете повірити, що я вам кажу правду?

— Ми хочемо одного — щоб не постраждала невинна людина, щоб був покараний убивця.

У Павла несподівано вихопилося:

— Я б його не пожалів, хоч би він був мені й рідним братом!

Майор примружив очі:

— Не любите брата?

— Хіба ж таке буває, аби брат брата любив?

— Все буває на білому світі.

Погодився Павло:

— Світ широкий, але нам з Геннадієм і під одною стріхою поки що не тісно. Правда, тепер він живе в гуртожитку, там гризе науку й сухарі, але не я його виганяв — з Наталею вони не поладили…

— До речі, тут була ваша мати, Олімпіада Романівна.

— Мати? Коли встигла?

— Вона заходила ще вчора, шукала вас…

— Звідки ж вона знала?

— Геннадій повідомив.

Значить, Геннадій бачив Наталю убитою. Адже в неділю рано-вранці вже віз у місто матір… І вони подумали на нього, Павла… Чи, може, тільки мати, а брат подумати не міг, бо він… Невже Генка? Тільки такий шибеник міг десь дістати кулю! Павло закрив долонями очі.

А майор продовжив:

— На брата свого думаєте, Геннадія?..

Хотів заперечити Павло, закричати — ні, рідного брата він не може вважати за вбивцю. Не закричав. І не заперечив. Але думка таки бунтувала: що добиваються від нього?! Треба йому взяти себе в руки й давати показання обачно, обережно, думаючи над кожним своїм словом. Щоб нічого зайвого не вимовив. Гадати не стане. Насупився:

— Скажіть, довго ще чекати суду?

— Кому?

— Таж мені…

— Хочеться вам бути засудженому?

— Нащо зволікати, коли винний, у всьому зізнався?

— Та якби у всьому…

Павло невідомо чому посміливішав:

— Чого ж не у всьому? Сказав вам те ж саме, що й Вікторові.

Нове назване ім'я майора зацікавило — сів знову.

— Віктор, котрого згадали, хто такий?

— Наче самі не знаєте!

— Усіх ваших приятелів не можемо знати.

— Він зовсім не мій приятель.

— Чий же тоді?

— Ваш.

— Мій? — дуже здивувався майор Ковальчук. — Кажете, мій?

— Я кажу про вашого Погоріляка.

— Чому ж називаєте його на ім'я? Знайомі з ним? Відколи?

— З університету: три роки ми у Львові вчилися з ним разом.

— На одному факультеті?

— Ні… Я ж — інженер-економіст.

— Значить, разом жили… в гуртожитку або на квартирі?

— Разом одну дівчину любили! — випалив Павло.

— Як же її звали, коли не секрет.

— Любили ми ту ж саму Наталю…

Щось ніби підступило майору до горла, і не міг дихнути. Як… як?.. Кашлянув і трохи не скрикнув:

— Ви свідомі того, що говорите?!

— Чом би не був свідомий!

Майор почав долонею витирати шию.

— Гаразд, але ж вона вибрала вас.

— Він все одно її домагався.

— А Наталя — що?

Не відповів Павло на запитання, ніби його й не чув. Ні з того, ні з сього раптом захихикав, плеснув себе по лобі.

— Ось дурень!

Подивився на свої долоні, розчепірив пальці й раптом хитнув головою:

— Ні!

— Як вас зрозуміти? — запитав майор.

— Руки мої чисті — крові на них нема!

— Кров і змити можна.

— Я не змивав… На моїх руках не було й немає ніякої крові, бо я нікого не вбивав!

— А ваше зізнання?

— Що — зізнання? — на губах Павла майор помітив посміх. — Я зізнавався тільки в тому, що вам було потрібно.

Аж розхвилювався майор Ковальчук — ось тобі й дивак! Чи лиш йому здалося, що Мушник так просто у всьому зізнався?

— Але проти вас ми маємо і докази. Гадаєте, лиш так вас затримали?

— Ті докази ваші — не мої. І я їх не приймаю. Я навіть їм не вірю. Може, й сама Наталя жива!

— Чому ж тоді так нервуєтеся, соваєтеся?

— Стілець… хиткий…

— І це правда — не дуже зручний — погодився майор і пояснив: — Ще не бачив на ньому такого затриманого, аби не крутився, а то й у всякий спосіб викручувався.

Ніби вкололо щось Павла, підскочив зі стільця:

— Звідки я або мій брат, якого теж, як чую, берете під сумнів, могли мати до нагана кулю? А Віктор мав! Він і вбив Наталю.

Майор подивився і відповів із усміхом:

— Спитаю його…

— Спитайте, хай скаже!

Майор посерйознішав:

— Те, що Віктор міг мати набої, ваш єдиний доказ?

— Не тільки… Я ж вам говорив, що ненавидить він мене.

— Здається мені — більше ви ненавидите його.

Замовк Павло, і майор продовжив:

— І, звичайно, дуже воно хочеться побачити злочинцем суперника.

Відчув Павло — вже змучився, зовсім не те говорить, що потрібно. Тяжко зітхнув:

— Що ж, більше нічого мене не питайте.

Майор забарабанив пальцями об стіл — дивна ситуація. Хоч не вірив, що Віктор причетний до вбивства на Підвальній, все-таки розсердився в душі на свого молодого співпрацівника — чому ж не сказав… І не відмовився від слідства? Що було би, якби Мушник раптом звинуватив його на суді? Піднявся й заявив, що саме слідчий міліції, котрий вів цю справу — убив його дружину, знищив його родинне життя! То ж був би грім серед ясного дня! Тоді сам Верховний суд втрутився б у справу, республіканська прокуратура… Хіба можна з таким жартувати? Це щасливий випадок, що Мушник несподівано відкрив усе тепер… Та й поспішив лейтенант, як видно, його арештувати. По даних експертизи треба було взяти в Мушника пояснення… В усякому разі тут складніша справа, як йому гадалося.

Поглянув на Мушника:

— Може, у вас є якесь прохання?

— Прохання є: відпустіть на похорон.

— Відпустимо. Вияснимо коли — і відпустимо.

Подзвонив черговому. Павла відвели.

Геннадію здалося, що хтось його кличе. Рвучко оглянувся — нікого. Що таке? Можливо, якийсь приятель вирішив над ним пожартувати? Окликнув — і сховався, вичікує? То нехай чекає — він більше не оглянеться. Але ніхто вже його не кликав. І дуже самотнім почувся Геннадій. З кладовища вертався один. Лишив біля могили Наталі і матір, і тітку, навіть Вероніку. Власне, через Віку і поспішив скоріше відлучитися. Йшов і думав про вчорашній вечір. 1 Вероніка, і Фаїна його полишили, побігли від нього. От клята Фаїна! Вислідила, певно, дочекалася, бо якраз спустився із Вікою по сходах — а вона вже стала перед ними. Немов якісь права на нього має! Звичайно, Вероніка повірила їй. Тепер має його за гульвісу. Нехай! Сама — не ліпша від своєї «сестриці» Наталі!

Картав себе за ту слабу хвилину, коли був готовий упасти перед нею на коліна. Хоч трохи й виправдовував свій намір — казав, що це по-рицарськи. Хіба колись рицарі чинили не так? Втім, кожен із них мав одну-єдину даму серця. А в нього ось — дві: Фаїна й Вероніка. Перед Фаїною, щоправда, навколішки не ставав ніколи. Вероніка ж зовсім не така, як інші. Вона недоступна — один тільки раз, відколи знайомі, дозволила себе поцілувати. Щось тоді подіяло на неї, то стала добра, мила. І знову — як скеля. Чи не через те він тягнеться до Віки, хоче її хоч бачити, поговорити з нею. А до Фаїни, навпаки, він ходить тому, що вона все йому дозволяє. Певне, сподівається, що вони одружаться…

Цій думці Геннадій сумно посміхнувся. Вероніку взяв би, бо вона — як те манливе яблучко, що зросло аж на верхівці дерева — й ніяк його не можна ні зірвати, ні збити. До вчора, правда, мав надію свого домогтися. А після їх зустрічі з Фаїною… Та ні, Вероніка ще мусить навернутися! Не може того бути, щоб їхнім взаєминам поклала кінець. Адже поводився із нею не так, як із Фаїною чи з іншими знайомими дівчатами — тихий був, покірний, рукам волі, як звикла казати, ніколи не давав. Чи погано її розумів? Можливо, Віці більше до вподоби рішучі, дещо й грубі? Чому ж тоді не скаже, чи не подасть якийсь знак, щоб був таким, як є?..

Ішов і оглядався: аж сам хотів, аби його окликнули. Та не бачив нікого знайомого. Нервував від того. Але сварив одну Вероніку. Знайшла хлопчика — так тепер і побіжить за нею! Ні — він, Геннадій, їй на зло, зайде до Фаїни!

Заскочив до автобуса, а зійшов зупинкою раніше. Поволі, мов додому, наблизився до тихого двоповерхового будинку, де не раз бував і вдень, і навіть уночі, коли Фаїна вдома лишалася одна: батько — лікар, мати — медсестра, то часто ночують у лікарні…

Троє вікон на другому поверсі, бачив, були затягнуті фіранками. Чекав, сподівався — Фаїна ось-ось визирне, повинна ж відчути, що він, Геннадій, близько! Та жодна фіранка не заворушилася.

Дерев'яні сходинки заскрипіли звично, а йому здавалося — риплять на цілий дім, аби всі почули, що він іде під вечір до Фаїни. Не подзвонив — легенько постукав. Не чути нікого.

Знову і знову вистукував умовний сигнал, та ніхто не озивався з хати. Не розумів — нема нікого вдома? Фаїна вже мала вернутись із занять. Напевне, блукає по вулицях міста, міркуючи, як йому помститися. Чи вже поспішила до своєї подруги — скаржиться на нього? Хоче його викинути геть зі свого серця. Думкою він застеріг Фаїну: а чи не зарано? Чи не буде потім шкодувати? Бо йому, Геннадію, що: кожна сокурсниця зрадіє, як виділить її з-поміж інших!

Постукав ще раз — голосно. Вирішив — коли і цього разу йому не відчинять, піде звідси й більше не повернеться. І Фаїна, нібито відчувши його намір, озвалася з-за дверей:

— Що хочеш? Що тобі ще треба?

Добре, що озвалася. Якось воно буде… Вичекав хвильку й відповів:

— Чого ж ти — відчини.

— Іди собі геть! — заплакала Фаїна. — Не хочу тебе бачити!

— Після всього, що було між нами?

— Хіба я могла знати, що ти такий негідник?!

— Ніби я перед тобою грав і видавав себе не за того, який є насправді! — пішов уже Геннадій на відвертість: вирішив ні в чому не визнавати себе винним, а вона — як хоче… — Відчиниш чи ні?

— Навіть не подумаю!

— Став тобі непотрібний?

— Іди собі до тої… червоної шапочки!

— Не вигадуй… Вона ж — моя родичка! — вхопився Геннадій за рятівну думку.

— Думаєш, що я дурна, сліпа?

— Осліпла на той час.

— То ти, Геннадію, осліп. Засліпили тебе вже красуні. Тепер я зрозуміла…

— Що ти зрозуміла?

— Побачила — який.

Заперечив:

— Могла й помилитися. Я все поясню, лиш відчини, впусти мене до себе.

— Іди краще геть, — ніби м'якше мовила Фаїна.

Тоді підвищив голос він:

— Хочеш, щоб я весь дім підняв на ноги?

— Подзвоню в міліцію!

Аж занімів Геннадій, відчуваючи, як раптом наливається образою і люттю. Оце «легка» подруга — говорить так, ніби він ніколи не мав над нею влади! Показує зубки, бо побачила його з Веронікою… Дуже зачепила його самолюбство, та стримав гнів, подумав: повинен будь-що зламати її волю, аби боялася і голос подавати! Хотілося вдертися до квартири силою — двері б зламав швидко, не дуже міцні, але не те, не те… Силою тоді доцільно брати, коли нема розуму, а він, Геннадій, може ще щось і придумати. Продовжував мовчки стояти під дверима, чекаючи, що дівчина не витримає — не так бо просто їй одній та ще й тремтячими руками розірвати довгенький ланцюг, що їх з'єднує.

І Фаїні таки було важко витримати незлагоду — знову, вчув, заплакала. Переступив з ноги на ногу, мовив:

— Як того хочеш, Фаїно, то я піду.

— Йди.

— І більше не прийду!

— Нехай.

Помовчавши, закинув.

— Хіба нам з тобою погано було?

— Ні — стало погано.

— Може, я в чомусь завинив, то прошу пробачення.

— Не треба!

Не розумів Геннадій — чому така уперта Фаїна, крізь сльози говорить такі тверді слова. Відступив, та знову повернувся:

— Ну, як хочеш. Наполягати я не буду! — І зразу ж озлоблено: — Та й не до тебе я прийшов, навіщо ти мені потрібна? Винеси за двері мої речі, і я піду своєю дорогою. — Згадав, що у Фаїни тримає чемодан з деякими цінними речами, що їх у гуртожитку незручно й показати…

Затамував подих і чекав. Вона чекала теж не кажучи нічого, не відповідаючи. Зміркував: не знає, що робити. Воліла б, звичайно, викинути валізу крізь вікно, але непорожня, то може розбитися. Незручно і спустити — хай лиш другий поверх, не так уже й високо — та хтось може з вулиці помітити, тим паче сусіди. А вона, Фаїна, більше всього боїться сусідів!

Вирішив нагадати дівчині про себе: нервово постукав, поторгав за ручку — і застогнав, бо запоров пальця. Тоді шарпнув двері з усієї сили, штовхнув їх від себе і майже не впав — розкрилися навстіж.

Фаїна відступилася з дороги. Вона тяжко дихала, бо не минало хвилювання, та ще й перелякалася.

А він був задоволений, навіть сам до себе усміхався — таки переміг! Думав: приревнувала його до Вероніки, а хіба то для нього погано? Ревність любов підсилює. А в тому, що Фаїна його любить, він не сумнівається. Тому й не витримала от, хоч як хотіла показати свій характерець! Слабка… Вероніка б не відступила до кінця. Те яблучко, може, і залишитися десь на недосяжній для нього верхівці. Поки не натрапить хтось спритніший — і не втре йому, Геннадієві, носа. Невже його волі даються тільки ті, котрі самі прагнуть, щоб їх обдурити й трохи не нахваляються дівочою слабістю, довірливістю?

У кімнаті — тільки оком кинув, побачив — гарно прибрано. На телевізорі в кутку — букетик айстр. Здалося, Фаїна лише прикидалася, що вона не хоче його знати, сама таки чекала, що прийде. Глянув і на неї — стоїть у лискучому, якомусь прохолодному халаті, щоб руці, доторкнувшись до нього, захотілося відразу пошукати живого тепла.

За звичкою, простерся на дивані, підклав руки під голову — чекав, поки Фаїна підійде до нього і присяде поряд, аби він міг її обняти, наблизити до себе. Не поспішала підходити. Скоса поглядаючи за нею, бачив Геннадій, як повільно пройшла по кімнаті, стала до вікна, відкинула фіранку й задивилася на тихеньку вулицю.

Нетерпілося йому і самому стати до вікна, легенько обняти Фаїну за плечі, ніжно щось сказати. Пояснити, що його брутальність тільки вдавана… А стримався — нехай! Посердиться трохи — лагідніша, добріша буде потім. Коли все забуде… Ну, а поки що йому, Геннадію, треба відпочити, сховатися від дійсності. Якби можна, забрав би Фаїну й поїхав десь далеко-далеко. Аби нікого не бачити — ні матері з непривітним вітчимом, ані Вероніки з неприступною, строгою родиною, ні Павла, що раптом сів за грати. Аби довго нічого не знати, що тут діється. Бо щось змінити, спрямувати події до кращого він не може й від того карається.

Розмірковував: треба й Фаїні розказати. Про заарештованого брата, Наталину смерть. Це ж тоді їх — Геннадія й Фаїну — Наталя вигнала з квартири. Згадав, як Фаїна — ніколи не думав, що вона це може — почала Наталі вичитувати: нечемна, некультурна!.. Молодець, Фаїна.

Повернувся лицем до вікна — що вона там дивиться? А дівчина відчула, напевне, що Геннадій поглянув на неї — зміряла його поглядом, виставила з-за шафи чемодан:

— Твої речі — ось!

— Може, трохи ще нехай побудуть?

— Не хочу — забирай!

— І не послухаєш мене?

— Наслухалася!

— Не сердься, Фаїно. У мене біда, і я хочу тобі розказати.

— Піди розкажи їй!

Хоч добре знав Геннадій, на кого це Фаїна натякає, а запитав:

— Кому?

— Отій шапочці…

— То ж Наталина сестра. Ми були у брата. О, якби ти знала, який я нещасний!

— Дуже?

— Нащо смієшся, Фаїно? Нічого ж не знаєш.

— Що з тобою раптом приключилося? Не захотіла вона тебе, втекла від тебе, так?

Більше лежати на дивані Геннадій не міг, рвучко встав і потягнувся до неї руками. Вона позадкувала, показуючи тим, який бридкий для неї його доторк.

Тяжко зітхнув Геннадій:

— Чому не розумієш мене, Фаїно? Га?

— А ти — мене?

— Тебе я розумію… Може, мені й потрібно було бачитися з тобою.

— Так уже й притисло!

Знову сів і сумно, повільно сповістив:

— Того ж вечора, Фаїно, Наталю убили.

Жахнулася:

— Де?!

— Вдома, на квартирі.

— Не жартуй, Геннадію.

— Правду кажу — вбили.

— Та хто?!

— Павла заарештували, а я… — зітхнув, — а я — сам не свій…

— Що загрожує тобі?

— Не знаю…

— А може, ти брешеш?

— Не до брехні мені тепер, Фаїно.

— То кажи всю правду.

— Кажу, а ти не віриш. Як і Вероніка, Наталина сестра — твоя «червона шапочка»: вона запідозрює і звинувачує мене. Тому я і вийшов за нею аж на вулицю — ніяк не міг її переконати, що не вбивав Наталю…

Зненацька це зійшло йому на думку. Брехав і сам своїй вигадці вірив, неначе так було — Віка звинуватила його у важкому злочині. Тому, казав Фаїні, він такий нещасний, що не вистачає лише її сліз.

Бачив — вона провела пальцями під очима і почала слухати з більшою довірою. Додав:

— А ти так несподівано… Хіба я міг одразу тобі пояснити?

— Не знала ж…

— Тепер знай.

— Пробач.

Знову потягнувся до неї Геннадій, і вона прихилилася. Повірила, бо таким ніколи його ще не бачила: знервований, утомлений. Зраділа: а все-таки у важку хвилину звернувся до неї, ні до кого іншого, — має її за рідну, найближчу людину! Тому вона готова на все, щоб його захистити. Але, уявивши убиту Наталю, ледве-ледве шепнула:

— За що?

— Комусь, певно, стала поперек дороги.

— Може, саме тій, що звинувачує тебе? — підвищила голос.

Не зрозумів ніби Геннадій:

— Кому?

— Таж її сестрі…

Згадав, що він наговорив на Віку, і змовчав. А Фаїна зразу подумала на себе:

— Добре, що у мене ні сестри, ні брата — одна я. Спокійніше…

— І я тепер один, але не маю спокою, Фаїно.

Нагадала:

— Ти казав, що брат заарештований.

— Брат заарештований, але він не вбивав.

Зрозуміла це по-своєму Фаїна:

— Думаєш, піде вона і скаже?

— Віка? — глянув з острахом Геннадій і похилив голову.

Не виходила Фаїні з голови Вероніка. І знову докорила:

— Не міг ти триматися від неї подалі?

— Та я з нею нічого не мав!

— Чому ж тоді до тебе прискіпується?

— Бо у біді кожен винного шукає.

— А ти що шукаєш?

— Одного спокою шукаю, забуття…

Погодилась:

— Ти перевтомився.

Лишився задоволений Геннадій — ось воно й на добре виходить із Фаїною. Щось трохи і вигадав, зате між ними настав мир.

Знову розлігся на дивані. Узяв її за руку. Обійняв потім дівчину і вустами шукав її очі, знаючи, що то їй подобається. Та тільки встиг торкнутися губами до він, як хтось подзвонив. Враз сахнулася Фаїна, прислухалася, допитливо поводила очима на Геннадія — мовляв, хто б це був? Батьки на чергуванні та й у них свої ключі від хати? За дзвінком постукали — настирливо, владно.

Фаїна підвелася, пішла до дверей. Геннадій став посеред кімнати. Серце чомусь забилося збуджено, ніби віщувало йому щось недобре.

Фаїна тихо запитала:

— Хто там?

Що відповіли з-за дверей — Геннадій не почув. Подумав — може, телеграма… або комусь із сусідів треба викликати медичну допомогу — й не мають телефону. Чекав — Фаїна зараз повернеться і скаже: усе гаразд, Геннадію… Але замість неї увійшов незнайомий, щось братових років, чоловік.

Геннадій розгублено закліпав очима, дивлячись то на дівчину, то на непроханого гостя. А той запитав:

— Ви — Геннадій Мушник?

— Так, я…

— З міліції. У справі вашого брата, — офіційним тоном пояснив незнайомий.

Не знав того Геннадій, а лейтенант Погоріляк не вдався до подробиць і не сказав, як його шукав, і хлопці з гуртожитку дали йому Фаїнину адресу. Власне, подумав лейтенант, Геннадію на друзів нарікати нічого. Довго чекав його у кімнаті. Вже втратив надію, гадав, що він так раптом зник із кладовища, бо кудись утік. А тут заглянула до хлопців біла дівчина. Звернувся до неї, а вона ревниво: Геннадій, певно, у Фаїни, він же там і днює, і ночує, не вилазячи… Хлопцям залишилося сказати, де живе Фаїна.

Дивився тепер Віктор на Геннадія і впізнавав у ньому Павла. Відзначив, що зовні не такі вже й схожі. Але налякався так само, як Павло. Нервовий чи знервований? Глянув на Фаїну й легенько усміхнувся — а дівчина нічого собі, античного профілю… Не чекаючи, поки запросять сісти, виставив на середину кімнати стілець. Чемодан Геннадія, що йому заважав, відставив убік.

Несподіваний візит слідчого з міліції, нараз навів Мушника-молодшого на недобру думку. Та з робленим спокоєм сказав:

— Слухаю вас.

— Навпаки, я хочу послухати вас, — відповів не менш спокійно слідчий.

— Хіба я щось знаю?

— Щось, може, і знаєте.

Геннадій оглянувся: неприємно себе почував. Якби, подумав, хоч Фаїна вийшла, лишила їх удвох, бо ж, як не крутитиме, доведеться дещо сказати й таке, що Фаїні непотрібно знати. Але вона аж рота відкрила — заслухалася.

— З братовою жінкою коли бачилися наостанок?

Перепитав Геннадій:

— Наостанок?

— Так, в останній раз, коли її бачили?

— Напередодні, по обіді, — не так перед слідчим, як перед Фаїною хотів бути правдивим Геннадій, бо інакше зразу його запідозрила б.

— О котрій годині? — продовжував питати лейтенант.

— Не пам'ятаю — десь о третій… — глянув на Фаїну, шукаючи у неї підтвердження.

— Яка вона тоді була, Наталя? Сумна чи весела?

— Якою могла бути? Як звичайно, як завжди… Сердита!

— На кого?

— Ну, я зайшов до брата з дівчатами. З Фаїною от… А Наталя, як на те, приїхала з відрядження, застала нас у хаті.

— І що, приревнувала?

— Кого, мене? Вона мене просто ненавиділа!

— А ви її?

— За що б її любив?

Кров відразу прилила Віктору до обличчя. Повторив у думці: «За що б її любив?» Виходить, він Віктор, міг любити дуже невибагливо — вибрати собі дівчину, в якій оцей «патлатий інтелект» не бачить нічого, ніяких достойностей!

— Така була погана?

— Я їй не суддя, — невесело відповів Геннадій.

— Не суддя, це правда, але щось, напевне, в ній було, що вам… ну не дуже подобалося?

— Багато чого навіть…

— Конкретніше скажете?

— Скажу. Нещирість, награність.

— Невже вона не була відвертою?

— Ніколи!

— З вами чи взагалі?

— Ні зі мною, ні з братом Павлом. Обманювала брата.

— А ви про це знали?

— Здогадувався.

— Тоді… — Віктор вийняв із кишені перегнутий аркушик: — Не ви йому оце написали?

Перечитавши анонімку, Геннадій заперечливо похитав головою:

— Нащо б я писав? Я міг і так сказати…

— Але ж не сказали.

— Не сказав, бо він би не повірив.

— Так любив Наталю?

— Авжеж любив.

Це засмутило Віктора. Спитав тільки по добрій хвилині:

— А хто би міг послати Павлові анонімку, скажімо, з його друзів?

— Павло жив своїм життям.

— А ви своїм?

— Безперечно.

— Часто навідували брата, приходили в гості?

— Не дуже.

— А все ж…

— Здебільшого, як не було Наталі.

— А в суботу знали, що вона приїде?

— Затрималися трохи, загуляли… Знайшли пляшку шампанського у брата, увімкнули музику…

— Хто ще був із вами?

— Я вже вам казав. Фаїна ось! А ще — її подруга… Правда, вона невдовзі пішла, і Наталя її не застала.

— Іншого місця для гуляння собі не знайшли?

— Не знайшов.

— А тут хіба не можна було?

— Тоді, в суботу, ні.

Повернувся Віктор до Фаїни:

— Підтверджуєте?

Фаїна замість відповіді, мовчки закивала головою. Лейтенант поглянув знову на Геннадія:

— І добре там було? Ніхто не заважав?

— Поки не з'явилася вона.

— Наталя? — глянув на дівчину.

Знову ствердно кивнула Фаїна. Лейтенант продовжив питати її:

— Куди ж ви пішли потім?

— У кіно… На «Любов земную…»

— А після кіно?

— Спочатку в місто, у кафе, а далі пішли в парк. Лавиця одна там у нас є…

— Сховалися н нікого не бачили?

— Звичайно, навіщо нам? — озвався Геннадій.

— А вас хтось чи бачив?

— Хтось, можливо, й бачив.

— І довго пробули на тій своїй лавиці?

— Може, й довго, а може, і мало. Знаєте, яке то… — Геннадій відчув, що вибрався з незручності.

— Пригадайте — до якої години ще були там, у парку?

— Це має якесь значення?

— Раз питаю — має.

Допитливо зиркнула Фаїна на Геннадія, сказала:

— Я пам'ятаю, глянула на свого годинника вже перед дверима. Боялася, що батьки сваритимуть, куди так довго ходжу — і глянула, чи не пізній час. Було по десятій.

— З парку поверталися з Геннадієм разом?

— Провів мене, чого б не провів?

Замислився Віктор, щось поміркував і аж потім знову звернувся до Геннадія:

— Значить, від того часу, як Наталя вас випровадила, приблизно від третьої до після десятої ви були у місті?

— Безперечно.

Що ж, вирішив Віктор, треба буде спитати й сусідів. Може, якась цікава молодиця вже давно слідкує за цією парою, відомо їй про кожний їхній крок… А в душі хотілося, аби все було так, як йому розповіли Фаїна і Геннадій, ця молода студентська пара, життя в котрої, звичайно, тільки починається. Бажав їм добра. І кинув оком по кімнаті: затишно в ній, гарно. Чемодан лише не гармонує з новенькими меблями. Старий якийсь, обшарпаний — в таких хіба що носять до прання білизну. Усміхнувся, кивнув на валізу:

— «Студентське життя»?

Йому не відповіли. Піднявся, попередив:

— Ви мені ще потрібні, Геннадію.

— Навіщо? Все вже розказав.

— Розказали, правда, тепер ще й покажете. Трохи прогуляємося містом, зайдемо в парк — до вашої лавиці. А втім, ви, Фаїно, збирайтеся теж. І ви мені покажете ту лавицю. Зразу після Геннадія. А доти вас залишимо біля входу в парк…

— Як хочете, — кинув через плече Геннадій, але сердито, смикнув за ручку чемодана. Хотів його покласти на місце, та від різкого руху чемодан відкрився, і на підлогу з грюкотом висипалися старовинні образи, ікони.

Віктор завагався: що чинити? Добре, коли у хлопця таке хобі. А якщо десь пограбував церкву — пам'ятку культури та архітектури… або чого доброго — добрався до музейних фондів? Затримати? З його братом отак поспішив, і сьогодні майор Ковальчук уже висловив сумнів, чи Павло — злочинець, якого шукають. Розпитував про їхнє знайомство, давнішні взаємини — і з цього теж зробив свої висновки не на його, Вікторову, користь. Мовляв, погарячився, дав волю емоціям, почуттям. Залишили справу Мушників міліції, але майор обмежив його, Віктора, роллю помічника. Дилема: затримати або не затримати?

Вирішив:

— Програма не міняється та заберемо із собою і цей чемоданчик. Ми його до часу побережемо в міліції.

Геннадій і Фаїна стояли наче вкопані.

VIII

айор Ковальчук заклав руки за спину і поволі міряв кроками кабінет. Важко йому було на душі, а не знав — чого. Тому намагався перебрати в пам'яті всі справи за вчорашній день. О сьомій, як завжди, вже був на ногах. Фіззарядка і холодний душ — без того не обходиться, першим ділом мусить набратися бадьорості. До пізньої осені ходить на річку, купається. Хотів би й «моржем» стати, та якось уже страшно. Люди стоятимуть навколо в зимовому одязі, у шапках-вушанках, а ти — в ополонці, червоний як рак. Та коби червоний — а якщо посинієш? Ні, це вже не для нього. Даються взнаки і воєнні роки: життя прожити, як то кажуть, — не поле перейти. Може, просто розхитані нерви — і через те такий неспокійний. Ніби чогось йому не вистачає. От і тепер — зібрався до подробиць пригадати свій минулий день, а в голові «моржі». Хоч ніколи навіть поганеньким «моржем» він не буде. Для його здоров'я вже краще — фінська лазня: бачив її в Прибалтиці, у Нарві, куди їздив у гості до родичів. Хотів, було, вже їхати назад — клімат бо в тих краях нікудишній, вітри часто дмуть, пилюга летить. А племінник раптом повів його до лазні, яку в Нарві називають фінською. Пішов, роздивився. Довкола сухе дерево, і пара теж суха, гаряча. Піт із тіла стікає рікою. Кожний, скільки може витримати, париться, а потім з розгону — в холодний басейн, його туди штовхнули, бо сам не міг ніяк наважитися. Сподівався, вискочить, як корок із пляшки шампанського, а холоду навіть не відчув. Далі у тій лазні провів усю відпустку, зайвий свій жир гарячим паром розтопив. Через фінську лазню тепер знову думає про поїздку в Нарву. Та де ще відпустка, де ще відпочинок! А тут до всього стільки невирішених справ! Так, може, це вивело його з рівноваги?

Після сніданку подзвонила додому онука — чом ти до нас, діду, не приходиш? Дуже я заскучила за тобою, діду… Зупинився посеред кімнати — отаке, вже й дідом став, а він ще недавно вважав себе зовсім молодим. Допитлива дівчинка, про все хоче знати, що йому аж важко іноді доводиться: помовчав би трохи та подумав — онука не дає.

Ні, думав, не онука занепокоїла його, навпаки, приємно, що вчув її голос. Пообіцяв — при першій же можливості обов'язково піти з нею в ляльковий театр.

І раптом у думці промайнуло: Мушник! Чи не тоді стало на душі погано, коли після допиту розпорядився знову відвести його в камеру? Не вкладалося у голові майора: нащадок відважного бійця революції, якого сам Будьонний нагородив іменною зброєю, — раптом став злочинцем? Не хотів би мати він, майор, такого нащадка, хай би такий і не народився!.. І що Павло відстоює своє ім'я чесним, якось мимоволі викликає до нього прихильність, бо десь за ним — і славне ім'я Івана Москаленка, революціонера. Але чого прагне заляпати іншого? Наталя вже мертва, що їм тепер ділити з Погоріляком? Аж поморщився майор Ковальчук, немов йому плюнули в обличчя… І зрозумів нарешті, що його найбільше схвилювало, стривожило, вивело із себе. Скільки бо працює в органах міліції, а не пам'ятає, аби хтось із слідчих приступав до справи з нечистою совістю, із заплямованим сумлінням. Не було такого і не буде. Бо не може бути.

Віктор, згадав майор Ковальчук, одразу, як тільки прийшов в управління, викликав до себе глибоку симпатію. Тут уже людину відчуваєш. Може ще, скажімо, помилитися один, зате коли симпатизує хлопцеві увесь колектив, а не одна Марина… Майор усміхнувся, але тут же усмішка поблідла — замислився знову.

Відновлював у пам'яті допит — твердить Мушник, що Віктор з Наталею мали близькі зв'язки, а відколи лейтенант з'явився у місті — почали зустрічатися. Звісно, це ще злочин не такий, щоб за нього давати під суд, але Віктор — слідчий… Одразу після допиту хотів, було, звести їх обох, Павла й Віктора, в своєму кабінеті. Аби по їхній поведінці бачив, що в тому правда, а що ні… Щоб не помилився, не зробив якогось поспішного висновку — зламати ж бо життя людині легко! Не звів їх у себе, викликав одного лейтенанта. Поговорив з ним досить різко — й, може, тому тепер невдоволений?

Почув стук в одвірок.

— Увійдіть!

Чекав — угледить у дверях саме його, Віктора, та увійшла Марина. Посміхнувся:

— Ну не дивно було б на новенького, але ж ви у нас своя, а стукаєте. Я вже вам казав…

Марина зразу розгорнула папку:

— Я чекала Віктора Івановича, але, може, й вам буде цікаво…

Взяв із папки аркуш:

— Що це?

— З приладобудівного надіслали, мовляв, чи це не зв'язано із справою Мушника. Виписка з витверезника.

Пробіг очима кілька стандартних рядків:

— Але ж…

— Так, там названий не він, а якийсь Москаленко, але на заводі такого немає й ніколи не було.

Майор лишив протокол у себе. Пильно подивився на Марину, потім — їй услід і вже біля порога зупинив:

— Скажіть!

— Будь ласка…

— Ви й тепер про Віктора… Івановича хорошої думки?

Здивувалася:

— Хіба він щось накоїв?

— Ні, питаю з простої цікавості.

Здвигнула плечем:

— Коли казати правду…

— Навіщо неправда? Симпатичний?

— Гарний чоловік.

— А працівник?

— Молодий, але… нічого.

— Будуть із нього люди?

— Набереться досвіду… Чого ж?

І майор побачив, що Марина покусує губу.

— Щось собі подумали. Бачу по вас. Ну, ну?

— Згадала прислів'я: не святі горшки ліплять.

— Хочете сказати, що Віктор не святий?

Марина зашарілася.

— Пожартував, пожартував.

Вона швидко вийшла, боячись, щоб не питав щось далі.

Зробив висновок: коли вже він, майор Ковальчук, не йме тому віри, що Віктор міг когось обманути, то Марина буде ще й протестувати. Жіноча інтуїція в таких справах говорить багато, і, мабуть, Марина буде-таки права.

Але перед очима лежав протокол, надісланий з міського витверезника на приладобудівний завод. Майор вчитався в нього знову: інженер Москаленко, підібраний у сквері в тяжкому стані алкогольного сп'яніння, пробув у витверезнику з 25-го на 26 вересня від дев'ятої години вечора до шостої ранку, поки не очуняв…

Що ж, зміркував собі майор, для того й витверезник, щоб п'яні не валялися по вулицях та скверах… Нічого дивного, що й цього Москаленка довели до тями, потім відпустили. Москаленко… Стоп! На заводі такого немає — значить, хтось назвався чужим прізвищем? Повірили людині на слово, бо не було в неї при собі документів. Інженер, інтелігент. Чого ж не повірити? Так, так — Москаленко… Чи має ця виписка відношення до справи Павла Мушника? Пряме й безпосереднє! Москаленко — на ручці нагана, Москаленко — і у протоколі міського витверезника. Тут тільки не знати, чи не скористався хтось знайомством із Мушником. Жаль, що не зробили хлопці фотографію.

Подзвонив, розпорядився, аби знайшли й прислали до нього міліціонера, що чергував тоді у витверезнику — хай хоч усно змалює портрет свого постояльця, а може, гляне на Павла і зразу впізнає.

Та спокою все ще не було. Знову почав міряти кроками кабінет. Здавалося, скоро мав іти на пенсію, і хай не совість, та свідомість йому докоряла, що залишає складну справу, в якій лиш він може дати ради — хтось інший наплутає.

Не хотілося у тому зізнаватися, але знав, що недалеко час, коли таки покличуть його, скажуть: «Досить, пора йти на відпочинок. Дайте попрацювати іншому, молодшому, сповненому сили і енергії». А хто ж його замінить бодай у даній справі? Подумав на Віктора — і лише зітхнув. Звичайно, в майбутньому він, може, дослужиться не тільки до майора, але й до полковника… чи до генерала — не всім, а декому щастить. Але якщо буде отак поспішати, далеко не піде. Варто буде йому нагадати, що є народна мудрість: тихше їдеш — далі будеш. А собі так само, тільки інше: вік живи — вік учись. От і справа Мушника — урок.

Майор ніби отямився, відчув бадьорість і рішучість — працею, тільки працею віджене від себе і сумніви, і гнітючий настрій, щоб нічого зайвого, непотрібного до голови не лізло, не відволікало.

Повернувшись до стола, взяв телефонну трубку:

— Мушника — до мене!

Тут же вийняв із сейфа наган — поклав до шухляди: цій зброї належить бути у музеї почесним експонатом, а не речовим доказом на суді. Той, хто скористався нею для убивства, вчинив подвійний злочин! Коли попадеться, треба буде спершу його перевірити — чи не божевільний!

Під дверима зачулися кроки, і майор, відкинувшись назад, швидко закрив шухляду, чекав.

І ось уже стоїть у дверях Мушник, який запідозрений у страшному злочині. Як і вчора, він дуже блідий, та вже якийсь тихіший, спокійніший. Може, після похорону, а може…

— Сідайте. Як спалося?

Павло подякував і сів. Допитливо глянув на майора і в думці відзначив: стурбований, аж ніби нестриманий.

Пильніше, ніж учора, подивився і майор на нього, наче зневірився у всьому, що він, Павло, доводив під час їхньої попередньої розмови. Було видно, що майор довідався вже більше і знає щось таке, чого вони вчора не торкалися. Зацікавився: ба що? Невже Віктор виявився вбивцею? Або таки дійсно стрічався з Наталею? Як майор його притис, він і розколовся! Бо немає такого таємного, що б не стало явним.

Павло нетерпляче дивився на майора, чекав — яке буде перше запитання? Не сумнівався, що почне саме з нього, Віктора, свого працівника. Хай усього й не скаже, та мовить: помилився лейтенант, і він, Павло, невинен.

Але майор запалив цигарку і ще раз поцікавився:

— Відпочили трохи? Ніщо вас не тривожило?

— Що мало ще тривожити?

— Видіння яке?

— Видіння?

— Так. Не приходила вона до вас, плачучи?

— Чому таке питаєте?

Майор ніби спокійно затягнувся димом і разом із ним видихнув:

— Двоє вас тримало наган у руках — ви і ваша дружина, Наталя. Але ж вона сама себе не вбила, знаєте.

— Не знаю… Вирвалася від мене, побігла.

— Куди?

— Кажу, що не знаю!

— Сьогодні ви згадали, що побігла, а вчора ваша пам'ять кінчалася на тому, що впала.

Чекав Павло, що майор нахмуриться, зробить із цього висновок — ніби щось утаює або ж прагне заплутати слідство. Але майор Ковальчук несподівано для нього усміхнувся, наче сам приховував якусь таємницю. Потім, витримавши паузу, відповів йому, Павлові, сам:

— Раз пам'ять стала кращою, бачу, що ви відпочили добре… заспокоїлися. Так?

Не міг не здивуватися Павло:

— Щось турбує вас моє здоров'я.

— Чому би ні? Хіба я не людина?

— У даному випадку… не зовсім.

— Хто ж я для вас у даному випадку?

— Майор… Особа офіційна…

Ковальчук присунув собі попільничку, пригасив недопалок.

— А ви, хто ви?

— Ваша жертва я.

— Значить, вважаєте себе не просто невинним, але навіть жертвою? І це щось нове… Виходить, я — караючий меч?

— На це ваше право.

Рішуче заперечив майор Ковальчук:

— Помиляєтесь, Мушник, такого права я не маю й ніхто з нас не має. Воно й не потрібне. Останнє слово за судом, а суд може навіть виправдати підсудного — буває ж, що слідчі з тої чи іншої причини, та припускаються помилки. Недаремно кажуть: не помиляється лиш той, хто нічого не робить!

Павло зауважив:

— А хіба ви маєте право — помилятися?

— Не маємо, і в цьому я з вами погоджуюся, Мушник, тут маєте правду.

Зрадів Павло:

— І то — хліб. Але…

— Ну-ну… договорюйте.

— Коли ваше завдання — не тільки звинувачувати, але й захищати від несправедливих звинувачень — доведіть це зараз, у цій справі.

— Довели б — та ви нам, як навмисне, переплутуєте карти. Кажу — як навмисне, бо тут біда не тільки в злому наміру, як, напевне, у вашій нещирості. Заладили — у всьому винен я, ще й показали руки — ось цими руками її задушив. А потім — я не винен, я не вбивав, то інший… Дійшли аж до того, що назвали вбивцею молодого слідчого, вашого ж колишнього товариша — ви чомусь учора й не сказали, що з Віктором були спочатку друзями, грали в одній спортивній команді.

— Яке це має значення! — розгублено відповів Павло.

Майор вийняв пачку з сигаретами.

— Має значення — відвертість. І я в цьому вас переконаю. Скажіть, чому ви затаїли, що в ніч на неділю, коли стався злочин, були у витверезнику?

— Я… — Павло затявся: в його обличчя полум'ям ударив страшний сором, і він мимоволі закрив його долонями.

Майор зрозумів: своїм запитанням потрапив у ціль — тоді у витверезнику був саме він, Мушник! Павло несподівано почав проситися на волю:

— Я сам знайду вбивцю, лиш пустіть!

— Такого в нашій практиці ніколи не було.

— Хай не було — чому ж не може бути? В Америці, наприклад, найбільшого злочинця можуть звільнити під заставу.

— У нас — не Америка, де все купується за гроші. Нам дорога людина, а не капітал… Це азбучна істина.

— Проте із злочинністю борються і в Америці. Убивця — він усюди однаковий.

— У тому й суть, — підхопив майор. — І вбивця не сміє ходити на волі, бо за одним злочином може зробити другий, і вже ніякими грошима його вчинків не відшкодувати. Чимскоріше усякий злочинець буде ізольований — тим краще для суспільства, для кожного…

Недоговорив, бо у дверях, виструнчившись, став старшина міліції.

— Старшина Бородін. За вашим викликом, товаришу майор…

— А-а… прошу вас, старшина, проходьте.

Павло знову затулив обличчя руками: упізнав, не міг не упізнати чергового міліціонера з міського витверезника. Старшина повівся з ним тоді довірливо, порозумів, що він, Павло, як-не-як — інтелігент. Тепер усе спливе на поверхню! Майор навмисне голосно сказав:

— Товаришу Бородін, знайомтеся…

Мусив Павло зняти з лиця руки, а старшина, почувши від майора таке просте запрошення, теж вигукнув:

— Кого це я бачу? Москаленко, ви?..

— Москаленко, кажете? — перепитав одразу майор.

Старшина підтвердив:

— Аякже, Москаленко!

Павло несподівано для самого себе вирішив грати далі:

— Товаришу старшина, зовсім не Москаленко я, Мушник моє прізвище. Обізналися…

— Як то може бути? — здивувався той.

— А так, що я вас уперше бачу.

На це різко підвівся майор:

— Ну от що, Мушнику! Комедія закінчена!

Озлився й старшина:

— А я, дурний, повірив!.. Нещасний був, убитий якимсь горем. Плакав увесь час, поки не заснув. Думаю, напився чоловік з біди… Тому, коли назвався Москаленком, я й не став перевіряти. Пошкодував його на свою голову!

Майор сів. І запалив.

— От вам, Мушнику, і «право» на помилку. І ви після цього просите довір'я.

— Я упізнав його відразу, як тільки відкрив двері, — сказав старшина. — Чекай після цього, щоб я комусь повірив!

Не міг стримати усмішки майор Ковальчук:

— Ну це вже занадто! Вірити людям треба, обов'язково треба…

— Вір отаким!

— Гаразд. Ви вільні старшина. Спасибі.

Бородін скрушно похитав головою і вийшов, забувши навіть попрощатися.

Павло вже пошкодував, що обманув, образив людину. Хіба би що змінилося, якби назвав своє справжнє прізвище? Певно, тепер там тільки й мови — що про його злочин. Дивуються, жахаються, і ні в кого ніякого сумніву, бо він — під арештом!

А майор зітхнув:

— Якщо вам не дорогі святі імена, то як вам маю вірити, що ви не плямуєте ім'я чесної людини — не брешете на Віктора?

Нетерпляче засовався Павло на стільці:

— Я сам себе вже ненавиджу!

— Хочете сказати, що лихий попутав?

— Сам себе попутав… Назвався Москаленком, а підписався ж чесно — своїм прізвищем. Мабуть, ніхто цього й не побачив, не звернув уваги.

— Шукаєте пом'якшуючі обставини? Не треба…

— Чому? — розгубився ще більше Павло. Далі дивився з докором на нього майор:

— Тому, що такому прощення немає. Як ви могли? Діда, героя революції… Може, поясните?

— Наразі ніяке інше прізвище не міг собі згадати.

— Тільки дідове?

— Тільки… Тепер каюся.

— Ех, чоловіче, чоловіче!

Майор знову й знову перебігав очима протокол з витверезника й думав: коли б оце сидів перед ним тільки запідозрений у вбивстві на Підвальній, зразу б розпорядився звільнити його, бо справді з тим злочином він нічого спільного не має. Трагедія сталася о дев'ятій тридцять, а Мушник після дев'ятої був у витверезнику. Доти, певно, не одну годину просидів у закусочній, бо не міг напитися до безтями зразу.

Важко було простити оцей, хай непідсудний, вчинок, який зробив Мушник уже тямлячись, на тверезу голову. І майор готовий був навіть відкласти протокол до іншої папки, не зважити на нього — мовляв, немає на заводі того Москаленка, то його й не треба! А Мушника відправити до камери. Але тільки вчора за такі емоції відчитував Віктора.

Прийшло на розум інше: може, вони, Мушник і Бородін, знайомі та й змовилися? Навмисно записали вигадане прізвище, тоді могли змінити і час — з десятої зробити дев'яту… Майор потер скроні, вивчаюче поглянув на Мушника. І раптом він відчув, що зневажає сам себе: як могло прийти йому на розум таке підозріння?! Вирішив: таки справді розхитані нерви.

І запитав спокійно:

— Значить, у витверезнику були саме ви?

— Та був… саме я.

— А потім де цілий день блукали?

— Поїхав до матері.

— Чому це раптом? По гриби?

— Соромно було перед Наталею. Та й сердився на неї. Куди мав іти?

— А мати була вдома?

— Не застав нікого. Матір, правда, побачив з Геннадієм у зустрічному поїзді — їхали до міста. Ну, а мені спішити було нікуди. Поблукав по лісу, потім зайшов до хати і ліг спати. Мати не приїхала…

Майор похилив голову, мовчав.

Павло, ніби від холоду, зацокотів зубами, а в голові було одне — що далі? Коли про витверезник дізналося слідство, то все вже пропало! Майор чомусь опускає очі, й нічого в них не можна прочитати.

Важко було всидіти Павлові на місці, й він навіть підвівся. Майор махнув рукою:

— Сидіть.

І знову схилив голову, замислився. Потім глянув з-під брів і сказав:

— Значить, для вас я трохи не кат… А те, що «моя міліція мене береже» — тільки так, для красного слівця. Але без міліції, без прокуратури — на жаль, ніяк не можна. Може, в майбутньому, колись. Хоч не скоро, ой не скоро — не одне покоління іще потребуватиме, щоб нам його таки берегти. Та не про це мова. Відпустимо ми вас…

Зрадів Павло:

— Тепер, значить, вірите, що я зброї в руках не мав?

— Ні, наган у ваших руках був — цього не заперечите, а ось чи стріляли — це інше питання.

— Я не стріляв!

— Добре, товаришу Мушник.

З подивом дивився Павло на майора — чому раптом зробив такий висновок і навіть змінив тон. Але майор лише додав:

— Не можу я далі, просто не маю права тримати вас за гратами… Випишу вам перепустку.

— Яку?

— Що вільні ви і можете йти… додому, на роботу…

Павло не міг усидіти, встав. Перепустку з майорових рук трохи не схопив. Йшов до дверей і терпнув — тільки б майор змовчав, не сказав ні слова, не затримав.

— До речі…

Мушник аж здригнувся, повернув до нього перекошене від болю обличчя.

— До речі, — спокійно повторив майор. — «Офіційну особу» турбує, чи маєте від хати ключа? Щоб не ламали ще раз двері…

— Ключ маю. Дав мені Геннадій. На кладовищі вчора підійшов і каже — змінив замок, візьми новий ключ…

— Значить, брат був певний у вашій невинності. Даремно ви думали на нього…

Павло махнув рукою і вийшов.

На вулиці його підхопив стрімкий людський потік і поніс, як соломинку бистра течія.

Аж тепер майор відчув полегшення і зрозумів, що його бентежив саме арешт Мушника. Щось йому підказувало ніби, що Павло не винен.

Подзвонили. Зняв трубку і тільки приклав її до вуха, почув знайомий голос:

— Товаришу майор, чи можна до вас?

— Звісно, можна, Вікторе, заходь!

Приготувався до зустрічі. Протокол сховав у папку й разом з іншими матеріалами по справі поклав до шухляди. Коли Віктор увійшов, відразу поцікавився:

— Щось приніс новенького?

— Брат його у мене.

— Чий це брат? — начальник зробив вигляд, що не зрозумів.

— Та ж Мушників.

— А-а, — махнув рукою.

Віктор здивувався видимій байдужості майора.

— Я гадав, що вам буде цікаво…

— Ні, вже не цікаво.

— Чому? Хіба щось сталося?

Майор, не зважаючи на запитання, кинув:

— Є проти нього якісь факти?

— Алібі переконливе, підтверджене свідками.

— То чим же він може мене зацікавити?

— Послухайте, що розповідає!

— Лиш коротко, Вікторе.

— Каже, тоді, суботнього вечора, повернувся на квартиру брата, бо забув конспекти, і, коли побачив убиту Наталю, запідозрив в убивстві Павла. Щоб відразу замести сліди, розбив Наталину коробку, забрав звідти дорогі прикраси, ще й поламав двері…

— Значить, це він — той примітивний злодій, що лишив стільки слідів? — звів брови майор.

— Каже, хотів врятувати брата, відвести від нього підозріння, — нагадав Погоріляк, сподіваючись почути якоїсь поради.

Але майор знову його здивував:

— І як ти гадаєш, це йому вдалося?

— Наївна робота!

— Значить, і сьогодні ти твердо переконаний, що вбив Павло Мушник?

— Так… Іншого, хто би вчинив злочин, поки що не бачу.

— Це в тебе такий принцип розслідування справ: винен один, бо немає другого?

— Ні, ви зрозумійте…

— Не треба так беззаперечно, Вікторе.

— Я впевнений, що вам він зізнається…

Майор усміхнувся. Раптом сказав:

— Пізно.

— Чому пізно? Щось із собою скоїв?

— Не бійся — не скоїв. Живий і здоровий. Просто я його звільнив.

— Та як?!

— А так… переконався, що і в нього алібі.

— Не може того бути!

Майор дістав папку і вийняв протокол:

— П'яний, плакав він навзрид у ванній витверезника, коли пролунав постріл.

— А хто ж тоді злочинець, убивця?

— Напевно знаю тільки те, що припустилися помилки. — І, пильно, вивчаюче дивлячись на Віктора, майор запалив: — Скажи хоч тепер: щось і справді тобі заважає бути об'єктивним?

Вікторові стало нестерпно гаряче. Почервонів ще більше, ніж учора, коли з ним уперше заговорив майор на цю тему. Ще не встиг нічого відповісти, як майор зауважив:

— От бачиш, як важко, коли на невинного падає підозріння. Ще важче, ніж винному.

Віктор відчув підтримку і зітхнув:

— Не знаю що й казати…

Ковальчук підвівся, пішов до вікна. Звідти запитав:

— На похороні був?

Не таївся Віктор:

— Був… А що, хіба?..

— Та ні, я розумію. Як-не-як — знайома.

— Знайома й дуже добре.

— Чесно: зустрічалися?

Відчув Віктор, як терпне волосся.

— Коли?

— Як вийшла заміж.

Аж закричав:

— Повірте! Я нічого про неї не знав. Думав…

— Не знав, а думав?

— Що в тому поганого?

— Взагалі — нічого, — чомусь не відвертався від вікна майор.

— Хотілося, звичайно, побачитися… І кажу, що саме того вечора, я думав — поцікавлюся, чи десь вона не тут. Адже в цьому місті народилася, тут ми разом ходили до школи…

— Добре, — несподівано перервав начальник. — Нехай буде так. Але твоя помилка в тому, що взявся за справу, від котрої тобі потрібно було відмовитися.

— Я ж вам тоді, недільного ранку, і подзвонив саме з цього приводу.

— І хочеш сказати, що я не зрозумів?

— Ні, я не наважився висловити прохання.

— Чому?

— Хотів знайти убивцю Наталі.

— І помститися?

— Хай так.

— Мушникові, що взяв від тебе дівчину?

— Злочинцеві, а більше нікому.

Майор сів за стіл.

— Я тобі не дорікаю, Вікторе, бо ти така ж людина, як і всі. Але ж, бачиш, у гарячці, в запалі погнався не за тим злодієм.

Десь у душі Віктор погодився з ним: справді, тоді утратив розважливість… І вирвалося в нього аж дивно покірне:

— Ваша воля, товаришу майор.

— Ти говориш — якби я збирався тебе обезглавити, — усміхнувся Ковальчук. — Не бійся… У нас оце перша твоя справа. Ще встигнеш на інших себе показати. А цю вже, так і бути, доведу до кінця я.

Згадав майор, що лейтенант казав про Мушника-молодшого:

— Ну, де він, твій хлопець?

— У мене в кабінеті.

— Треба бодай глянути на нього. А може, щось повість і таке, що нам допоможе продовжити слідство. Кажеш, його алібі тверде?

— Тверде, товаришу майор.

— Гаразд, я не буду його викликати, зайдемо до тебе.

Відчинивши двері в кабінет Погоріляка, майор зупинився: угледів не Геннадія, а купку коштовностей, що лежала зразу на столі. Наталині прикраси? Чи не забагато для одної жінки? А втім, Наталю, мабуть, дійсно треба було знати. І перевів погляд на Геннадія: патлатий, сучасний, проте з лиця гарний — за такими дівчата, як кажуть, умирають.

Майор став біля стола і знову задивився на прикраси. Спробував у пригорщу забрати всю ту біжутерію і запитав ніби сам себе:

— Ба, скільки все це коштує?

Сів і почав уважно розглядати кожну річ окремо, немов хотів їх оцінити, встановити хоч приблизну вартість. Та засумнівався:

— Справжнє це чи штучне?

— Думаю, що штучне, — озвався Геннадій.

— Чому?

— Це ж подарунки: туристи їй давали… Іноземці… Хіба вона на свою зарплату те все купувала б?

— А ви звідки знаєте, що на свою зарплату таке не купують? Купували вже?

— Поки що ні.

— Значить, у майбутньому будете купувати?

— Мабуть, і в майбутньому не буду.

— Бо легше украсти?

— Не крав я нічого!

— Самі ж кажете, що не купували.

— Я уже пояснював — пошкодував Павла.

— Щоб ми на грабіжників подумали, так? Маєте нас за дурнів?

— Не встиг усе як слід обміркувати, ніколи було.

— Інакше б учинили і щось інше?

— Можливо.

Майор глянув на нього пильніше:

— Брата любите?

— Двоє ж нас…

— З любові й пожаліли? Бо запідозрили його?

— Хіба я сказав, що запідозрив?

— Не сказали, правда, лиш подумали… — майор зробив паузу, пошукав сигарети. — Між іншим, він запідозрив вас.

— Чому?

— Були на те в нього свої міркування.

— Але я до вбивства не причетний!

— А брат ваш причетний?

— Не знаю. Відпустіть мене.

— Із цими ось речами?

— Я занесу туди, де взяв. Адже не хотів їх по-справжньому вкрасти.

— Поки що залишимо, може, знадобляться…

Ковальчук подумав, що далі питати, бо досі, казати, не вивідав нічого, хіба лише побіжно задовольнив свою цікавість. І постукав по столу старою запальничкою:

— А може, помітили щось особливе в поведінці вашої рідні, знайомих чи ще когось, хто мав стосунки з вашим братом і його дружиною?

Геннадій замислився — може, в тому, що каже майор, і є якась рація? Але ж тоді треба придивитися… Вийти звідси і тихенько, пильно спостерігати…

— Бачу, дуже не терпиться вам? — озвався лейтенант і мовив до майора. — У нього ж тут є й свої коштовності. Правда, спеціалісти оцінили їх не дуже високо. Любительство.

Майор без слова переглянув старенькі ікони: були серед них засклені, були напівстерті, ба навіть пощерблені. А сказав несподіване:

— Йдіть… заспокойте свого брата.

— У тюрму? — округлив очі хлопець.

— Не бійтеся. Ваш брат на свободі, у вбивстві невинний.

— Невинний? А хто ж?

— Шукаємо…

— У такому разі слухайте сюди… — І Геннадій вийняв із кишені лист, якого він знайшов на подушці.

Людська течія несла й несла Павла. І він підкорявся їй, не наважуючись навіть подумати про те, куди йде. Аж раптом здалося, що він опинився посеред ріки, а хвилі такі сильні, б'ють його, штовхають. Він хоче побороти важкий плин, дістатися до берега, що начебто і не так далеко, можна дотягтися до нього руками. Але з людської течії вибратися годі. Невже так ніколи її й не поборе? Увесь час пливтиме за водою — так бо легше, навіщо боротися? У двобої із життям іще не такої поразки зазнає. Бо те, що з ним сталося, хіба не поразка? Вона поки що перша, тому й несподівана. Коли казати правду — раніше з усього виходив переможцем.

Чому ж раптом усе обірвалося? — продовжував про себе міркувати. Заспокоївся, було, на тому, що досяг, і нічого більше не бажав. А життя не хоче зупинятися, воно ринуло далі та й збило його з ніг. Упав, боляче вдарився. І душа болить. Якщо не опанує своїми почуттями, не почне по-справжньому боротися за себе і свою майбутність, то може статися ще гірше. Ні, повинен вистояти, витримати! Щоб не штовхав його плин людей, а щоб чимскоріше до нього повернулася і людська повага. Так і тільки так!

Ще міцніше затис у руці документ про звільнення. Ні в чому не винний! Але ж Наталі вже нема й не буде. Хто позбавив Наталю життя? Чи не той, що стиха десь його переслідує, відколи взяв у руки анонімного листа? Недаремно тоді ще й здавалося, що хтось за ним слідкує. Либонь, той негідник усе і влаштував: щоб вони з Наталею посварилися, щоб він її вдарив…

І злякався — а чи не з убивцею десь тоді й пиячив? Бо, здається, в нього не було аж таких грошей — вибіг же, як був, не пам'ятаючись. Він, злий його геній, зробив так, аби утратив розум і нічого не міг пригадати від тої хвилини, як заступив Наталі дорогу, не відпускав її нікуди. Туман весь час у нього в голові, нічого й не бачить — і ось швидка людська течія кудись його несе. А люди штовхають його з усіх боків, неначе намагаються витурити з-поміж себе.

Справді опинився на березі, над річкою — лиш кам'яний парапет відділяв його від холодної, темної глибочіні. Що це? Не відразу міг порозуміти, чого б доля вивела його до води. Ні, він не хоче топитися! Бо тим, що покінчить зі своїм життям, хіба щось доведе? Лише виявить ще більшу слабкодухість! Ні, повинен жити — й жити так, аби чимскорше відновити свою честь і гідність.

Повернувся до людей — темна річка хай собі пливе від берега до берега — в нього своя дорога в життя! Він тільки дуже втомлений, і найперше — треба дістатися додому, лягти й відпочити. Підвальна вулиця — під гору, втомила ще більше. А круті сходи примусили навіть зупинитися, віддихатися. Та хвилювання підганяло: піднімався трохи не навшпиньки, весь час оглядаючись — дуже не хотілося зустріти когось із сусідів.

Зрадів, що вже став біля дверей. Але тут хтось вигукнув:

— Господи!

Злякано озирнувся і побачив Вдовіну — сусідку, що між їх квартирами — суміжна стіна. Сплеснула руками:

— Це ви, Павле?

Відповів їй різко:

— Я!

Заглянула у його обличчя, ніби не вірила, що він. Сказала, зітхнувши:

— Я за вас молилася, і бачите…

— Нічого я не бачу, я сліпий…

— Ні, Павле, вже ні… Вже на душі у вас не так темно…

— Хіба я був грішний? — спитав трохи м'якше.

— Усі ми перед богом святим грішні.

— Не знаю за собою ніякого гріха.

Жінка нагадала:

— Тоді чого приходили з міліції, питали?..

Розсердився:

— Дайте мені спокій!

— Ми з чоловіком їм сказали, що так і так, телевізор грав, а пострілу не чули, і хто її убив — ми не знаємо… Може, ви, а може, й ні.

— Мене вже відпустили, я невинний.

— А вбивцю знайшли?

— Я сам його знайду!

Дивився на двері і аж тоді згадав про ключа. Увійшов, замкнувся, щоб побути одному, оговтатися… А з-за дверей — знову:

— Зачекайте, Павле. Тут приходила до вас одна молода жінка, передала вам якийсь пакуночок. Ліки чи що? Коробочка така, як від ліків…

Здивувався — хто б це міг приходити? Та й до чого — ліки?

— Молода, симпатична… — усе ще співала з-за дверей сусідка. — Капелюшок на ній був біленький, а костюм дешевий… Видно, не в такому достатку живе, аби прибиратися.

— Що казала? — уже нетерпілося Павлові почути, чи не назвала себе часом ота невідома, або ж якимсь словом чи не дала про себе знати.

— Чую, стукає до вас. Я виглянула. Вона — так і так, чи можете Павлові передати?.. І вийняла із сумки той пакуночок. Я взяла, щоправда, попередила — може статися, Павло повернеться не скоро… Не зважила — лишила й побігла.

Молода, гарна й одягнена нібито скромно? А може, Вероніка, Наталина сестра? Павло відчинив двері.

— О ні, — поправила сусідка чорну хустку. — Я знаю Вероніку. Я заходила сюди, коли вас забрали, бо виділа, що дівча — само, хотіла потішити, розрадити у горі. Але вона крутіша й від небіжчиці…

— Лишіть уже небіжчицю, най собі спочиває, дайте сюди, що маєте дати.

Лишив двері нарозтвір, чекаючи, поки сусідка винесе той дивний пакунок. Вдовіна подала йому невеличкий згорток — у старій газеті. Заніс до кімнати і кинув на стіл: ліки йому поки що не треба.

Важко впав у крісло і заплющив очі — нарешті він удома, не у в'язничній камері. Відпустили, бо переконалися, що не вчинив ніякого злочину. Тепер може хоч кому спокійно глянути у вічі. Колегам по роботі, директору, його секретарці.

Пробудився ніби — секретарка! Всевидюще око! Вона знала про нього усе. Навіть що в анонімці. Тому так загадково і посміхалася до нього. Ніби знову побачив ту усмішку, намагався її розгадати — що хотіла сказати йому Валя, секретарка? Що думає про нього тепер? Як зустріне його на роботі, якими словами? Не знав чому, а лише від неї хотів співчуття — більше ні від кого.

Схаменувся — дурне в голові! Адже з тим дівчиськом він не має ніяких інтересів. І все-таки, може, це вона?..

Нахилився до стола, почав обережно розвивати згорток. На заході, читав, у конвертах звикли посилати вибухівку. То, може, злий недруг, що убив Наталю, зазіхає й на його життя? І знову докорив собі: якась нісенітниця!..

З коробочки вийняв фотоплівку. Проглянув на світло, та нічого збагнути не міг: жінки й чоловіки, а хто — не впізнати.

І все-таки, хто б це передав? Погляд мимоволі упав на телефон. Сподівався, що молода жінка подзвонить, поцікавиться — чи дістав пакуночок? І дуже хотілося, щоб саме в цю хвилину зателефонували. Від того, здавалося, відчув би, що живе.

Телефон мовчав, та почувся довгий дзвінок у коридорі. Павло подумав знову на сусідку Вдовіну і вирішив їй не відчиняти: йому тепер не до балачок! Але дзвонили ще — настирно.

— Хто там?

— Відчини, Павле, я! Чого ж лишив ключа у дверях?

Упізнав Геннадія і гукнув у відповідь:

— Зараз, Гено, зараз!

І все ж не спішив. Подумав — як повестися з братом? (На кладовищі бачилися мало, а говорили й того менше, тільки що Геннадій передав ключ від нового замка — а хтозна, чи не хлопець тоді, у суботу, натворив біди?

Геннадій відразу схопив Павла за плечі:

— Невинний, я знаю!

— Звідки?

— Від майора.

— Де це ти з ним здибався?

— А там, де й ти: й мене викликали, допитували.

— Запідозріли чи що?

— Та ні, розумієш… — Геннадій неспокійно почухав свої патли.

— Договорюй, коли вже почав. Я тобі не слідчий.

— Розумієш, я тої суботи, вже увечері, десь після десятої, забіг до вас, бо забув конспекти: заходив же перед тим з дівчатами прямо із занять… Відчиняю двері, а вона, Наталя, лежить серед кімнати. Поряд з нею на подушці — лист. Я прочитав — Наталя пише Віці, як ти їй отруюєш життя, не даєш… літати. Ну, думаю, Павло…

— Скипів і вбив! Було таке на душі?

— Було, Павле. Тому я взяв Наталині коштовності і виламав двері — щоб навести думку на бандитів. Потім, щоб звернути увагу сусідів, що в хаті щось сталося, порізав дерматин… І ще на весь голос увімкнув телевізор, хоч він і так уже гримів. А сам — ходу…

— Це ти про якого згадував листа? — насторожено уточнив Павло.

Похнюпився Геннадій, зрозумівши, що в брата на мислі. Сказав:

— Не переживай… Уже все одно…

— Легко тобі казати, Геннадію.

— Головне, що ми з тобою вільні. Та й незаплямовані.

— Де той лист? — питав своє Павло.

— Залишив у міліції. Може, за ним щось і розшукають.

— Кажеш, писала Вероніці?

— Я вияснив — лише один конверт був від листа до Віки, а того, що там було написано, вона ніколи, каже, не читала.

— Значить, лист підроблений! — просяяв Павло. — А якщо фальшивий лист — фальшива й анонімка! Наталя була чиста, невинна, свята!

І тут же гіркий сум заволодів Павлом. Геннадій пожалів його.

— Душа болить, знаю, бо твоя дружина…

— Найрідніша на світі!..

— Та все одно — ти повинен знати, що не горить не куриться. Десь щось воно тліло.

Павло сердився:

— Не кажи — любила Наталя мене. У той вечір вона ще й казала, що дуже щаслива.

— Брехала, Павле, як і завжди.

— А звідки ти знаєш? Доведи… Дай докази!

— Дуже щасливих не буває.

Жалісно дивився на брата Павло. Побачив, що Геннадій відвів очі вбік. Значить, сказав не те, що хотів. Але чого таїтися? Колись він, Павло, мусить довідатися правду!

— Ти читав того листа?

— Читав.

— То була рука Наталі?

— Так!

— Я опротестую! Хай зроблять експертизу! I не лише листа, а й цього… Розгорни, подивися… — подав Павло братові рулончик фотоплівки.

Доки Геннадій розглядав кадри фотострічки, він пояснював:

— Передала сусідка. Каже, ніби принесла якась молода жінка, що була в капелюшку й дешевому костюмі. Може, тобі видасться знайомою?

Важко було когось розпізнати на отих малоформатних кадрах. І все-таки Геннадій здогадався:

— Тут Наталя… з якимось чоловіком. Я дам віддрукувати.

— Не треба! Не потрібно, щоб хтось таке бачив. Краще дістань десь фільмоскоп.

— Де ж його дістати?

— Ану, поміркуй…

Геннадій ще раз розгорнув перед очима плівку, та відвернувся від вікна — вирішив проглянути кадри проти світла електричної лампи.

Але й так нікого впізнати не міг.

Правда, зійшло Павлові на розум, щось таке там і повинно бути. І передав плівку той же друг чи недруг, що спочатку прислав анонімку: тепер йому додає ці знімки, щоб переконався — таки він рогоносець, а Наталя зрадниця!.. Не дуже бо впевнений, що Павло повірив анонімці, зважив на неї, щось зробив, аби позбутися рогів… Тоді чому передає плівку, коли Наталя вбита? Тепер йому, Павлові, все одно!

Вирішив — коли вже почав пити свою гірку отруту, то не боячись, не вагаючись, повинен її випити до дна. Щоб знав, яка вона була, Наталя.

З невдоволенням поглянув на Геннадія — чому стоїть, роздумує, коли щонайшвидше треба перевірити ту плівку!

Брат пішов шукати фільмоскоп. А Павло вже собі уявляє різні непристойності, що могли бути на кадриках. Бачив щось подібне в митному музеї на прикордонній станції, коли їхав у туристську подорож в Угорщину. Чимало там було речей, що вилучили митники від непроханих гостей, і серед усього — порнографічні карточки, що аж гидко брати їх до рук. Чи й Наталя часом не сфотографована лише в одних панхочах, у чужих обіймах? Не інакше — адже вона їздила з різними іноземцями. Хтось-таки турбується про нього: хоче, щоб не дуже шкодував, що її уже нема на світі. Тому передав плівку саме тепер, коли її вбито…

Гаразд, казав Павло собі й комусь невідомому — нехай була зрадлива, обманювала, але ж така гарна, ніби народжена на світ для одної радості! І не лише собі бажала щастя, але й іншому. Хай не йому, своєму чоловікові, але ж хіба з нею він не був щасливим? А той, другий, йому заперечував: щастя насправді не було, був самообман, даремна самовтіха…

І Павло неспокійно ходив по кімнаті.

Нарешті дочекався: Геннадій повернувся з фільмоскопом. Почали удвох його ладнати. Промінь спрямували на білу плахтину, що її розвісили на стіні, над комодом. Руки в Павла тремтіли, ніяк не міг справитися з плівкою — адже вона не для фільмоскопа. Затамував подих, коли враз на полотні заграли якісь тіні. На березі моря, біля пальм, були сфотографовані чоловіки й жінки. Удвох із Геннадієм вгадували, де вона, Наталя. Передивилися всі кадри, але її ніде не було.

Полегшало Павлові на душі — не така й погана була в нього дружина, хай бачить Геннадій! Просто хтось позаздрив її красі, веселості. От і на плівці — південь, море: ніби натяк, що вона, Наталя, була така — як сонце! Той зависник, мабуть, перед нею стратив свою голову, а не міг добитися взаємності, й пустив у неї кулю!..

— Диви, Павле… — здригнувся Геннадій.

На кадрі було видно: високий чоловік, виходячи з води, виносить «русалку» з розпущеним волоссям.

— Не впізнаєш — наш вітчим Вікентій Сергійович!

— А та, що в нього на руках?

— Краля якась. Любаска!

Зацікавив цей єдиний знімок: вітчим Вікентій Сергійович з «русалкою» на руках! Це так!

Нічого більше не казали брати один одному, понуро дивилися на кольоровий кадр, що відбивався плямою на білім полотні.

Перше, про що подумав Павло — чи знає про це мати? Ні, криється вітчим, обманює матір. Вдома, перед нею вдає із себе чесного, а з моря от — виносить «русалку».

— Невже він такий?

— Такий, хіба не бачиш?

— Через те й забрався з матір'ю із міста, аби ми нічого не збагнули…

Павло підняв із підлоги клаптик старої газети, що ним була загорнута плівка. Помітив нерозбірливий напис олівцем — ніби якісь цифри, адреса передплатника.

— Про що думаєш, Генко?

— Наталя могла стати небажаним свідком, бачити його негідні вчинки. Почала його шантажувати, от він їй і помстився. А на ту думку, щоб убити, наштовхнув його наган, який був під руками. Одягнув тоненькі гумові рукавички…

— Не говори такого, Геннадію! — перебив Павло. — Ти ображаєш матір!

— Не знаю, не знаю…

— А я тобі кажу, що вітчим любить маму.

— Як Наталя любила тебе? Ти в цьому теж був дуже переконаний.

— Не розумієш ти нічого!

І ніби щось Павла підштовхнуло — підбіг до телефону. Схопив трубку, набрав якийсь номер. Потім бадьоро запитав:

— Валюша? Це Мушник. Що там у нас, на роботі, нового? Нічого особливого?.. Гаразд. Я завтра буду…

Геннадій дивився на нього і мовчав. Павло поклав трубку і взяв брата за плече, злегка струсонув:

— От що… Життя йде далі. І його плин викине на берег труп самого вбивці. Обов'язково викине!

IX

айор, розумів Віктор, повівся з ним стримано, тактовно. Без грубих нотацій, підвищеного тону. Відсторонив від слідства, але не образив. Хоч у душі Віктор був незадоволений, що від нього взяли першу ж справу, але, розміркувавши, вирішив: це правильно, а може, і до кращого, бо майор, досвідченіший слідчий, швидше знайде убивцю Наталі.

Згадав, що довелося бачити в Казахстані, коли був у відрядженні: чоловіка вкусила гадюка — і ранку випікали гарячим залізом. Одчайдушно зойкнув чоловік і навіть зомлів, але зате вижив. Здавалося Віктору, що подібним способом рятують і його. Рятує майор. А ось хто вкусив його — не знає. Здогадується тільки, що Павло, колишній товариш. Хоч він, Віктор, не мав і на думці, щоб відбити від нього дружину.

Правда, снилася йому, і навіть так, що звав її до себе, але ж це було у сні. Мало що людині, коли спить, намариться. Щоправда, він думав про Наталю часто — через те й прийшла йому на сон. Та думати про дівчину, яку колись кохав, не забороняють ні серце, ні розум. Це не такий уже й смертельний гріх!

Висновок один: давно вже час йому одружитися. А він ніяк не набереться рішучості, не наважиться. Ніби йому потрібно перестрибнути якусь страшну прірву й боїться зірватися. Може, тому він жадав зустріти свою стару знайому — Наталю. Хотів, аби йому допомогла розвіяти всі сумніви, не тільки ілюзії. Були ж добрими друзями.

Чому Павло так несправедливо поставився до нього? Приревнував знову до Наталі? Від своєї любові до неї готовий звинуватити весь світ, не тільки його, Віктора! Хоча Павла можна зрозуміти — був запідозрений у вбивстві, то психологічно мусив шукати винного. І карався, мучився: така страшна втрата…

А він, Віктор, зі смертю Наталі чи когось утратив? Спогад про свою юність, свою велику мрію, що солодким щемом сповнювала душу, — якщо це навіть не назвати першою любов'ю? За все хотів помститися убивці — і припустився помилки. Важко було зізнатися в цьому, але майор його переконав: не розібрався, поспішив. Таки хотілося йому, аби Павло виявився винним. Щоб міг бодай у душі сказати Наталі: вибрала собі!.. Підкреслити свою чесність, відданість. Але хіба це чесно?

Дуже не хотілося йому зізнаватися і в цьому, та змусив себе — не такий, виходить, він і чесний! В його душі жила недобра заздрість. Павлові він заздрив. І на роботі… заздрить — хоча би майорові: його досвіду, посаді… Можна би, звичайно, прикрити себе думкою — мовляв, чого заздрити майорові, в котрого все позаду?

Котрий навіть став дідом, котрому онука дзвонить по телефону… А він, Віктор, все ще й не жонатий. І все-таки, заздрить. Раз гарячиться, поспішає. Це погана риса.

Рана, відчув Віктор, досі ниє, але ніби й гоїться, і скоро від неї залишиться хіба що рубець. Неприємності помалу відійдуть, забудуться. А ще як з головою поринути в роботу. Доручили йому нову справу — виявлено якісь зловживання на взуттєвій фабриці. Робитиме своє діло ретельно, але мимоволі буде час від часу цікавитися й слідством по вбивству на Підвальній. Таки хоче, аби чимскоріше вбивця був покараний. І ще йому хочеться, аби вони з Павлом помирилися, аби потисли на суді один одному руки. Мусить зрозуміти його Мушник, мусить! Щоб його колишній друг побував потому в нього на весіллі — далі зволікати з одруженням не буде…

І перед очима постала Вероніка, двоюрідна Наталина сестра, що, ще й не знаючи її, поспішив за нею, мов за якимсь прекрасним видінням, а вона втекла, зникла; потім несподівано, коли цього навіть не хотів, вона об'явилася в Наталиній квартирі.

Видно, думав Віктор, «сестрички» любилися, звіряли одна одній свої таємниці. Обов'язково треба зустрітися з отим дівчам ще раз!..

Але нехай майор Ковальчук робить усе по своєму — досвід і уміння підкажуть йому, що має робити. Може образитися навіть, якщо він, Віктор, буде й далі, втручатися в цю справу. Мовляв, добре слово на нього не подіяло — одержуй догану!

На місці майора, напевне, так би і вчинив, та що може з собою зробити, коли весь час думає про вбивцю Наталі. Не віриться, що вже її нема, весь час живою бачить її перед собою, з усміхом на обличчі. І поки не закінчить майор Ковальчук слідство — Наталина смерть ні на хвилину не даватиме йому, Вікторові, спокою!

А може, попросити, щоб дозволив йому поцікавитись хоча б неофіційно, аби в управлінні ніхто того й не знав? Вирішив: напевно, буде краще, якщо того не знатиме й майор. У вільний час зустрінеться в місті з Веронікою і обережно розпитає. Звичайно, постарається знайти її на вулиці, щоб у розмові з начальником часом не сказала, що в них уже був слідчий. Поведуть атаку з двох боків — і вбивця потрапить у такі кліщі, що швидко запищить!

Вийшов у коридор, прочинив двері в сусідній кабінет і просунув голову:

— Ти одна, Марино?

— Одна. Щось вам потрібно?

Помітив, що дівчина злегка почервоніла й ховає обличчя.

— Думав, може, трохи проїдешся зі мною.

— На фабрику? Гадаєте, стану чимось у пригоді?

— Чому ні — жіноче око, як кажуть, зірке. Може, щось і помітите, — перейшов таки на «ви».

— Добре. Лише доповім майорові…

— Його нема.

З вікна бачив Віктор, як Ковальчук сідав у машину, — мабуть, поїхав на Підвальну, бо ж справа тепер зовсім зайшла у тупик.

— А до його приїзду встигнемо повернутися?

— Сподіваюся.

Поки Марина збиралася — придивлявся, уявляв, як би виглядала у звичайному дівочому платті з перлиновим намистом на шиї. Хоча б отим, що бачив учора серед прикрас Наталі. Дуже б до лиця було Марині — а чого ж? Треба буде з якоїсь нагоди подарувати їй намисто.

Запитав:

— Коли ви народилися, Марино?

— Хочете дізнатися — скільки мені років? — зміркувала дівчина. — Але хіба в жінок таке питають?

Грайливо усміхалася, як звичайна жінка, не лейтенант міліції. Сподобалося Вікторові — і теж усміхнувся:

— Не порозуміли ви мене: просто хочу знати, коли ваш день народження.

— Маєте бажання щось подарувати?

— Чому б ні? Хіба ви недостойна, аби вам чоловіки робили подарунки?

— Розуміти це як комплімент?

— Зовсім ні. Серйозно.

— Значить… поїхали.

Віктор відчинив двері. Пропустив її вперед, та пригадав читане в правилах поведінки, що по сходах першим спускатися повинен чоловік, жінка ж має йти за ним, щоб він устиг допомогти їй, якщо буде потрібно… Нічого, подумав, колись іншим разом учинить згідно з правилами, сьогодні ж хай попереду піде вона, Марина. Адже в цьому теж є щось від джентельменства…

Повторив у думці: джентельменства. Чому це захотілося побачити себе біля Марини джентельменом? Може, тому, що встиг запримітити — дівчина до нього не байдужа.

Відкрив дверці газика, дав місце Марині поряд з водієм, а сам умостився на задньому сидінні. У дзеркало бачив, як легенько поправила волосся. Рука в Марини біла, пальці довгі — явно не вистачає на них персня з яскравим камінцем. Може, й має, й залюбки б носила, але майор цього не любить — вже чув від нього фразу, що міліція — не театр.

Глянув у віконце і раптом аж смикнувся:

— Зупини, зажди одну хвилинку!

Вискочив із машини, навіть за собою не зачинив дверці. Марина здивовано дивилася услід, доки він не наздогнав дівчину в рожевому береті.

— Навіщо так поспішати, Віко?

Зупинилася:

— Це ви?

Не став критися Віктор:

— Саме думав, як би вас зустріти, а бачу — ви йдете…

— Навіщось вам потрібна?

— Хотів перед вами вибачитися: якось воно того вечора вийшло, що примусив плакати і вас. Але Павло вже на свободі.

Примружившись, спитала:

— Значить, ви помилилися?

— Не зовсім так… Але, Вероніко, тепер я поспішаю — чекає машина. Зустрінемося увечері — й про все поговоримо. Буду вас чекати о сьомій годині на Театральній площі.

— Як це розуміти?

— Ну, хочете, аби ми зустрілися?

Запитав, а дівчина потупила очі, нічого не сказала. Озирнувся — Марина навмисне дивиться убік.

— То як?

— Прощавайте, ніколи мені!

— Я все-таки чекатиму…

Поволі повернувся до машини. Побачив, що Марина вже набрала суворого вигляду. Сиділа непорушно, дивилася прямо перед себе. Віктор мимоволі вдався до виправдання:

— Сестра її. До речі, дуже схожа на Наталю. Якби ви подивилися на фото Наталі…

— А мені хіба не все одно?

— Мені не все одно, — по хвильці мовив Віктор.

— Побачила відразу.

— Що саме?

— Що гарна, зваблива…

— Справді?

— Чого б мала кривити душею? Досить симпатична.

Віктор знову на хвильку притих. Потім згадав:

— Я дещо хотів дізнатися від неї.

Марина зауважила:

— Майор же вас відсторонив від справи.

Неприємно стало Вікторові, сумно. Замовчав і нічого не відповів Марині. Власне, їй не треба відкривати, що собі надумав. Якщо він у справі загибелі Наталі дечим і поцікавиться — це буде продиктовано лиш доброю пам'яттю про неї, загиблу. Він аж ніяк не прагне зробитися приватним детективом, порушити законність…

Та ось уже й фабрика — роздумувати ніколи. Поспішив у кабінет директора. А секретарка зупинила: директора нема.

Шкодував уже, що взяв Марину. Гадав, що по дорозі поговорять, зблизяться, а вийшло навпаки: стала між ними Вероніка, і вони ще більше відійшли одне від одного. Ось і Марина вже сказала:

— Я їду назад, в мене своя робота.

Погодився:

— Як хочете!

Залишився, як на роздоріжжі. Дивився у вікно услід машині: поїхала Марина сумна, невдоволена.

Невдовзі повернувся в міліцію й сам. Переглядав матеріали, які прихопив з фабрики, а відчував: між ним і Мариною тепер не просто стінка, а якийсь глухий, холодний мур. Хто обійде того мура першим? Звичайно, Марина буде заходити до нього, як і досі, але вже без усмішки, виключно у справах. А йому потрібна найперше її усмішка. Чому? Не міг сказати собі правду, бо збагнув лише одне: тепер, на роботі ближча вже Марина, а не Вероніка. Хіба ж бо він знає Вероніку? Та й що йому скаже те дівча у справі Наталі? Мабуть, небагато. А от без Марини він — як у потемках: лише через неї може дізнаватися, що нового дослідив майор.

І подумав: як же з тим листом, що залишив Павлів брат — Геннадій? Чи встановила експертиза, що почерк — Наталин? Він хотів би, щоб лист був підробленим. Ну, а коли ні, коли його справді писала Наталя? Навіть кров забухкала у скроні: такий лист — Наталя? Та що б з нею сталося? Невже вона була така цинічна? Не знав того, не помічав ніколи… Але ж тепер куряча сліпота минула! Може, й далі марив би Наталею, якби не прокинувся від нічного пострілу на вулиці Підвальній! Адже він…

Двері до кабінету рвучко відчинилися — увійшов майор.

— Ну, сьогодні, поставимо крапку. Привезеш одну жінку. Не подумай тільки, що я знову віддаю тобі справу. Просто мені потрібна допомога, а ти один у мене під руками.

Віктор поцікавився:

— Що за одна? Як її знайшли?

— Передала Мушникам цікаву фотоплівку. На щастя, касета була загорнута в газету, а там залишилася адреса передплатника — правда тільки номери: будинку і квартири. Вранці в експедиторській були всі листоноші, й один із них упізнав свій почерк. Даю тобі цю ниточку в руки.

— Іду, товаришу майор!

Ковальчук вернувся у свій кабінет і відразу почав готуватися до зустрічі з новим запідозреним.

На столі не залишив нічого, аби був зовсім чистий. Зате у шухляді все було напохваті. Фотоплівка і щойно відбиті з неї фотографії. Наталині коштовності, серед яких — перлинове намисто. І наган. При допиті все може знадобитися.

Спочатку сам намірювався їхати в лісництво, аби там, на місці, побачити людину, на котру несподівано впало підозріння. Але потім вирішив, що краще запросити його в управління, бо якщо — убивця, то не знати, як ще поведеться. Коли саме він, лісник Осадчий, натис на курок…

Знову подивився пильно на фотографію — гарна та біловолоса німфа, хоч картину із неї малюй. Доведеться і її затримати, як причетну до цієї справи? Чого б не сталося й таке, що одна красуня не могла простити ' краси іншій?.. Але без сенсацій! Спокійно розібратися у всьому. За час своєї служби в органах міліції наслухався всіляких сенсацій!

Краще, доки ще є якийсь час, продумати розмову з Осадчим. Розумів, як важливо уміло поставити перше запитання, від котрого залежить половина справи. А іноді можна в першу мить відчути — винна людина або ні. Хотілося майорові, щоб і цього разу було саме так — щоб з перших слів зорієнтувався — з ким має до діла. А на закінчення — зробить очну ставку. Осадчого з жінкою, яку привезе Віктор. Те, як вони зустрінуть одне одного, вирішить питання остаточно. Значить, можна буде поставити крапку.

Але коли б на цьому все скінчилося, а то ж завжди є якісь ускладнення. І у всьому треба розібратися, знайти винного. Тяжка, копітка праця! Тут одної голови замало, хоч би яка мудра. Це у фільмах здається все просто — за півтори години, доки дивишся кіно, розкручують усю таємницю. А насправді півтори години для слідчого — мить. Скільки треба поламати голову, втрачати нитку, все починати заново, з півдороги вертати назад. І так день за днем, і так рік за роком.

Виклав із шухляди кругле дзеркальце — було серед Наталиного скарбу — і глянув на себе: скроні побіліли, чоло лисніється — все вище. Збоку, може, й нічого не видно, та він бачить добре. Втім, вищий лоб — то ніби більший розум. А він, як і завжди, нічого не може придумати завчасно. Хоча б оте перше запитання. Звик, що йому треба спершу побачити людину.

Обома руками розгладжував зморшки, аж подумав з усміхом — дарма, не скатертина ж, щоб можна розрівняти. І заховав дзеркальце — найде ж на людину. отака меланхолія! Все життя в напрузі, якщо не у тривозі — і на тобі, розслабився. Чи, може, так подіяло на нього оте жіноче дзеркальце?

Все-таки ловив себе на думці, що волів би бути на місці лейтенанта — молодим, підтягнутим, легким. Нехай і з помилками, гарячковістю — бо це такі «зморшки», що, навпаки, з часом розгладжуються. Звичайно, для цього потрібно головне, на чому він і зосередив Віктора у справі: сумління у слідчого має бути кришталево чистим, щоб ані плямочки на ньому, ані цяточки. А що попросив Віктора трохи допомогти — це воднораз є свідченням того, що йому довіряє. Отак, діалектика…

Почав уявляти — а який же він, отой Осадчий? Як на фотографії? Високий, стрункий? Чи просто з довгими руками, які весь час ховатиме під стіл?.. Треба буде його пригостити сигаретою, аби витяг руки, показав — чи не тремтять. Візьме сигарету? Звичайно, цигарка дещо заспокоює, але зате сторонньому окові ще більше виявляє, як чоловік хвилюється, бо ж мне її у пальцях, покусує зубами та й ніби частіше затягується димом. Тільки все це має відносне значення — адже хвилюватися може і невинний.

Ім'я людини, її вік, професія, родинний стан і ще — чи раніше мала судове покарання — ось із чого треба починати. Протоптана стежка, та зате надійна, вивірена досвідом. Як то кажуть — класичний підхід. Тут головне — добитися істини!

Перервав думку телефон. Зрозумів — машина повернулася, і той, кого чекає, зараз постане перед ним. Сказав у трубку:

— Уведіть!

Виклав на стіл аркуші чистого паперу, взяв червоний олівець: просто, щоб було щось у руці. Дивився на двері…

Увійшов високий, зігнутий чолов'яга.

— Вікентій Сергійович Осадчий, коли не помиляюся? — запитав майор і, не чекаючи на відповідь, додав: — Проходьте, будь ласка, сідайте… на стілець.

Непомітно слідкував за тим, як Вікентій Сергійович рушив, як ішов, як сів. Хвилюється — бачив Ковальчук, — ноги непевні, руки звисли. Погляд майора мимоволі впав на його зморшки… сиві скроні — й Ковальчук відчув, що йому жаль цього чоловіка. Осадчий зовсім не такий, як на фотографії. Тим більше не таким він малювався у його уяві. От і роздумуй наперед над першим запитанням! Придумати можна — і навіть щось дотепне. Скажімо, запитав би: «Чи знаєте, Вікентію Сергійовичу, що то за стілець, на якому тепер сидите?» Воно би непогано, якби потрапив запитати винного, злочинця. А коли ні — таким запитанням зробить злочин сам.

Ще раз майор глянув на лице Осадчого — на його зморшки, сиві скроні — і відкинув навіть офіційний тон:

— Як ваше здоров'я? — запитав співчутливо.

Осадчий мовчав.

Тоді майор поскаржився сам:

— У мене під сорочкою рубець — від поранення, ще від війни зостався — і, знаєте, щось останнім часом…

Перервав майора Вікентій Сергійович:

— Я теж воював. Усю війну на фронті — не в тилу. Боягузом ніколи не був. То говоріть прямо, не заспокоюйте мене.

Ковальчук подумав.

— Ну, а коли прямо — чого ж тоді тремтять ваші руки? Від страху?

— Від образи.

— Це чому?

— Ви добре розумієте…

— Хай так, — погодився майор. — Але дещо все-таки попрошу пояснити.

А тоді взяв ручку і вивів: «Протокол». Осадчий закліпав, потім почав протирати очі, мовби їх несподівано запорошив вітер. Майор вичекав:

— Розкажете самі, чи питати? Про що йдеться — знаєте.

— Чому би не знав?

— Отож.

— Але я з Наталею нічого не мав. Ні доброго, ні злого.

— Може, щось і мали. От скажіть: ви дарували їй що-небудь?

— З якої б це ласки?

— Ніколи нічого й не подарували?

— Я не хотів, та Олімпіада, дружина моя, почала пиляти, і одного разу, до дня народження купив…

— Коштовне намисто?

— Торшер. Тоді вони з Павлом саме одержали квартиру.

— А намиста їй не дарували?

— Хіба вона мені дочка?

— І не дочка, і не невістка, знаю: сини у вас нерідні.

До речі, й у злагоді ви з ними не були.

— А що — мені від того приємно?

— Неприємно, правда, — погодився майор Ковальчук і по якійсь паузі виклав на стіл наган.

— Цю штуку, певно, знаєте?

— Чи не той? Старого Москаленка?

— Були з ним знайомі?

— Недовго, якийсь рік. То був дуже добрий чоловік, навіть дивно тихий…

Тепер уже Вікентій Сергійович опанував собою, говорив спокійно, як людина, що до кінця впевнена у своїй правоті.

Чи справді невинний — роздумував тим часом Ковальчук, — чи вміє так триматися? Буває, злочинець вольовіший за своїм характером, аніж слідчий, котрому доводиться розплутувати злочин. Та награний, удаваний спокій — не зовсім тривкий.

Зауважив:

— Воно дуже добре — мати чисту совість. Але в житті буває всіляко. Ось наприклад… — поклав перед Осадчим новеньку фотокартку.

Вікентій Сергійович, помітив майор, ураз запалився. Навіть дрібні краплинки поту зарясніли у нього на скронях.

— Хто вона така?

— Дівчина одна.

— Та бачу, що не хлопець… Гаразд, скажіть, цим вас шантажувала Наталя?

— Не розумію.

— Поясню: вона знала вашу таємницю? Заперечив Вікентій Сергійович:

— У чому завгодно я можу бути винний, лише не в цьому. Чому підозріваєте мене? Які у вас для того підстави?

— Думаєте, жодних?

— Звісно, жодних, бо я не вбивав!

— Я вас не звинувачую, — заговорив спокійніше майор. — Напевне, ми з вами не порозумілися.

— То я внесу ясність, — випрямився на стільці Осадчий. — О дев'ятій тридцять, коли пролунав постріл, мене навіть близько від цього міста не було.

— А звідки ви знаєте, що убивство сталося о дев'ятій тридцять?

— Хіба Олімпіада у вас не була?

Згадав майор: була… плакала, ридала. Заспокоював її. А ось чи казав їй, коли стався постріл — не запам'ятав. Тому не міг нічого заперечити на відповідь Осадчого. Зрештою, не тільки від дружини міг довідатись про це, але й від названих синів. Справа не в тому, що він знає — коли пролунав постріл, головне, де сам був на той час? Справді, він був ніби у від'їзді, але це ще треба перевірити.

Підсунув ще ближче до нього фотографію, а запитав:

— Відпустку брали на три дні?

— Не відпустку, а відгул… Один день відгулу додав до вихідних.

— Нехай так. А нащо ж вам були потрібні аж три вільні дні?

— Їздив до сестри.

— Далеко?

— В Тернопіль…

Чомусь завовтузився Вікентій Сергійович, ще більше змокрів, аж краплина поту поповзла зі скроні вниз.

Отак, — зробив висновок майор Ковальчук, — хоч і міцний ти, чоловіче, і добре тримаєш себе у руках, а піт із тебе ллє…

Перервав розмову телефон.

Майор попросив Осадчого зачекати трохи у приймальні, а сам, прихопивши з шухляди фотоплівку, відлучився на кілька хвилин у кабінет Погоріляка.

Чомусь сподівався, що побачить «німфу», яку виносив із води Осадчий. Та з першого ж погляду відзначив: ні, мабуть, не вона. Перед ним, поводячи бровою, стояла звичайна собі молодичка, явно закохана у себе: бачив це по парику, золотих прикрасах, модному плащі. Навіть засумнівався: за описом Павлової сусідки та була в капелюсі, у благенькому пальті… Може, маскувалася, а може…

— Скажіть, це ви передавали Павлу Мушнику? — показав їй плівку.

— Я… — жіночка кокетливо поворухнула язиком, начеб крутила в роті жувальною гумкою. — Я, звичайно.

— Так… Тоді сідайте, трохи поговоримо.

Жіночка, вихиляючись, пішла в куток, до крісла. У друге сів майор. Віктор залишився за столом, на своєму робочому місці, але не зводив погляду з майора і «гості», як її назвав про себе в думці.

— Як вас звати? — запитав майор.

Присунула до себе попільничку, дістала «Opal».

— Будник… Оксана Антонівна.

— А ким ви працюєте?

— Н-ну… продавщицею. В магазині «Золоте кільце».

— Наталю Мушник знали? — клацнув запальничкою майор.

— Вона була моя краща подруга. Я завжди називала її Наталі…

— А вона вас — котиком?

— О ні… — «гостя» знову повела по яснах язиком, ковтаючи усмішку: — Котик — це він…

— Хто саме?

— Н-ну, Наталі його приймала у моїй квартирі.

— Це кого?

— Н-ну… Кого ще жінка може приймати? Котика…

— Як його справжнє прізвище?

— Не знаю. Завжди залишала їх удвох. Розумієте… — схрестила ноги молодиця.

— А у вас є чоловік, сім'я?..

— Одна, — поглянула впівока на молодого лейтенанта.

Віктор не розумівся, нічого не доходило до його свідомості: щоб Наталя, котру з юних років мав у своєму серці, на чужій квартирі приймала коханця?! За що? За коштовності, що їй дарував? Як же могла так низько упасти? Невже душа в неї завжди була нікчемна, жалюгідна? Тоді, може, й краще, що Наталі вже нема на світі!

Та враз спохопився — як же таке думати? Адже все своє життя повинен присвятити одному — справедливості! А найбільше прагнути до того, щоб викрити злочинця. Тепер він недалеко, у приймальній начальника відділу, і саме на нього зараз покаже свідок — добре, що довелося її розшукати!

Будник була вдома й зовсім не здивувалася, коли повідомив їй — хто він і звідки, чого хоче — іншого, мовляв, і не чекала. Віктор не на жарт розхвилювався, коли відкрилася йому: так, знала Наталю і про все розкаже — чого ж не розказати?

Та знав, що ще довго ламатиме голову, міркуючи над тим, що привело Наталю до такого страшного падіння? Може, іноземці, а може, і ця краля. Чому не відвернула Наталю від розпусти, якщо була їй за кращу до-другу? Чом не зупинила, не закликала отямитися? Напевне, навмисно штовхала подругу до прірви, щоб полетіла стрімголов, розбилася на смерть. Бо й сама вона така… Хіба це не злочин? Не кримінальний, та моральний. Поставити б її перед громадськістю — хай би кривлялася тоді!

Майор Ковальчук відкинувся у кріслі, запалив і сам.

— А нащо Наталя залишила у вас фотоплівку?

Знову ніби пожувала гумку:

— Знаєте, що там сфотографовано?

— Курортники…

— А серед них якийсь її родич… з коханкою на руках — це знаєте?

— Здогадувалися.

— То як могла тримати фотоплівку дома?

— Чому ж її не викинула зовсім?

— Ви зацікавилися, бачу… — дихнула густим димом. — Рада, коли в чомусь зможу допомогти. Я скажу: тим кадром Наталі його шантажувала. Вона йому не давала жити.

— Що їй було потрібно — якщо, кажете, родич?

— Гроші… що ж іще?

Майор підвівся:

— Добре, Оксано Антонівно. Зараз я вам зроблю очну ставку з отим самим родичем, і ви при ньому скажете, чи це не той старий кіт… чи котик, що ходив за Наталею.

— А я маю право?

— Чому? Не розумію.

— Кажу ж вам — мене це не стосується. Я у справи Наталі ніколи не втручалася…

— Ми теж. Але тепер, бачите, доводиться.

Усі троє зайшли до приймальні.

Будник подивилася на старого лісника і похитала головою:

— Уперше його бачу…

— Гаразд, Оксано Антонівно, — злегка вклонився їй майор. — До вас тоді останнє прохання: сядьте в кабінеті товариша Погоріляка і все, що нам розповіли, викладіть на папері.

Віктор провів її до себе, а майор знову запросив до свого кабінету Вікентія Сергійовича.

Спробувати, може, міркував, поговорити з ним інакше, лагідно, по-приятельському, аби й не відчував, що він сидить на допиті? Якби міг стати лагідним, але щось не той настрій, втрачається терпіння. Адже він готовий був на справі поставити крапку. А тепер відчув: як на перший погляд, не така уже й важка дуель з Осадчим — змучила його! Ніби раптом дали себе знати всі пережиті поєдинки з різними злочинцями, хоч він і виходив завжди переможцем. Перемоги бо даремно не даються, багато й забирають.

Натис на кнопку, і коли з'явилася у дверях Марина, неофіційно попросив:

— Принеси нам, Маринко, свіженької мінеральної водички.

Осадчий поцікавився:

— Я — заарештований?

— Вікентію Сергійовичу, — зітхнув майор і пересів за приставний стіл напроти Осадчого. — Прошу вас зрозуміти і запам'ятати: за нашими законами, не ви повинні доводити свою невиновність, а я маю довести вашу вину — якщо вона є. Коли ж ви невинний, то допоможіть же мені розібратися у всіх цих речах, — і майор, підвівшись, виклав на стіл наган, фотографії, листи… Й Наталин скарб. — Не спішіть. Подумайте. Але скажіть правду. Ми ж однополчани — пройшли війну… Вікентію Сергійовичу!..

Марина відкрила пляшку «Лужанської», налила у склянки.

Осадчий трошечки попив і кашлянув:

— То так… Але я досить заплутався. Не знаю, як інакше…

— Не біда: тут допоможу я, — лагіднішав дедалі майор. — Заплуталися, бачу, — кінців ниточки кілька. Будемо брати по одному. Ну ось — фотографія…

— Це було давно, — почав оповідати Вікентій Сергійович. — Років десять тому. І я був молодшим, і вона, ця дівчина, Галинка, була тоді зовсім молодою. А Наталя закінчила школу чи то перший курс університету… — точно не скажу. Знаю тільки, що обидві з матір'ю вперше приїхали на море. Там, на пляжі, з ними я і познайомився. Власне, це знайомство пішло далі, бо саме я звів потім Наталю з Павлом… Але повернемось до моря. Якось під час шторму тонула одна дівчина. А тут хвилі — аж почерез голову. І всі чомусь дивляться на мене, наче я — високий, то мені ті хвилі не страшні. Кинувся в пучину… Одним словом, виніс я ту дівчину на берег на руках, бо вона була вже непритомна. А Наталя саме цей момент сфотографувала. Майор витер хусткою лице.

— Хіба та фотографія вас якоюсь мірою компрометувала?..

— А тут таке діло, товаришу майор. Коли вже говорити все начистоту… Їдучи в Тернопіль, я зупинився в Рогатині, де живе Галина. Через що сестра і нарікала, чому не приїжджаю, хоча про Галину, звичайно, не знала. Цього разу все-таки я викроїв день і для сестри… Галя має великого хлопчика, та з чоловіком розійшлася. А між нами досі залишилася та давня прив'язаність… зову її дочкою…

— Виходить, Наталя вас шантажувала?

— Що ви, зовсім ні!.. Така фотографія у нас дома була, але кудись зникла. А про плівку я навіть не думав, що вона ще є.

Майор відклав у стіл фотографії, затим — листи. Зібрав і коштовності — залишив один наган.

— А цей револьвер, — продовжував Осадчий, — був весь час у нас. Та якось, місяць тому, приїхала Наталя і каже: «Вікентію Сергійовичу, я оце водила в наш музей туристів і розговорилася там з працівниками. Вони дуже просять, щоб ви дали наган до музею». Я бачу — добре діло, то так, з коробкою, без слова і віддав.

— А вона?..

— Того вже я не знаю.

Лісник став червоний. Але й без цього зрозумів майор Ковальчук, що він сказав усе начистоту.

Лейтенант Погоріляк заніс до начальника письмове показання, що написала Будник.

— Де, кажете, живе ваша «дочка»? — ховаючи й наган, спитав майор Осадчого.

— У Рогатині.

— А де вона працює?

— Там, на автостанції.

— Ага… — майор глянув на Погоріляка. — А як її прізвище?

— Фенич Галина Яківна…

— Значить, у п'ятницю й суботу ви гостювали в неї.

— Так…

Майор кивнув Віктору, аби перевірив.

Продавщицю сказав відпустити. Осадчого ще трохи затримав. Вже не допитував його, а повів розмову про ліс, про гриби, що їх любив збирати, питав — де, в яких місцях ще можна знайти білі і чи з'явилися оп'ята. Тим часом викурив цигарку й налив собі знову мінеральної води.

Задзвонив телефон. Майор підняв трубку і послухав. А тоді сказав:

— Ви вільні, Вікентію Сергійовичу.

Здивувався, наче не йняв віри, що майор насправді його відпускає:

— Я ж дав їй наган.

Погодився майор Ковальчук:

— Так, дали. На жаль… Але своєму вбивці передала його вона.

— Невинний я?

— Невинні у тому, що на курок натисли не ви. «Дочка» нам посвідчила, що ви з суботи на неділю гостювали в неї.

Засоромився. Майор сказав прямо:

— Пораджу вам: лишіть «дочку» в спокої. Слідкуйте за тим, щоб у сиву голову ніщо дурне не лізло. Розумієте…

— Розумію, але… що я можу?

— От лікарі кажуть — холодний душ добре допомагає. Та ще ліс — у вас же ліс під боком! Десь приїду по гриби — тоді продовжимо розмову…

— Приїжджайте, — підвівся Осадчий і розвів руками. — Гостем будете.

О сьомій годині на Театральну площу Віктор не пішов. Програма змінилася: мав під кінець робочого дня важливішу зустріч. І все-таки був незвичайно збуджений, хоч відчував десь у душі докори: а як Вероніка? Обіцяв же зустрітися з нею. Хотів погуляти, поговорити… про Наталю.

Згадав і за Марину. Заглянув до неї у приймальну — мовчки підняла голову, мовчки подивилася. Сказав навмисно голосно:

— Треба мені з вами дещо… уточнити.

— Слухаю вас.

— Але не тепер, бо дуже поспішаю.

— З нею на побачення?

— Не розумію вас, Марино, з ким це на побачення?

— З тою, з якою не могли ніяк розійтися сьогодні на вулиці.

— Зайве то, Марино!

— Чому зайве? Хіба я — не жінка?..

— Ну і що?

— Розумійте, як хочете… Йдіть.

— Іду. Побачимося завтра. А тепер час дорогий, гаяти не можу. Повірте, ілюзії — зовсім не утрачені!

— Не вірю…

— Даремно. Все буде гаразд, навіть якнайкраще.

Несподівано відчув, як потепліло на душі. Не витримав, прискочив до Марини й притис її голову собі до грудей. Потім, не оглядаючись, поспішив з кімнати до дверей.

Зі стриманою усмішкою провела його Марина поглядом.

Може, так суджено, подумав собі Віктор, щоб у його хаті обоє господарів були-таки міліціонерами. А Наталя й навіть її жива тінь — Вероніка — то лиш марево, яке почало вже розвіюватися…

Біля моста, як було домовлено, чекала на нього Оксана Антонівна. В міліції призначив їй цю зустріч без відома майора і не казав — для чого.

Побачивши Віктора, кокетливо пограла у роті язиком, стримувала усмішку.

— Не бійтеся, в міліцію більше вас не заберу, — попередив Віктор.

Тоді вона пограла бровою:

— А що ж?

— Погуляємо, пройдемося по місту: може, десь побачите, впізнаєте котика.

— Серед стількох людей?

— Більше людей — то більша ймовірність, що зустрінеться і він. Випадок, звичайно, але в нашій праці потрібно зважати і на випадковість. Коли справді не знаєте, хто він.

— Не цікавилася ним!

— Що ж, поцікавимося разом.

— Дозволите, може, щоб я бодай переодяглася? Не сподівалася ж такої тривалої прогулянки, а звечора вже холодно.

Чекав її на вулиці, біля понурого під'їзду, пильно поглядаючи на кожного мужчину, що проходив мимо. Думав: як би впізнати йому того котика? Більшість проходили байдуже, деякі, відчуваючи на собі пильний погляд, — озиралися і міряли Віктора цікавими очима — мовляв, чом так до них придивляється? Зникали одні, надходили інші — з одного й другого боків — молодші і старші, по-різному одягнені — в капелюхах, кашкетах, беретах. А котик у чому? Треба буде в тої продавщиці відразу спитати, які його прикмети, щоб брати до уваги лиш капелюхи чи кашкети…

В очах мерехкотіло. Та й ноги занили — незручно стояти на одному місці, а жіночка чомусь дуже довго переодягається. Чи й Марина — раптом зійшло в голову — отак би чепурилася, коли є пильна справа?

У першу мить і не впізнав Оксани — з високою зачіскою, в довгеньких сережках — неначе зібралася йти з ним у ресторан. Але Віктор зразу повернув на Підвальну. Думалося: туди, безперечно, заблукає котик.

З кінця в кінець міряли Підвальну, зиркаючи на зустрічних, — даремно! Жінці надокучило:

— На сьогодні, мабуть, уже досить.

У глибині душі сподівалася, що лейтенант подумає нарешті й про якусь розвагу. Ну, бодай, запросить у кав'ярню. А Віктор мовчав, змушуючи її лише придивлятися до чоловіків у капелюхах-кітликах.

Попросив:

— Ще трошки. Хвилин п'ять…

Стояла на своєму:

— Ніколи… втомилася.

— Якось вам віддячуся.

— Не треба.

— Чому не треба? Тільки підкажіть якусь винагороду.

— Купіть мені шубу! — скривила у посмішці щоку.

Не зважив на жарт. Здавалося, ще якась хвилина — і той тип об'явиться, а вона якраз завередила. Шубу! Ого…

І раптом ніби хто підказав — база! Згадав — тоді, коли попросив пошту реєструвати всі дзвінки на квартиру Мушників, — подзвонили з бази. Чи не там і слід шукати котика?

Схопив попутницю за руку:

— Ходімо, я вже знаю!

— Куди?

Нетерпляче глянув на годинник:

— Робочий день закінчився півгодини тому. Та, може, він затримався…

Зупинив таксі.

Виїхали за місто. На прохання Віктора, водій зупинив «Волгу» віддалік від бази, і до прохідної вони рушили пішки, ніби собі гуляючи.

Але жінка, бачив, була неспокійна — йшла з ним неохоче, проти своєї волі. Звичайно, нарядилася явно не до цього, розбитого машинами, ще й трохи розгрузлого від дощу передмістя. Хоч би зняла серги… Але не наважився про це й заговорити — боявся, що Будник спалахне й піде. Думав, як її відволікти, щоб не дратувалася. Тоді сказав: ї — І я знав Наталю.

— Невже? — глянула впівока, як тоді в кабінеті.

— Ще й як знав!

— Ого, це вже щось навіть цікаве. Ану, розкажіть.

Віктор — сумний, задуманий — обійшов калюжу.

— Вчилися в одній школі. І, знаєте, як воно буває… Шкільна дружба… Одним словом я її любив.

— Любили? Як?! — попутниця Віктора аж зупинилася від дива.

— Ну як люблять? Отак і любив…

Хотів сказати лейтенант, що навіть тоді, коли звинувачував у вбивстві Павла, оця любов ще в ньому жила, хоча Наталі вже не стало. Та лише зітхнув.

— Бачу вам на душі важко?

— Звісно, важко: подругою юності була.

Оксана запалила.

— І мені теж тяжко… Тому була би дуже рада, коли б могла стати у пригоді, щоб знайти убивцю.

— Це міг бути й він?

Злякалася:

— Що ви! Аби на моїй квартирі… Я би собі з таким не починала. То був культурний чоловік і спокійний, тихий…

На те Віктор мовив:

— Але ж у тихому болоті чорти водяться.

І пожалкував: бачив, що знову стала нервувати. Думав — це від того, що нагадав їй про болото. Кинула недопалок:

— Та що нам тут стирчати — люди пішли додому!

— Люди пішли, це точно, — кинув своє Віктор. — А звір мусив іще залишитися: такі мають нерідко на базі особливі справи, що не входять у робочий день.

Помітив, що зелені вогники очей світяться недобре. Заговорив спокійніше:

— Бачите, під воротами ще є пара «Жигулів» — а може?..

Жінка стиха відійшла убік. Чимось заклопотана, дивилася в землю, вже не звертаючи уваги на присутність Віктора.

Він пройшовся в інший бік, щоб і собі побути одному, дещо обміркувати. Став біля обчухраної старої акації, задивився у її дупло…

Раптом почув від машини:

— Котіко!

Мимоволі глянув на свою знайому. Вона, розгубившись, трохи повагалася, але тут же радо підбігла до машини. Оглянувшись на Віктора, мовчки підняла руку і помахала пальцями.

Погоріляк у відповідь махнув їй рукою, а погляд механічно вихопив номер «Жигулів».

— Котіко… — повторював лейтенант уголос. — А ми шукали котика. Та ще й у циліндрі!

Він попрямував до телефона-автомата.

*

За столом сиділа лише молода пара — Геннадій і Віка, а біля них — Віктор. Павлові не сиділося: гримів стільцем, підводився, бо сидячи не міг говорити — такий був схвильований.

— Вікторе, мій друже! Тепер ти розумієш? Вона була безвинна… Чиста, як сльоза… Як світла сльоза радості, що капле мені з ока! Не прилипла до неї брехня, хоч яка була масна! Серце вгадує, воно знає правду — я не помилився. Чуєш, Вікторе? Слова, які говоряться крізь сльози, — правдиві, святі!

Погоріляк погоджувався мовчки. А Павло радів:

— Скільки тисяч знайшли в тої кралі, що вбила Наталю! А всякого краму! У неї на квартирі була друга база! А де її щастя? За найбільші гроші, як бачиш, не купила ні щастя, ні краси, ні любові. Вікторе!..

Геннадія трохи розвеселило і шампанське:

— Якщо воно не у грошах щастя, тоді мені справді пощастило…

На це Віктор закинув:

— Все ж рідко трапляється, щоб у руках студента побували такі дорогі речі — жіночі коштовності — і то повні жмені.

— Золото, перлини… Дорогоцінні камені, — не вгавав Павло. — Як усе блищить! А я за них не дав би одної світлої сльозинки. Якби Наталя знала! їздила з усякими панами зі світу, то, може, й надивилася на легке життя, але не проміняла на нього душі. Вікторе, загинула, а не проміняла!

Вероніка все ще сиділа без слова — чомусь їй незручно було поруч з Віктором, надто — як мовчали. І стиха запитала:

— А все-таки… звідки був той лист, що Геннадій знайшов на подушці?

Віктор чекав нагоди, щоб розговоритися, і охоче взявся пояснювати:

— Видно, було так. Через Наталю спекулянтка гадала активніше зв'язуватися з іноземцями. Вчасно чи не вчасно, Наталя таки спохопилася. Та навіть не помітила, що вже їй на шию накинули зашморг. За дороге намисто ота краля, — глянув на Павла, — виманила у неї наган. Скористалася й такими, здавалось би, дрібницями, як стара фотоплівка… чи конверт. Той конверт був від листа, якого ви таки не одержали, — поглянув на Віку, — виїхали з курорту раніше, і лист повернувся. Хитра бестія взяла його собі з далеким прицілом — викрала з Наталиної сумочки. А фальшивого листа, якого вона потім вложила в конверт, написала, звичайно, сама — під стиль і почерк справжнього… Павло ходив довкола стола:

— Коли я її питав… — ой, чи треба було це питати?! — кажу за того котика… Наталя, пригадую, мені відповіла: вона мене називає рибкою, то я її котиком. Бідна, й не думала, як котик любить рибку. Що він її зжере!

— Не нарікай, Павле, бо саме те слово нам і помогло… Мабуть, Наталя вчула, що ту бестію дехто називає місцевим ім'ям Котіка — тобто Катерина. Таку мала прозивку у своєму злочинному світі…

— Аз усього цього треба винести урок: коли маєш багато, можна задовільнятися й малим, — хотілося Геннадієві показати свою студентську ерудицію.

Чи не перед нею, Веронікою? Віктор усміхнувся:

— Бачу, ти вже кинув збирати ікони. Колекціонуєш афоризми. Можу дати один наш, із юриспруденції: перше, ніж звинуватити, постарайся знайти оправдання.

— Це, по-нашому, напевне, означає: перше, ніж зайти, подумай, як вийти.

Вероніка щиро засміялася. Розвеселив її — таки Геннадій. І Віктор хлопцеві сказав:

— Бачу, ти дотепніший, а значить — умієш розмовляти з дівчатами краще. Здаюся, мовчу.

— Спасибі вам усім, що прийшли, — знову відсунув стільця Павло. — Так воно вже сталося, що Наталя розводила нас, та Наталя ж, бачите, тепер нас і звела. Назавжди. На все, що залишилося, життя.

І обняв за плечі Віктора й Геннадія.

ПЕТРО УГЛЯРЕНКО

Петро Володимирович Угляренко нар. 25 червня 1922 р. на хут. Мила Києво-Святошинського району в родині сільського шевця. У 1940 р. після закінчення середньої школи покликаний до лав Радянської Армії. Учився в авіаційному училищі. З перших днів війни — на фронті. Брав участь в обороні Москви, у Сталінградській операції, у битві на Курській дузі, в боях за визволення Києва, Праги. З лютого 1944 р. І до кінця війни — у Чехословацькій армії, у складі корпусу генерала А. Свободи. Після демобілізації, заочно здобуваючи вищу освіту, працював у газетах «Закарпатська правда» и «Советское Закарпатье», кореспондентом Українського радіо по Закарпатській обл., згодом — завідуючим редакцією художньої літератури видавництва «Карпати», головним редактором студії телебачення в Ужгороді. Очолював кілька років Закарпатську обласну письменницьку організацію. Нагороджений орденом Червоної Зірки, медаллю «За бойові заслуги», кількома військовими чехословацькими медалями. Член КПРС.

Перше оповідання надрукував ще учнем. Окремими виданнями вийшли: документальна повість «20 років за океаном» (1953), книги нарисів, оповідань та повістей «Рясний цвіт» (1954), «Серце матері» (1956), «Іван Мочкош з Ракошина» (1957), «Станція «Піонерія», «Над Боржавою верби шумлять» (1959), «Ой грайте, гуслярики» (1960), «Коли займається зоря», «Доброго ранку, земле» (1961), «Весняна заметіль», «Зустріч з любов'ю» (1962), «В горах Карпатах», «Поразка гросмейстера», «Сумління» (1963), «Неонові вогні» ((1965), «В далекий світ», «Шаги на улице» (1967), «Корінь сонця. З доріг життя» (1972); романи «Одкрий мені дорогу» (1964), «Тільки той, хто знав» (1966), «Талісман» (1969), «День гніву» (1970), «Князь Лаборець» (1971), «Після довгої ночі» (1975).

Content

Угляренко Петро Тривожна ніч

Петро Угляренко ТРИВОЖНА НІЧ Повість

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

ПЕТРО УГЛЯРЕНКО