Успенський Едуард

25 професій Маші Філіпенко

Едуард Успенський

25 ПРОФЕСІЙ МАШІ ФІЛІПЕНКО

Повісті

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської Василя Хопти

Художник Олеся Кравець

Редактор О. А. Скорина

Перекладено за виданнями:

Успенский Э. 25 профессий Маши Филипенко. — А.: Дет. лит., 1988.

Успенский Э. Клоун Иван Бултых // Парус: Сб. — Вып. 6. — М.: Мол. гвардия. 1987

25 ПРОФЕСІЙ МАШІ ФІЛІПЕНКО

ВСТУП, АБО МАЙЖЕ ПОЧАТОК

Якось у третій клас, де вчилась Маша, прийшов лектор.

Він був літнього віку, за тридцять, такий, нівроку, у сірому костюмі, й одразу сказав:

— Добрий день, мене звуть професор Баринов. Зараз ми всі візьмемо ручки і напишемо твір: «Що б я зробив, коли б був головою міськради». Зрозуміло?

Діти на чолі із старостою Кисельовим вибалушили очі й сказали:

— Зрозуміло.

Хоча вони нічого не зрозуміли. А професор вів далі:

— Кращі твори будуть передані до міськради і виконані. Домовились?

Діти поглянули на Катерину Ричардівну. Вона кивнула їм головою: мовляв, пишіть, діти, домовились.

І вони почали писати. Клас у Катерини Ричардівни вельми самостійний. Коли вона вирішила за них, що треба писати, вони вже напишуть.

Головне — їх завести. І от вони сиділи, осяяні останнім осіннім промінням сонця, і писали. А професор Баринов позирав на всі боки: у вікно, на лампочки, на шафу, тільки не на Катерину Ричардівну. Либонь, закохався.

Валера Готовкін, сусіда Маші Філіпенко по парті і найкращий шкільний товариш, написав:

«Коли б я був головою міської ради міських трудящих, я не руйнував би старі будинки. Ті, що з дров. Вони такі старовинні у нас. Я ставив би їх на дахи нових кварталів. Або лишав би їх у дворі для грання дітей. Щоб вони збереглися для майбутніх дітей і людей. І ще я на вулиці саджав би не дерева, а яблуні».

Діма Аксьонов, другий Машин шкільний приятель, заступник Валери Готовкіна по господарській частині, глянув, що у того написано, і також написав:

«Я зробив би так, аби на газонах росли капуста і помідори. Нехай уже, в крайньому разі, ріпа. І бажано, щоб громадяни на балконах садили картоплю і виноград. Тоді з продуктами стане ліпше, коли вони дозріють. Коли б я був головою, то б заборонив продавати горілку в магазинах і повсюди».

Діма Аксьонов був легендарним хлопчиком, нельми пильним і вельми хазяйновитим. Його очі завжди були широко розплющені й на господарство спрямовані. Він завше знав, до якого магазину що завезли і де що викинули. Де валянки, де рибу. Батьки не могли натішитись ним. А тато у нього випивав.

Втім, не лише Діма Аксьонов був хазяйновитий. Інші діти також. Тільки кожен по-своєму. Маша Філіпенко придумала так:

«Коли б я була головихою міської ради, то зробила би так, щоб електрички і метро вночі ходили з одним вагоном. А то вони йдуть довгі й порожні. І ще. Я перенумерувала б усі станції «Київська». А то їх багато і я в них з мамою плутаюсь. Треба, щоб була Київська-1, Київська-2 і Київська-3. І ще. У великих будинках дітлахи часто-густо користуються ліфтами без пуття. Особливо вниз. Необхідно зробити спеціальні дитячі кручені з'їжджалки на килимках».

Загалом, діти багато чого путнього написали. Тому літній професор Баринов став ще більш літнім і серйознішим. Він прочитав усі твори і мовив:

— Я завжди вважав, що діти — це люди з незасміченим розумом. Сьогодні я в цьому ще раз остаточно переконався. Ми всі твори передамо заступнику голови міськради у справах вдосконалення товаришу Костомарову. Тому що в творах є чимало цінних порад. І нехай він їх втілює. Але цього замало…

Професор поклав руки за спину і суворо пройшовся по золотому від сонця класу. Значуще оглянув усіх, окрім Катерини Ричардівни, і вів далі:

— Поміж дітей з незасміченим розумом бувають особливо передові діти. У вас також є одна така дитина. Я не називатиму її осібно, щоб не бентежити. Просто скажу, що це Маша Фе. Або Філіпенко Ме. І ця дитина знадобиться нам для подальших досліджень і трудів.

— А які у вас дослідження? — запитала Катерина Ричардівна. — Ця дитина дуже, задавакувата, і ви можете її зіпсувати.

Дивовижна людина Катерина Ричардівна. Ніколи не підвищує голосу, ніколи нікого не карає, а всі її слухаються. Вона навіть двійки виставляє зовсім не двієчні, а виховні.

— Ми досліджуємо виробництво — колгоспи, фабрики, магазини. Намагаємось новими очима подивитись на стару працю. Беремо дітей з передовим мисленням і садовимо за дорослу роботу. Щоб діти робили відкриття.

— І у вас вже є успіхи?

— Авжеж, і вельми значні. Ви чули, що недавно біля Савеловського вокзалу підйомний кран упав на електричку?

— Чули.

— Це наслідок нашої праці.

— То в чому ж тут успіх?

— На крані працював наш поліпшувач хлопчик Валера Петросов. Він завантажував вагони і побачив машину з квасом. І вирішив машину з вулиці перенести на платформу до пасажирів. Кран упав, квас розлився. Але ми дізнались, що стійкість крана недостатня, що її необхідно збільшувати. А головне — спрацював протипадаючий пристрій хлопчика Петросова.

— У чому ж він полягав? — запитала засекречена Маша Фе. — Кран не до кінця упав?

— Кран упав до кінця. Але з хлопчиком нічого не сталось. За його пропозицією кабіна крана була обклеєна надувними матрацами. І тепер усі кранівники так працюють.

Професор Баринов попрощався і пішов. Він лише зайшов до вчительської і запитав адресу передової третьокласниці Філіпенко М.

Самостійний третій «А», довго виблискував і сяяв під поглядами улюбленої Катерини Ричардівни. Ось це урок — жодного зауваження, жодної навіть трійки!

РОЗДІЛ 1

ПЕРША ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. КРАЩА ЗАКРІЙНИЦЯ

Цілий тиждень Маша жила як на вулкані. І все чекала, коли ж він вибухне, коли її покличуть досліджувати колгоспи і фабрики. І ось, нарешті, вона повертається зі школи, а в поштовій скриньці листівка.

«Шановна Машо!

Інститут Поліпшення Виробництва запрошує тебе для одержання роботи. Чекаємо на тебе в понеділок, о третій годині дня. Рекомендуємо прийти разом з батьками (тато, мама), але без бабусь і дідусів. При собі необхідно мати щоденник і фотокартку.

На нашу думку, робота тобі сподобається. Тим паче, що вона оплачувана. Наша адреса: будинок, найближчий до Музею Пушкіна.

Головний вчений інституту — професор

Баринов».

Маша як дістала листівку із поштової скриньки, так з-місця й подалася до інституту одержувати роботу. Який там понеділок, навіщо там турбувати батьків — тата і маму.

Через теплий дощик по місту дісталась вона до вказаної адреси. Біля входу у довгу триповерхову будівлю її зупинив вахтер.

— Ти куди?

— До вченого Баринова. На запрошення.

— Встигнемо. Щоденник при тобі?

Певно, цей вахтер нікуди не поспішав.

— При мені.

— Покажи, будь ласка.

Маша дістала щоденник. Вахтер довго розпачливо кашляв над ним:

— Треба ж! Вісім трійок. А туди ж — у передові потрапила. Ну й часи. Не інакше як батьки коштовний подарунок піднесли керівництву. Або родичі з міністерства дзвонили.

У Маші так і застрибали в голові дотепні вислови на зразок: «Самі ви коштовний подарунок!» або «То ваші родичі дзвонили з міністерства, а мої не дзвонили». Та Маша стрималась, нічого не сказала, статечно взяла щоденник і пройшла мимо.

Вона зійшла на другий поверх. Побіч на дверях висіли таблички: «Співробітник з алгебри», «Співробітник з російської мови», «Начальник відділу диктантів».

Маша вмить збагнула, для чого ці співробітники. Якщо котрийсь поліпшувач захопиться поліпшенням і нахапає двійок, його негайно почнуть підтягувати. Професор Баринов дуже зрадів, що Маша прийшла. Він усадовив її в м'яке крісло, так що Маша зовсім щезла, і мовив:

— Ми вас пошлемо в ательє жіночого одягу. Там уже три роки не виконується план. Їм прислали знаючу керівницю, але й вона нічого не може вдіяти. Подивіться, в чому там у них справа, і зіштовхніть з мертвої точки. Їх необхідно розворушити, розбурхати.

Він забрав у Маші фотокартку і повів її до відділу кадрів. Там суворі люди в окулярах видали їй надруковане на бланку направлення на роботу.

Маша взяла його і цілий вечір радісно читала:

«Інститут Поліпшення Виробництва направляє свою поліпшувачку Марію Олександрівну Філіпенко в ательє жіночого одягу «Силует» № 78 для дослідження умов праці й поліпшення. Просимо керівництво «Силуету» забезпечити співробітницю робочим місцем і матеріалом.

Робочий день співробітниці не повинен перевищувати трьох годин. Про всі ускладнення з нею просимо дзвонити по телефону 42–29–86 науковому керівникові проф. Баринову».

Маші дуже кортіло показати цей папірець батькам — татові й мамі, але вона не стала ризикувати. Покажеш їм папірець, вони запитають: «А як у тебе з оцінками?» А потім довго думатимуть і зітхатимуть — майже як той вахтер з Інституту Поліпшення. І невідомо, чим усе це скінчиться. Тому що мама може сказати:

— Знаєш що, дівчинко, спершу ти свою успішність поліпши, а потім уже чужою продуктивністю піклуйся.

А тато додасть:

— Я скоро посивію од горя. Я стільки трійок за все життя не бачив. Їх тут тисяча чи дві?

Наступного дня Маша пішла поліпшувати. В ательє № 78 «Силует» було вельми цікаво. Горіли довгі лампи денного світла. Стояли швацькі машинки і манекени. Приймач у кутку світився зеленим світлом і розповідав про нові домни.

Всі працівники збіглись подивитись на Машу. Товста гудзичниця Лисавета Чуркіна мовила:

— Ой, прислали сирітку! З такими тільки план виконувати!

А чоловіча брючниця Четверикова додала:

— Теж мені поліпшувачка! Її саму поліпшувати й поліпшувати, он вона яка хирлявенька!

Директриса товариш Сабінова суворо запитала:

— Дівчинко, ти коли-небудь працювала на швацькій машинці?

— Я татові джинси підшивала.

— І що, вийшло? Підшились джинси?

— Не зовсім. Машинку заклинило. Тато досі не може її зрушити з місця. Він каже, що те і друге врятувати не вдасться. Доведеться або машинку викидати, або джинси. Треба лише довідатись, що дорожче коштує. Здається, джинси дешевші.

— Джинси шиють із парусини, — зауважила Сабінова. — То вельми цупкий матеріал. Ми тобі для початку мішковину дамо. А поки що йди сідай до машинки і крути її, як м'ясорубку. Звикай до обертальних рухів. Другою рукою перегортаєш книжку. Вироблятимемо автоматизм.

Маша так і вчинила. Сіла й почала одною рукою машинку крутити, а другою журнал гортати.

Гудзичниця Лисавета Чуркіна, така маленька й кучерява, питає:

— Скажи, дівчинко, чому у тебе волосся так гарно вилискує і так гарно укладене?

Маша візьми та й скажи:

— А я його молоком перед сном промиваю. Слабким розчином. Уже цілий рік.

Лисавета Чуркіна все те запам'ятала і чоловічій брючниці Четвериковій таємницю повідала. І обидві вони глибоко замислились.

Закрійник Лопухін, такий високий і вихований, каже:

— Дівчинко, а ось ті джинси, недорогі, що ти їх татові зіпсувала, де купували?

— То ви не знаєте? — відповідала Маша. — На станції Клязьма новий магазин відкрили. «Будинок джинсів» називається. Там на першому поверсі польські брюки продають, на другому — чеські, а нагорі — з італійської народної капіталістичної республіки. Там цих джинсів навалом, навіть оксамитові є.

Закрійник Лопухін усе це також запам'ятав і навіть у книжечку записав.

Для чого все це Маша наговорила, вона й сама не відала. Може, тому, що професор Баринов просив ательє розбурхать, аби вони не позакисали.

Наступного дня була неділя — найбільш робочий день для ательє. Маші до школи йти не треба було. Вона зранку до ательє попрямувала — поліпшувати.

Маша йшла вулицею вся поважна й заклопотана. І все хотіла, щоб трапився хтось із однокласників і запитав би:

— Куди це ти, Філіпенко, простуєш? А вона б відповіла:

— Це тобі робити нічого, ти увесь розпустився. А я на роботу йду.

Та, як на зло, ніхто не траплявся. Цього прохолодного ранку всі ще, певно, спали після важких шкільних баталій.

Товариш Сабінова, сувора, як шабля, стояла біля входу із зошитом і відмічала, хто запізнився. Тільки відмічати було нікого. Ніхто не приходив.

Товариш Сабінова дала Маші великий шмат мішковини й почала дзвонити, куди всі поділись:

— Алло, покличте до телефону Єлизавету Аркадіївну.

Їй там кажуть:

— Лисавета Аркадіївна підійти не може. Вона до подушки приклеїлась.

— Що це за жарти? — закричала товариш Сабінова. — Скажіть їй, щоб негайно йшла на роботу.

А там відповідають:

— Не можемо сказати. Подушка заважає. Не чує вона нічого. Тому що вона пухова.

Товариш Сабінова дуже розгнівалась:

— Ось я зараз сама приїду з нею поговорю. Вона у мене все умить зрозуміє і почує все. Вона у мене стане шовкова.

— І у вас вона нічого не зрозуміє. Вона у ванній сидить. Відмокає, щоб відклеїтись.

Товариш Сабінова чоловічій брючниці Четвериковій подзвонила:

— Чому це вас немає? Негайно з'явіться на роботу!

А Четверикова у відповідь каже:

— Та як же я з'явлюсь? У мене подушка до потилиці прилипла. Я в ній — як Наполеон у треуголці.

— Так і приїздіть, як Наполеон у треуголці. Я тут ножиці візьму і вас відстригатиму.

Далі товариш Сабінова закрійнику Лопухіну подзвонила. У Лопухіна до телефону підійшла бабуся:

— А Володенька занедужав. Він за джинсами поїхав на станцію Клязьма.

— Все зрозуміло! — сказала директор Сабінова. — Хтось хоче нас занапастити, хтось наше ательє зурочив. То, мабуть, усе та ж Митрохіна з главку. Не любить вона нас. І тканин гарних не дає. І око у неї лихе — чорне.

Товариш Сабінова до того розхвилювалась, що подалась в аптеку заспокійливе купувати. А Маші звеліла клієнтів розважати і затримувати.

І тут же клієнтка завітала. Така висока, з великими очима й сумна. Маша почала її розважати.

— Хочете, я вам анекдот розповім?

— Хочу, — каже клієнтка, але якось не дуже впевнено.

— Він вам сподобається, — каже Маша. — Про тарганів. У одного чоловіка були таргани. Він не міг їх позбутись. Він на роботу прийшов і побивається. А йому один співробітник радить: «Ти не побивайся. Ти дірку в стіні прокрути і опівночі накажи: «Усі таргани, із моєї квартири кроком руш!» Вони й підуть, тільки при цьому сміятись не треба хоч би там що». Той чоловік, з тарганами, так і вчинив. Прийшов додому, дірку прокрутив і наказав: «Усі таргани, із моєї квартири кроком руш!» Таргани з усіх щілин повиповзали, вишикувались і в дірку покрокували. Чоловік побачив це і зареготав од радості. Раптом виповз великий рудий тарган на костурах і як загорлає: «Хлопці, він пожартував! Вертайтесь!» І всі таргани назад повернулись. Цікаво?!

— Цікаво, — ґречно відповіла вродлива клієнтка. — Тільки мені таргани не подобаються.

— А кому вони подобаються, — сказала Маша. — А далі ще цікавіше буде. Той чоловік на роботу прийшов і знову бідкається, навіть ридає увесь. Йому співробітник знову каже: «Ти не ридай. Ти вночі прокинься о дванадцятій і закричи: «Таргани, на нас вороги напали! В атаку на ворогів!» Вони в атаку підуть, а ти дірку затули. Тільки не спи хоч би там що». Чоловік так і вчинив. Уночі як закричить: «В атаку на ворогів кроком руш!» Таргани звідусіль похапки вискочили, схопили голки, цвяхи всілякі і в дірку побігли. А наш чоловік заснув. Прокидається, довкола повнісінька оселя тарганів. Усю підлогу обсіли, всі табуретки. Рудий тарган його за ногу сіпає: «Прокидайся, господарю. Ми війну виграли, полонених привели!»

Тут Маша спинилась і в клієнтки питає:

— Цікаво я вам про тарганів оповідаю?

— А багато ще? — з надією запитала жінка.

— Ні, зовсім трохи лишилось. Той чоловік плаче, а співробітник йому каже: «Двічі ти мене не послухався. Більше я тобі нічого не скажу. Тільки ти рудого таргана не вбивай». Чоловік, що з тарганами, додому пішов. Назавтра приходить на роботу геть увесь в сльозах. Його усі запитують: «Що сталось?» — «А ось що. Я додому прийшов, там самі таргани. І той рудий, на костурах, запитує: «То як справи, господарю?» Я щосили закричав: «Який я тобі господар?» — і як луснув його столовою ложкою по лобі, він і здох». — «Ну то й що?» — запитують на роботі. «Нічого, — каже чоловік. — З усього міста таргани на похорон зійшлись. У мене тепер тарганів у стократ більше стало». Все, кінець.

Вродлива клієнтка була вражена. Вона уважно исс вислухала про тарганів і каже:

— Я до вашого ательє вкотре приходжу, і ніколи у вас тканин гарних немає. Нічого цікавого і особливо модного.

Маша навіть образилась за рідне ательє:

— Як нічого особливо модного? А ось мішковина з Італії.

— Цікаво, — каже клієнтка, — як може бути мішковина з Італії? У них там навіть картоплі немає. У них там одні апельсини. А апельсини у ящиках бувають, а не в мішках.

— Мішків у них немає, — погодилась Маша, — її мішковини — скільки завгодно. Тому що це наймодніша тканина у цьому осінньо-літньому сезоні. Зараз усі про мішковину тільки й мріють.

— Чому? — здивувалась клієнтка. — Чому ніколи про неї не мріяли, а в цьому осінньо-літньому сезоні почали?

— Тому що цей осінньо-літній сезон буде особливо жарким. Така спека раз у сто років буває. Наша Земля дуже близько від Марса пролітатиме.

Ґречна клієнтка геть заплуталась:

— До чого тут Марс? Адже тепло від Сонця буває.

— Звісна річ, од Сонця. Та коли ми до Марса підлетимо, він усю атмосферу на себе відтягне. І з нашого боку атмосфери буде мало. Тому Сонце без затримки всіх нагрівати почне. Зрозуміло?

Маша сама собі дивувалась — як оце все із неї сиплеться? Вона за все життя не наговорила стільки дурниць, як за ці два дні.

— Зрозуміло, — промовила жінка. — А до чого тут мішковина?

— Мішковина з дірочками. Крізь неї і вітер проникає, і засмагнути можна. Давайте я пошию вам вечірню сукню з мішковини, з вишивкою.

— Це не дуже дорого? — запитала клієнтка.

— Ні, зовсім не дорого. Адже я учениця.

Клієнтка погодилась, і вони почали знімати мірку. Обміряли клієнтку з голови до ніг.

Маша одразу ж схопила ножиці. Почала мішковину розрізати.

— Щось ви не так робите, — сказала жінка. — Треба спершу викрійку з паперу зробити.

— Передові методи! — пояснила Маша. — Нова культура виробництва! Зараз ми прямо на вас приметаємо й одразу шити почнемо. Ви сьогодні у сукні й підете.

— Ой, як чудово! — сказала жінка.

Маша заходилась приметувати й побачила, що перестаралась. Що ні в якій вечірній сукні з мішковини клієнтка сьогодні не піде. В кращому разі, у літній полегшеній, з коротким рукавом. Тоді вона клієнтку запитала:

— Скажіть, будь ласка, як вас звуть?

— Ірина Веніамінівна.

— Я забула вам сказати, Ірино Веніамінівно, що в моді нині ще короткі спортивні сукні сарафанного типу. Зараз ними вся Італія охоплена і південь Франції.

Ірина Веніамінівна сказала, що вона нічого про це не відає.

— Певно, то вельми чудова мода, коли нею охоплена вся Італія.

Але вона не висловила негайного бажання перейти на спортивну сукню сарафанного типу.

Мабуть, ідея недорогої вечірньої сукні з мішковини з вишивкою була для неї привабливішою, зважаючи на вік.

Маша вирішила шити далі, що вийде, а вже потім, коли все вийде вдало, умовити Ірину Веніамінівну те носити.

Вона внесла деякі поправки, зробила викрійки л газети, та коли почала збирати все в одне ціле, збагнула, що й сарафанна південнофранцузька сукня кудись щезла. І якщо клієнтка сьогодні у чомусь і піде, то це буде лише безрукавка бальна плюс спідничка кінноспортивна… південнопляжний варіант.

Слава богу, з'явилась чоловіча брючниця Четверикова у подушці, надягнутій треуголкою. Слідом за нею пройшла товариш Сабінова, клацаючи ножицями. Вони трохи відвернули увагу клієнтки. Та після того, як вони пройшли, Ірина Веніамінівна насторожилась, і на її обличчі з'явився такий вираз, ніби вона хотіла запитати: «А що це з тою жінкою? Чому вона у подушці ходить?» І якщо вона нічого не запитала, то лишень через свою підвищену інтелігентність. А Маша сказала:

— Ви знаєте, сьогодні якийсь день невезучий. Як ви дивитесь на вечірні шорти з мішковини?

— Якими охоплені вся Англія і Південна Скандінавія? — єхидно запитала Ірина Веніамінівна. — Це все, що лишилось од вечірньої довгої сукні?

— Ще чотири носові хустинки.

— З мішковини?! О ні, не треба.

«Ех, — подумала Маша. — Не розуміє. Це ж так зручно — носовичок з дірочками. Сякаєшся — і все пролітає. У руках чиста хустинка лишається. І прати не треба, лише прасувати».

Прийшов високий закрійник Лопухін, потім кучерява гудзичниця Чуркіна. І попит на Машу різко підвищився.

— Пробачте, Машо, я б хотів з вами переговорити, — сказав Лопухін.

— І я хотіла, — сказала мокроголова Чуркіна.

— І я також! — закричала товариш Сабінова. — Учениця Філіпенко, терміново зайдіть до мене.

Водночас із цими словами з її дверей вилетіло багато-пребагато пуху.

— Зараз! — відповіла Маша. — Я лише Ірину Веніамінівну проведу, клієнтку постійну.

Вони вийшли на вулицю. Маша не відходила від Ірини Веніамінівни ні на крок. І проводжала її все далі. Вона говорила:

— Ви не дивуйтесь, що я вас проводжаю. У нас тепер в ательє тільки так. Передові методи, нова культура обслуговування. Проводжаємо клієнтів до всіх видів транспорту.

— Я вам дуже вдячна, — відповідала Ірина Веніамінівна. — Коли ви вже такі люб'язні, подзвоніть мені, коли у вас будуть нові тканини. А то у вас вже два роки нічогісінько немає. Ось вам мій телефон.

Вона простягнула Маші візитну картку:

Ірина Веніамінівна Архангельська.

Завідуюча літературною частиною

дитячого театру маріонеток.

Адреса: Москва. Телефон: 217–740.

Біля метро вони розпрощались. Маша теж захотіла мати таку картку. «Маша Філіпенко. Співробітниця ательє «Силует» № 78». Але вона зрозуміла, що, напевно, вона не співробітниця. І попростувала не до ательє, а прямо до Інституту Поліпшення.

Повз вахтера вона пройшла по-діловому, як своя, і піднялась до наукового керівника.

— Добрий день! — закричала вона. — Добрий донь… — Вона забула, як професора зовуть, висунулась із кабінету, подивилась на табличку на дверях — «Професор Баринов Д. Д.» — і знову засунулась: — Добрий день, Дмитре Дмитровичу. Я все зрозуміла про ательє номер сімдесят вісім.

— Я зовсім не Дмитро Дмитрович, — мовив професор, — а Дементій Дементійович. І що ж ви зрозуміли?

— Чому у них нічого не підвищується. Я вже два дні там пропрацювала.

— Два дні це мало. Та якщо ви зрозуміли, напишіть доповідну записку і передайте мені. Ось вам стіл, сідайте і пишіть.

Маша сіла і написала:

«Допавідна записка. Допавідаю: ательє № 78 погано працює таму, що хтось зурочив його. Напевно, то Митрохіна із главку. Не любить вона ательє № 78 і другий рік не дає гарних тканин. От клієнти невдоволені, і плану немає. Клієнтам треба надіслати листівки».

— Написали? — спитав Баринов.

— Так.

— Гаразд, залишіть, будемо розглядати. Якщо усе виявиться правильним, уживемо заходів. А вам підшукаємо нову роботу. Чекайте від нас листівок.

Маша сумною пішла додому і стала чекати листівок, як люди взимку чекають літа, а влітку відпустки.

РОЗДІЛ 2

ДРУГА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. ОДИН У ПОЛІ НЕ ВОЇН

Маша чекала від них звістки, а звістки не було.

«Які пройдисвіти! — думала Маша. — Хочуть — сповіщають, хочуть — ні. Коли я стану дорослою, я буду не така. Я усіх сповіщатиму».

У класі життя йшло своїм ладом. Катерина Ричардівна навіть не помітила, що Маша стала поліпшувачкою, і, як і раніше, ставила їй то двійку ближче до трійки, то трійку ближче до двійки.

Сьогодні на уроці вона сказала:

— Діти, називайте мені домашніх тварин. Діти почали вигукувати:

— Собака! Кінь!

— Вівця!

— Бик!

— Курка!

— А ще? — сказала Катерина Ричардівна.

— Все, — відповіли діти. — Більше немає. Кінчились тварини.

— Ех ви! А про найбільш домашнього звіра забули. Давай, Машо, називай.

А Маша й не чула нічого. Вона про мішковину думала і про вечірні валянки на високому каблуці. Вона мовчить. Катерина Ричардівна їй підказує:

— Що ж ти, Машо. От у бабусі живе. Лагідний такий, з вусами. Хто це?

Маша й бовкнула:

— Дідусь!

Валера Готовкін уперше в житті так реготав. У нього від сміху мильні бульбашки з рота з'явились. Катерина Ричардівна сказала:

— Ой, не можу! Беру тайм-аут на дві хвилини. Смійтесь, хто скільки бажає. — І навіть не лаяла Машу.

А ввечері листівка надійшла.

«Шановна Машо!

Інститут Поліпшення Виробництва повідомляє тебе, що твоя доповідна про поліпшення роботи ательє № 78 виявилась правильною.

До ательє завезено нові тканини і вже зроблено багато гарних замовлень. Тебе там ще пам'ятають.

Запрошуємо тебе для наступного поліпшення. Науковий керівник професор Баринов».

Маша тут же причепурилась і до інституту подалась. На ній була довга спідниця до підлоги і біла кофтина. Професор Баринов був приголомшений і сказав їй у своєму кабінеті:

— Є дві заявки на поліпшення. Перша — сільськогосподарська, з відривом од навчання. Друга — торговельна, без відриву від школи.

Маша сказала:

— Я хочу з відривом. Надто вже її трійки замучили.

— В такому разі доведеться запросити батьків.

— А можна запросити Катерину Ричардівну? Це наша вчителька. Вона добра, вона допоможе.

— Можна запросити Катерину Ричардівну. Можна й директора школи. Можна і з Міністерства освіти кого-небудь. Та головне, щоб були тато й мама.

Маша пішла додому. Вмовити батьків на відрив. Ця операція буде складнішою, ніж робота в ательє № 78.

Тепер настав час поговорити про Машиних батьків. І треба про них дізнатись усього якнайбільше, щоб вони несподівано чогось не втнули.

Як ви знаєте, батьків собі не вибирають. Беруть, які дістаються. Та дістаються чомусь найкращі.

Я безліч знаю людей, котрі невдоволені своїми вчителями, сусідами по парті, своєю роботою. Навіть керівниками Центрального телебачення: мовляв, що це все якісь дурниці у нас показують. Та я не знаю людей, котрі невдоволені своїми батьками.

(Це все у нас. Може, у них, капіталістів, навпаки. І якась людина жахливо обурюється: «Ох, чому мої батьки мільйонери! Краще б вони були з трудового селянства і виховали мене трудівником».)

А Маші Філіпенко особливо поталанило. Їй дістались просто найкращі батьки. Мама — технолог у тролейбусному парку. Тато — інженер з електричним ухилом. Вони були сучасними людьми, любили музику і кінний спорт. Кажуть, тато замолоду був хіппі.

Маша прибігла додому і заявила:

— Тату й мамо! Вас терміново викликають!

Тато зразу сказав:

— Дострибалась! — але навіть з місця не зрушив. Як читав на дивані фантастику, так і продовжував читати. А мама запитала:

— Чому терміново?

— Тому що ввесь урожай може загинути. Мама відійшла від телевізора, поклала жилетку, що її в'язала, і спокійно мовила:

— Не тисни на психіку і спокійно розкажи. Ми твої методи вже давно вивчили.

У Маші дійсно були методи. Вона, наприклад, прибігала додому в сльозах і казала, що на світі є злі й жорстокі люди. І що їй, Маші, тяжко, бо вони котеня на смітник викинули. І що всі дорослі такі. Тоді тато казав:

– Не всі. € й хороші. Не рюмсай, неси сюди своє котеня.

Маша вмить переставала плакати. Так вона наносила додому багато всілякої напівдохлої живності: вороненя Кралю, кудлату собаку Астру, рибок. Доглядали всю ту різноманітність, звісно ж, батьки — тато й особливо мама.

— Так чому нас терміново викликають?

— Розумієш, мамо, групу молоді посилають за місто, щоб посилити збирання врожаю. І мене також як співробітника Інституту Поліпшення Виробництва.

Тато і мама геть полишили свої справи і вирішили все вислухати від початку до кінця. Довелось Маші розповідати про те, як у школі писали твори, про те, як вона потрапила у передовики, про те, як вона вже працювала в ательє.

Тато поглянув на маму, всміхнувся і мовив:

— Гаразд. Нехай буде по-твоєму. Їдьмо до професора Баринова.

Тато з мамою причепурились. Тато навіть краватку надягнув. І вони приїхали.

Дементій Дементійович прийняв їх дуже серйозно. Посадовив у великі крісла в своєму кабінеті. Подзвонив у ґудзичок і сказав секретареві:

— До мене, будь ласка, нікого не пускайте. У мене поважні відвідувачі.

Він розповів татові й мамі, що Інститут Поліпшення приносить багато користі. Що діти по-новому підходять до дорослих робіт і дають корисні рекомендації. Вони вирішують усілякі загадкові проблеми.

Тато на це сказав, що у них на заводі є одна загадкова проблема:

— Ми виділяємо деталі на п'ятсот п'ять телевізорів. А до складу надходить лише п'ятсот. П'ять телевізорів кудись дівається.

— Ви напишіть нам заявку про це. Ми направимо до вас поліпшувача, — сказав Баринов. — І проблему буде вирішено.

— Не знаю, не знаю, — сказав тато. — Кращі уми нашого заводу, всі контролери в глухому куті, а ви візьмете й вирішите?

— А ми візьмемо й вирішимо! Тому що у нас працюють незаштамповані мізки. І ми просимо батьків сприяти нам.

— А як же її оцінки? — запитала мама.

— Це ми беремо на себе. Досвід засвідчує, що робота поліпшувачем поліпшує успішність. Навіть читання книжок у дітей підвищується.

— Гаразд! — мовив тато. — В такому разі згода.

Вдома він сказав мамі, що професор Баринов йому вельми сподобався.

Під кінець розмови вони обговорили, скільки одежі давати Маші в сільську місцевість і що пояснити в школі Катерині Ричардівні.

Через день мама проводжала Машу за місто. Вона несла рюкзак по платформі й говорила:

— П'ята від початку зупинка називатиметься Опалиха. Якраз навпроти станції правління. Там тебе зустріне Шкатулкін. У правлінні є телефон. Подзвониш і повідомиш, чи все у тебе гаразд.

— Добре, мамо.

— Бажаю успіхів у підвищенні врожайності!

Маша ввійшла у вагон і зразу ж висунулась із віконця. Електричка рушила.

— Мамо, ти не турбуйся. Я вчитиму математику. Я повернусь, ти мене не впізнаєш!

ЦИФРИ І ДОКУМЕНТИ

1. «НАКАЗ від 21-го 9-го про зарахування учениці Філіпенко М. О. на посаду бригадира рільничої бригади із завданням збирати кабачки сорту ім. Мічуріна.

Наказую зарахувати з окладом 90 крб.

Директор радгоспу Демидов».

2. «НАКАЗ від 29-го 9-го про оголошення суворої догани бригадиру рільничої бригади Філіпенко М. О. за запізнення на роботу і за неявку всієї бригади.

Наказую оголосити.

Директор радгоспу Демидов».

3. «СЛУЖБОВА ЗАПИСКА СТАРШОМУ БРИГАДИРУ ТОВ. ШКАТУЛКІНУ.

Неподобство! Під час робочого часу бригада Філіпенко розучує пісні. Чому? Як у тебе з планом по збиранню?

Директор радгоспу Демидов».

4. «СЛУЖБОВА ЗАПИСКА ДИРЕКТОРУ РАДГОСПУ ТОВ. ДЕМИДОВУ.

План у них виконаний на 30 відсотків. Від мене зажадали баян і баяніста. Я принесу брандспойт і змию їх з поля… разом з цією Філіпенко М. О.

Старший бригадир Шкатулкін».

5. «СЛУЖБОВА ЗАПИСКА СТАРШОМУ БРИГАДИРУ ТОВ. ШКАТУЛКІНУ.

Відставити брандспойт. За умовами договору з інститутом у роботу поліпшувачів втручатися не можна. Що вони роблять сьогодні? Як у них з планом на другий день роботи?

Директор радгоспу Демидов».

6. «СЛУЖБОВА ЗАПИСКА ДИРЕКТОРУ.

Співають. Баяніста посадовили на ящик, змушують грати. Маю запитання: у нас радгосп чи свято пісні? І репертуар якийсь сумнівний, не сільський — «Чунгу-чангу» розучують. Сил моїх більше немає. План у них виконаний на 50 відсотків.

Старший бригадир Шкатулкін».

7. «ЧЕРНЕТКА ЛИСТА В ІНСТИТУТ ПОЛІПШЕННЯ КЕРІВНИКОВІ ПРОФЕСОРУ БАРИНОВУ.

Товаришу Баринов, заберіть, будь ласка, ваш хор імені П'ятницького. Горимо з планом! Пришліть краще звичайних студентів для збирання кабачків ім. Мічуріна. Та побільше!

Директор Демидов».

Не надіслано.

8. «СЛУЖБОВА ЗАПИСКА ДИРЕКТОРУ ДЕМИДОВУ.

Тов. директор! Якесь чортовиння. Увесь день танцювали, а план виконали на 60 відсотків. Це дещо гірше, ніж наші сільські, але трохи краще, ніж студенти. З чунга-чанговським привітом. Усе-таки я дуже хотів би, щоб увесь цей ансамбль пісні і танцю замінили на звичайних студентів. Од них бодай знаєш, чого сподіватись.

Старший бригадир Шкатулкін».

У полі була осінь, жовта й тепла. Якась уся святкова, рідна. Кортіло взяти книгу пропозицій і написати:

«Дорога природа! Спасибі за гарну погоду і за сонце. Просимо нагородити усіх працівників чим-небудь».

Машина бригада сиділа під час перерви на ящиках для кабачків, і Маша з нею проводила бесіду. Всі жінки з рільничої бригади уважно слухали Машу.

— Ми чому відстаємо? — говорила Маша. — Тому що у нас колективу немає. Кожен для себе працює і собі заробляє. Ми будемо колектив утворювати. Згодні?

Жінки не заперечували особливо, але й не погоджувались.

— Найкраще колектив утворювати у грі. Ми завтра у ручний м'яч гратимемо. Ви, Євдокіє Павлівно, стоятимете на воротах. Згода? — запропонувала вона найстаршій працівниці. — А ви, Антоніно Семенівно, гратимете в нападі.

Старша Євдокія Частова, несмілива така жінка в хустці, відрізала:

— Не можу я стояти на воротах, коли в мене корова не доєна. Та й стара я на воротах стояти. Я з них упаду. Я краще дочку свою пришлю, Гальку. Хай матір на тяжкій роботі замінить.

Антоніна Семенівна Павловська, дебела така працівниця, її підтримала:

— Я у тілогрійці і чоботах в нападі грати не можу. Тяжко це. Я краще Ваську, сина свого, відряджу. Він і грати м'ячем любить, і в полі давненько не працював. Завтра неділя, до школи йому йти не треба.

Старший бригадир Шкатулкін зраділо пригадав:

— У мене також син є. Шуряйко. Він на баяні грати вміє незгірш баяніста нашого, у піонерському таборі вивчився. Він вам оцю «Чунгу»! А ми з баяністами сходимо пива поп'ємо на станції. Ми три роки у відпустці не були.

Потім він додав:

— Одне лише негаразд. Мій Шуряйко на місці сидіти не вміє. Весь час бігає. Хоч до табуретки його прибивай.

— От і добре, — мовила Маша. — Хай табуретку захопить, молоток і цвяхи.

І решта працівниць з бригади просила себе дітьми замінити. Тобто до ранку весь склад бригади у Маші оновився.

Прийшли акуратні дівчатка Галя Настова і Ліда Розторгуєва — дочки учасниць бригади. А бабуся Тетяна Семенівна ні дочок, ні внучок не мала. Вона прислала сусідку — тимурівку Туманову Світлану.

Шкатулкін Шуряйко насправді приніс табуретку, молоток і цвяхи — усе, як звеліло міське начальство. Либонь, Машин авторитет, як керівниці виробництва, все ще був досить високий.

Маша не стала з ними грати у веселі ігри, як з дорослими. Кожному, визначила ділянку і сказала:

— Працюйте, товариші діти! Збирайте мічурінки. А ти, Шуряйко, сідай на табурет і грай «Чунга-чангу».

— Він кульгає, — вказав Шуряйко на табурет. Певно, вдома йому виділили не найкращі меблі. — Можна, я до клубу злітаю, стільця принесу?

— Не треба літати, — суворим бригадирським басом мовила Маша. — Он ящик стоїть для кабачків. Сідай і грай.

Шуряйко сів і заграв. Тут його вкусив ґедзь. Шуряйко схопив дошку від ящика і помчав за ґедзем.

Маша наздогнала його і всадовила. Всі почали працювати. Складати кабачки в ящики. Так вони й повзали вздовж грядок кожен зі своїм ящиком. А Світланка Туманова, як найменшенька, пленталась з відром.

— Мені мама казала, що тут м'яч ганяють! — буркотіла Галка Частова.

— Краще б я лишилась удома дрова пиляти! — засмутилась Ліда Розторгуєва.

А Світланка Туманова зітхала, як пароплав на млині:

— Ех ви, — соромила їх Маша. — А ще сільська місцевість! Я отой спорт для дорослих запроваджувала. Вони у вас якісь дохлі. А ми можемо й без ігор працювати. Ми — молодь!

Тут бригадирів Шуряйко кинув баян і кудись чкурнув.

— Ти куди?

Шуряйко закляк:

— Ононо Павловське теля працює.

— Як воно працює?

— Об'яву їсть біля клубу.

— То й що?

— Його пора провчити. Бач, моду взяло!

— Без тебе провчать. Сідай і грай.

Шуряйко сів і зачунгачангив. Але якось вельми тужливо. Начебто ця сама Чунга тяжко занедужала. І бригада стала вся якась квола, нікудишня. Гірша, ніж учорашня, батьківська.

Кожен знехотя накладав кабачки у свій ящик. Тарабанив ящик через усе поле до дороги. Брав новий ящик, порожній, і знову вертав до бригади.

— Ні, ми так багато не назбираємо! — сказала Маша. — Слухайте, я розповідатиму одну історію про кохання.

Дівчатка так і подалися до Маші й навіть почали свої кабачки в її ящик складати.

— У нас в школі одна дівчинка закохалась в одного хлопчика. Він з іншої школи, для важких дітей. Там ті вчаться, котрі злодійчуки, бешкетники, котрі курять.

Маша не встигла й початку історії розповісти, а її ящик стояв уже повнісінький. Ніхто його не поніс на край поля, щоб не розлучатись, а так його на грядці й лишили.

Маша далі розповідала:

— Вчителі дівчинці пояснюють, що закохуватись у школі не можна. Уже, в крайньому разі, у відмінників і гідних піонерів. А дівчинка не згодна. Вона тому хлопчикові листи пише і зустрічається з ним у парку. Там, де значками міняються.

І всі вони ящик Світланки Туманової виповнили. Що робити? Послали Шуряйка за порожнім ящиком.

— Ти, Шуряйко, поклади баян і за ящиком збігай. Ти у нас бігати мастак. Хай твоя біганина осмисленою буде.

Шуряйко побіг за ящиком. Поки ящика не було, всі стояли з кабачками у руках.

— Кидайте мені кабачки! — сказала Маша. — Як у штандар!

Всі давай в неї кабачками кидатись. Вона ж їх ловила і до ніг складала. Тільки-но Шуряйко з ящиком примчав, кабачки в ящик хутко поскладали. І Шуряйко знову за ящиком погнав.

— Зустрічались вони в парку. Там отой хлопчик значки вимінював у колекціонерів. Потім гуляли всюди, на каруселях катались. Уроки вчили на лавці. Наша дівчинка вельми здібною була. А її батьки гнівались: «Де це ти вештаєшся? Звідки у тебе стільки значків? Припини негайно!»

Тим часом під розповідь перетнули все поле в один бік — від річки до дороги. Не опам'ятались, як п'ять великих ящиків назбирали.

ЦИФРИ І ДОКУМЕНТИ

9. «ЛИСТ В ІНСТИТУТ ПОЛІПШЕННЯ.

Шановні товариші!

Коли ми довідались про вас, ми звернулись по допомогу. Ми гадали, що ви поліпшуєте виробництво, як усі нормальні інститути, шляхом присилання студентів. А ви прислали цю Філіпенко з небувалими повноваженнями. І кажете, що вона все поліпшить.

Поки що у нас тітки в тілогрійках грають у м'яч. Баяністи грають «Чунгу-чангу», а сама ваша Маша в перший день проспала на робот}.

Давайте домовимось так. Я нікому нічого не скажу. А ви заберете оцю організаційну Машу і пришлете звичайних студентів 10 осіб.

Коли не вірите, приїжджайте і перевірте.

Директор радгоспу Демидов».

— І друзі дівчинці не допомагали. Вони казали їй: «Ех ти, закохалась, і металолом ми без тебе збирали». Тоді дівчинка стала гніватись і на батьків, і на вчителів, і на товаришів. А відтак гірше вчитись стала, нервувала і сварилась.

Тим часом діти вирішили без ящиків обходитись. Вони розходились на всі сторони від Маші А кидали їй кабачки. Вона їх у купу складала. Коли купа велика виростала, діти на інше місце переходили, ближче до дороги.

Невдовзі десять великих куп ланцюжком стояли від річки до дороги. Величезні купи.

Маша каже:

— Діти, он нас скільки. Я одна не встигаю кабачки ловити. Давайте ми на дві бригади поділимось. Шуряйко ж бо у нас готовий ловильник кабачків. І так поруч ітимемо від річки до дороги.

Тепер дві бригади неквапливо рухались по полю. А кабачки літали над ними, мов зграя чайок над рибальським човном.

Появився бригадир Шкатулкін і ахнув! Батечку мій, та вони третину поля зібрали! Треба було голові доповісти. Але він не пішов, бо від нього пивом тхнуло.

По дорозі з поля Маша історію докінчила:

— Далі дівчинка геть зіпсувалась. Неслухняною стала, вередливою. У батьків книжками кидалась, її віддали в школу для важких дітей. У ту саму, де хлопчик із значками вчився. Там вона знову стала відмінницею. Тому що вона не важка була, а нормальна. Незручна просто.

Дітворі так Маша сподобалась, що вони вирішили й наступного дня вийти в поле працювати. Щоправда, не цілий день, а після школи.

… Тільки-но діти прийшли, вони на дві бригади поділились і знову працювати почали. Працювали, працювали, а за годину все поле покрилось кабачковими купами.

Шуряйко каже:

— Давайте кабачки хапати і до дороги наввипередки бігати.

— Ні, — заперечує Маша, — кабачків багато. Так ми до кінця чверті бігатимемо. Ми інакше зробимо.

Маша вишикувала всіх дітей ланцюжком уздовж грядок, і вони почали кабачки із рук в руки через усе поле перекидати. А на краю поля їх уже в ящики складати.

Тут під'їжджає чорна «Волга», і з неї виходить начальство всіляке: директор радгоспу Демидов, старший бригадир Шкатулкін, професор Баринов та інші особи. (Точніше, одна інша особа. То був співробітник з математики — Ігор Ігорович. Ми потім з ним ще ближче познайомимось.)

Директор Демидов на поле глянув і очам своїм не повірив:

— Не може бути! Ці кабачки хтось уночі зі брав.

— Мабуть, на це поле вночі кабачковий десант скинули, — погодився професор Баринов. — Вони кабачки зібрали і в ліси пішли.

Він до себе Машу покликав і запитав:

— Як справи, товаришко Машо, є труднощі?

— Є, — каже Маша. — Шуряйко у нас на крок перейшов. Із нього вся моторність вилетіла. І ящики вже кінчаються.

— Як кінчаються? Як кінчаються? — захвилювався Шкатулкін. — Я за ними зараз грузовик пошлю. І у Шуряйка моторність знову з'явиться. Я йому лишень пасок покажу від штанів.

— Розкажіть, як ви працюєте, — попросив професор Баринов.

— Ми усе поле на клітини поділили. Посередині воротар стоїть, і всі йому кабачки кидають. Він їх ловить і складає. Потім бригада на нову клітину переходить. А далі всі бригади об'єднуються і кабачки на край поля по ланцюжку передають.

— То це ж бригадний метод! — ахнув Демидов.

— У нас такого ніколи не було! — промовив Шкатулкін. — У нас кожен за себе збирав. Тому й швидкість була низькою. До того ж ящики ці важкі, як танки, не натягаєшся. А тепер ми інакше заживемо. Тепер ми усе самі швидко збиратимемо. Тепер нам ніяких студентів не треба буде.

Вони почали втрьох обговорювати бригадний метод. А співробітник математики відвів Машу вбік, усадовив на ящик і почав знання перевіряти.

Він визнав, що знання у Маші є. Але їх небагато, і всі вони неправильні. І що треба терміново її в Москву забирати і вчити там математики.

На тій же «Волзі» Маша до Москви поїхала. А вся бригада за нею бігла і махала услід. Потім стала відставати. Довше за всіх Шуряйко біг. До нього знову моторність повернулась. Чи то йому пасок од штанів показали, чи то він Машу більше від усіх любив.

Маша кричала із віконця:

— Не сумуйте! Ми ще зустрінемось!

ЦИФРИ І ДОКУМЕНТИ

10. «ТЕЛЕГРАМА В ІНСТИТУТ ПОЛІПШЕННЯ.

План по збиранню кабачків і гарбузів виконали. Приїжджайте куштувати. Метод бригадної роботи впроваджуємо повсюди.

Директор Демидов. Заступник директора Шкатулкін».

Отже, Шкатулкіна підвищили.

РОЗДІЛ 3

ТРЕТЯ ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. ТАЄМНИЦЯ ОВОЧЕВОЇ ПАЛАТКИ

Третю професію Маші довго не давали: співробітник з математики Ігор Ігорович забороняв. Він увесь час з нею працював, підтягував її. Задачки їй давав.

«Із пункту А до пункту Б їхали велосипедисти. Половина велосипедистів зупинилась коло бочки з квасом. Із другої половини половина вихопилась уперед. Коли половина з них приїхала до пункту Б, виявилось, що їх сім осіб… Скільки всього велосипедистів виїхало з пункту А?»

Маша розв'язувала:

— Спочатку вперед поїхало декілька велосипедистів. Потім ще половина декільки. Виходить півтори декільки. Потім ще половина половини декільки. Всього стало одна декілька і три четвертих. Отже, велосипедистів приїхало більше, ніж виїхало. Зовсім ви мене заплутали, Ігоре Ігоровичу.

— Це ти мене заплутала, — відповідав він. — Нема такого поняття «декілька». Є поняття — одне ціле і його частини. Ціле можна позначити літерою X.

Маша позначила ціле літерою X, і в неї ще гірше вийшло.

— Спочатку у нас було X велосипедистів. Потім половина X пішла за квасом, а половина відстала. Отже, весь X розгубився по дорозі й ніхто до пункту Б не приїхав.

Ігор Ігорович аж зеленів. Він говорив:

— Є учні, котрі не здатні освоїти поняття «невизначена кількість», їм завжди треба точні цифри називати. І ще вони не розуміють, що таке пункт А, пункт Б і чому в басейн в одну трубу вода вливається, а із другої виливається. Та ще з різною швидкістю. Вони лише очі вирячують і задихаються, як риба без води.

— Зовсім як я, — мовила Маша.

— Таким учням не можна говорити «із пункту А до пункту Б ішов пішохід». Їм потрібно говорити «із пункту АПТЕКА до пункту БІБЛІОТЕКА ішов пішохід професор Баринов». У них тоді все прояснюється.

— Ой, — сказала Маша. — У мене все прояснилось. Давайте про професора Баринова розв'язувати.

— Цей метод, — сказав Ігор Ігорович, — називається методом конкретних дій. — Але розв'язувати задачу про свого наукового керівника відмовився. — Ми візьмемо приклад із художньої літератури, — сказав він. — Записуй умову задачі: «Збирається віщий Олег-войовник із пункту А до пункту Б з хозарами знов воювати. За напад мечам і пожарам прирік він ниви хозарські і хати, відстань до яких двісті кілометрів. Із темного лісу, із пункту Б до пункту А, старий чарівник виходить назустріч поволі, із швидкістю п'ять кілометрів на годину. Вимагається дізнатись, де стрінуться ці пішоходи, якщо перший сміливо стоїть під стрілами ворогів, а другий мчить по полю брані». Автор задачки Пушкін.

В цей час професор Баринов увійшов:

— Як у вас справи?

— Важка учениця, ніякої відповідальності. Її треба обліковцем у магазин послати, щоб вона за товар відповідала. Тоді вона хутко і ящики, і кілограми, і літри, і мішки рахувати навчиться! — сказав Ігор Ігорович.

— У нас якраз є заявка на поліпшення роботи одного овочевого магазину. Населення гнівається, що там купувати нічого. А начальник торгу каже: «Ми цю палатку завалили продуктами.» Навіть банани надсилаємо». Загалом, треба розібратися, в чому там справа.

Ігор Ігорович сказав:

— Відправляйте туди Машу негайно. І мене до неї прикріпіть. Я не думаю, що там порядок наведеться. Але рахувати вона навчиться, це точно. І п'ятірку з математики одержить.

Через два дні було видано черговий наказ в Інституті Поліпшення.

«НАКАЗ

Співробітницю Філіпенко М. О. направити в овочевий магазин-палатку по вулиці Гашека, 18, продавцем-дослідником.

Термін роботи у межах місяця.

Без відриву від виробництва, без матеріальної відповідальності.

Консультантом до Філіпенко М. прикріпити співробітника з математики І. І. Кулібіна з половинною матеріальною відповідальністю.

Директор інституту професор Баринов».

… Тато Філіпенко прочитав наказ і запитав:

— Що таке матеріальна відповідальність?

— Відповідальність за матеріали, — відповіла Маша.

— Які матеріали в овочевому магазині?

— Мішки всякі, целофан. А є ще ящикова відповідальність, це за ящики. Чи бочкова — за бочки. А у директора магазину, напевно, є вже вагонна відповідальність.

— Дуже відповідальна у вас робота, — сказав тато.

І от після школи Маша попростувала на вулицю Гашека. У неї було таке відчуття, що їй не вельми зраділи. Продавщиця Зоя Абрикосова запитала:

— Ти що, розумово відстала, якщо тебе до нас прислали? Чому ти в школі не вчишся?

— Я розумово нормальна, — відповіла Маша. — Я до вас заробляти прийшла.

— Ой, — зареготала продавщиця Клава Абрикосова. — У нас тут заробиш!

Зоя і Клава були сестри.

Робота у них була тяжка і складна. Можливо, тому від них не віяло теплотою на покупців.

— Я навчу, тебе, як працювати, — сказала молодша Зоя. — Головне, щоб покупець не вередував. Його насамперед треба на місце поставити.

Маша запитально глянула на старшу сестру Клаву. Та у відповідь кивнула головою:

— Авжеж, на місце поставити і осмикнути. Принагідно можна й настрахати. Він попросить: «Дайте мені двісті грамів капусти». А ти йому у відповідь: «Двісті грамів! Буду я морочитись через якихось двісті грамів. Це капуста, а не шоколадні вироби! Я людям мішками зважую!» Якщо інший покупець прийде і скаже: «Дайте мішок капусти», — ти йому у відповідь спокійно так і з гідністю заявляєш: «Ти ба, розбестились! Людям на суп двісті грамів не вистачає, а тут мішками беруть! Це тобі капуста, а не залізобетонні вироби!»

— Він тоді ручним стає! — підхопила Зоя. — Ще йому можна сказати: «Ти ба, капелюха надів!.. Ви б тут у нас самі попрацювали!.. Я двадцять років за прилавком стою, а такого не бачила!»

Маша усе це з першого дня запам'ятала. І багато дечого у продавщиць навчилась.

— Отже, головне — настрахати і на місце поставити?

— Настрахати і на місце поставити.

Маша почала готуватись до самостійної роботи.

На складі вона знайшла старого гарбуза і всю середину з нього вирізала.

Прорізала в гарбузі очі, ніс, рот зубатий до вух. Зверху до хвостика мотузок прив'язала. І мотузок за трубу попід стелею закинула. Якщо мотузок потягти, усміхнений гарбуз угору виповзав.

До гарбуза Маша прив'язала старий мішок, як сукню, і хокейну ключку.

Вийшла смерть з косою. Така овочева смерть із спортивним ухилом.

Оту смерть Маша до пори до часу в кутку тримала у бойовій готовності.

Як за мотузок смикнеш, цей усміхнений виріб негайно під стелею піднімався, мов сонечко.

Ще один мотузок Маша до ручки дверей складу прив'язала. Двері рипіли жахливо, немовби асфальтовий каток по склу буксував. Таким чином Маша звуковий супровід наготувала.

А щоб довершити спектакль, наша учениця навчилась ляду погреба ногою штовхати. Погріб своєю лядою незгірше гармати гуркотів.

І стала Маша чекати, коли їй самостійну роботу довірять.

Якось продавщицям Зої і Клаві треба було на овочеву базу їхати товар відбирати. Бо туди ріпу завезли з Туреччини. Зоя каже Клаві:

— Давай ми магазин зачинимо. «Облік» вивісимо чи «Пішла на базу».

К лава відповідає Зої:

— У нас і так щодня «Облік» або «Пішла на базу». Треба щось інше придумати.

— Чого тут придумувати, — каже Зоя. — У нас практикантка є. Нехай попрацює. Чого вона без діла ізюм гризе.

Маша теж каже:

— Дайте мені самостійну роботу. Я у вас вже три дні сиджу, все умію.

Старша Клава глянула на неї і погодилась:

— Гаразд. Продаватимеш той товар, що не більше двадцяти копійок за кілограм. Дорожче щоб нічого не продавала. А то ти нам наторгуєш!

Продавщиці-сестри поїхали. Маша лишилась за головну. Тут покупець прийшов. Це був великий начальник з одного міністерства.

Маша цього не знала. Вона приготувалась покупця на місце ставити.

Він каже:

— Дайте мені двісті грамів ізюму.

Вона у відповідь:

— Ще чого! Буду я заради двохсот грамів морочитись. Люди мішками беруть.

Покупець із міністерства навіть підскочив од здивування:

— Мішками?!

— Авжеж! — бадьоро відповіла Маша. — Бач, а ще капелюха надів!

Покупець каже:

— Я капелюха не надів. Я, навпаки, зняв капелюха. Бо мені жарко стало.

А Маша далі кричить:

— Ви б у нас тут попрацювали! Я двадцять років за прилавком стою, а такого не бачила!

Покупець тихенько так запитує:

— Якого такого?

Маша не знала, що сказати, тому закричала вже басом:

— Такого, такого! Ти ба, чого хочуть! Це ізюм, а не залізнокапустяні вироби!

Вона так розходилась, що у неї із рота піна пішла. Покупець став її заспокоювати:

— Ви не хвилюйтесь. Може, справді, всі мішками беруть. В такому разі я також мішком візьму. Тільки боюся, у мене грошей не вистачить. Скільки коштує ваш ізюм?

— Дорожче двадцяти копійок я не продам, — каже Маша. — І не просіть. А то я тут наторгую.

Покупець украй здивувався:

— Поки я у своєму міністерстві сидів сільсько-господарником, тут великі зміни стались. Ціни майже дарові стали. А мені дружина нічого не повідомляла. Зарплату, як завжди, вимагала.

Він на вітрину уважно подивився:

— А кедрові горіхи у вас почому?

— По двадцять копійок.

— А грецькі?

— Дорожче двадцяти не продаєм.

Покупець заспокоївся і каже:

— Дайте мені півмішка того й півмішка сього.

Маша бачить, він знову спокійним став, неосмикнутим. Вона вирішила свій головний дисциплінуючий пристрій застосувати. За мотузок смикнула. Тут овочева смерть зі своєю посмішечкою нагору полізла.

Ключкою розмахує. Покупець очі вирячив, пошепки питає:

— Це-е що-о?

— Ах, це? — недбало каже Маша. — То смерть продуктова. Щодня якраз в обід приходить. Зараз кричати почне.

Сама за мотузок од дверей складу смикнула. Двері страшенно зарипіли і заскрипіли на своїх петлях. Маша ногою ляду підняла — і грюк!!!

Ніби гармата з-під землі бабахнула.

Покупець зарепетував:

— Караул! Рятуйте! — і ходу.

Тільки-но він за рогом зник, Зоя з Клавою повернулись. Клава запитує:

— Як торгується?

— Нормально, — відповідає Маша. — Один покупець уже втік.

— Чому втік? — запитали сестри Абрикосова.

— Я його на місце поставила. Провчила трішки.

— А що, він платити не хотів?

— Чому не хотів? Хотів. Він хотів ізюму цілий мішок купити.

— Може, він якесь невдоволення висловлював? Книгу скарг вимагав?

— Нічого він не висловлював, — заспокоїла їх Маша. — Він взагалі гарна людина, з міністерства.

— То навіщо ж його на місце ставити?

— Мені необхідно було засіб перевірити, — пояснила Маша. — З яким я надалі працюватиму. З поганими покупцями. Це було випробування.

— Які такі випробування? Який такий засіб? — запитала старша Абрикосова.

— Ось цей, — сказала Маша і смикнула за мотузок.

Овочева смерть знову на цегляний небосхил вихопилась. А двері страшенно заскрипіли. Сестри враз побіліли. Потім Зоя каже:

— Ось що, поки не пізно, треба цю командировочну з торгового приміщення прибрати. Нема чого з нашого магазину кімнату жахів влаштовувати… Яка-небудь бабуся тут глузд втратить, а нас потім під суд віддадуть. Ми її на склад відправимо, нехай ящики рахує.

Старша Клава підтримала:

— Я двадцять років за прилавком стою, а такого не бачила. На складі саме для неї місце, там сторонніх немає. Хай і опудало з собою забирає. Може, якийсь злодій залізе. Нехай краще він дуба вріже, ніж чесні трудящі.

Маша погодилась. На склад, то й на склад. Аби користь приносити. Вона змотала смерть продуктову і пішла на склад.

Невдовзі туди й Ігор Ігорович прийшов з Машею вчитись. Загалом Ігор Ігорович був студентом педагогічним. Тобто він був наполовину вчителем. Але з нього, либонь, вельми гарний вчитель вийде. Тому що для однієї Маші він як на свято вдягався. На ньому був костюм в іскорку і краватка у сірий горошок.

Вони навчались і водночас працювали. Моркву у пакети накладали.

Маша просто накладала, а Ігор Ігорович задачки придумував:

— На склад привезли десять ящиків з яблуками і десять з бананами. І п'ять паперових мішків з лимонами. Першого дня продали кілька ящиків і мішків, другого стільки ж. Треба з'ясувати: скільки продали другого дня? Якщо третього дня продали все, що лишилось. І це було менше, ніж першого.

Маша запитала:

— Ігоре Ігоровичу, де ви умову задачі взяли?

— У комірника в накладній прочитав.

Маша каже:

— Це неправильна задача. Я в цьому магазині три дні працюю і жодного разу ні яблук, ні бананів, ні лимонів на прилавку не бачила.

— Так не може бути! — каже Ігор Ігорович. — Якщо першого дня завезли банани, то на другий день продали банани: Так в усіх підручниках пишуть.

Вони до комірника пішли, товариша Поросьонкова. Це був спокійний чоловік, у брезентовому фартусі.

Він каже:

— Що там у підручниках пишуть, я не відаю. У нас все інакше. Першого дня привезли двадцять ящиків з яблуками, на другий день відвезли двадцять ящиків з яблуками. Першого дня привезли банани, на другий день вивезли. Тільки картопля з капустою затримуються.

Товариш Поросьонков був пенсіонером. Йому не пощастило з прізвищем, але дуже пощастило з характером. Його нічого не гнівало, і з нього ніколи не вистрибували запитання. А із Маші вони так і сипались навсібіч:

— А коли ж їх вивозять, оті банани-яблука?

— Не знаю, — відповів пенсіонер. — Увечері я склад зачиняю, вони є. Вранці я склад відчиняю, їх нема.

— То якась загадкова таємниця, — каже Ігор Ігорович. — Поки ми відповіді на цю задачу не знайдемо, ми іншим займатись не будемо.

Вони вирішили на ніч у складі сховатись і довідатись, куди ящики діваються.

Домовились тепліше вдягнутись, узяти ліхтарі, щоб не було страшно, і все-все розслідувати.

Та досі вони, як звичайно, картоплею і капустою займались. Брали мішки, вантажили на візок і котили його в торговий зал до Зої і Клави. Ігор Ігорович все одно стриматись не міг. Він Маші знову й знову задачки задавав, щоправда, вже легші — про картоплю і капусту:

— На склад привезли десять мішків з капустою і десять з картоплею. І п'ять паперових мішків з морквою. Першого дня продали кілька мішків і другого стільки ж. Треба дізнатись: скільки продали на другий. день? Якщо на третій продали все, що лишилось. І це було вдвічі менше, ніж першого.

Маша підходила до каси і запитувала:

— Скажіть, тьотю Зоя Михайлівна, за скільки годин ми картоплю продаємо?

— Продаємо надвечір.

— Чому?

— Надвечір люди поприходять. Усе розхапають.

Про все це Маша сповіщала Ігоря Ігоровича:

— Я зрозуміла все. Картоплю продадуть надвечір.

— Чому?

— Надвечір люди поприходять. Усе розхапають. Це мені Зоя Михайлівна сказала.

— От людина! — казав Ігор Ігорович. — Замість того, щоб просто розв'язати, півміста із питаннями оббігає. Мамі на роботу подзвонить, довідкове бюро на ноги підніме. Усе вміє робити, лише думати не може.

Вони стали готуватись у складі ховатись. Ігор Ігорович пішов додому за ліхтарями і тілогрійками. Маша додому подзвонила:

— Тату, не лякайся. Я додому ночувати не прийду. У мене справа є важлива. Я всю ніч на складі сидітиму у засідці проти злодіїв.

Тато закричав:

— Що то за засідки! Ти де працюєш — у магазині чи в міській міліції?

— Я в магазині працюю. А тут постійно банани щезають. І лимони кудись діваються.

— Все ясно, — каже тато. — У вас вовки завелись лимонні. Вночі приходять і налимонюються. А ти їх арештовуватимеш.

— Вовки не вовки, — відповідає Маша, — а буває так, що кобилиці чарівні ночами приходять і їдять. Як у «Конику-горбоконику». І потім, я не одна буду, а з Ігорем Ігоровичем.

Тоді тато заспокоївся:

— Гаразд. Я мамі про злодіїв нічого не казатиму. Я їй лише скажу, що ви з Ігорем Ігоровичем у засідці сидите, математику розв'язуєте. Це такий новий метод засадний. Сучасні діти просто навчатись не вміють. Їм потрібні якісь особливі умови. Їм необхідно у засідці сидіти чи на даху. Або в похід іти по Африці. Щоб довкола слони були і бегемоти. Вони тоді все краще засвоюють.

Тут Ігор Ігорович повернувся. Вони з Машею зазирнули у магазин до Зої і Клави. Сказали, що додому йдуть. А самі нишком пішли на склад і заховались у капусті.

Вони тихо-тихо сиділи, мов мишки. Ігор Ігорович задавав Маші задачки:

— До однієї їдальні завезли гриби. Білі та красноголовці. Красноголовців було втричі більше, ніж білих. Скільки всього було грибів, якщо красноголовців було дев'яносто?

Маша вмить розв'язала… Вона твердо вирішила, що влітку назбирає багато грибів і принесе їх до шкільної їдальні для супу. А «то в них усе розсольник з качкою та розсольник з качкою. Розсольник з качкою та розсольник з качкою. Коли кожний до їдальні гриби приноситиме чи сухофрукти, у них буде не їдальня, а кафе ресторанного типу. Можна буде навіть гостей запрошувати.

Заскрипіли двері.

То прийшов комірник пенсіонер Поросьонков. Він замкнув двері, і засідка почалась. Маша й Ігор Ігорович укрились мішками й стали чекати відповіді, куди яблука діваються. Вони чекали, чекали, чекали, чекали… чекали… чекали… і очі у них почали заплющуватись.

Вони заснули.

Коли вони прокинулись, навколо був ранок.

Сонце так і стрибало в усі щілини. Комірник товариш Поросьонков рипів дверима. Все було як і вчора.

Тільки лимонів не було.

Ігор Ігорович був похмурий і пожмаканий. Маша також виглядала, як нібито її на смітнику знайшли. І нічого вони не дізнались, куди яблука діваються.

Вони непомітно вибрались із капусти і почали працювати. Знову носили пакети з картоплею, консерви, ізюм. Добре, що цього дня ні яблук, ні лимонів не було. І Ігор Ігорович з Машею могли ввечері піти додому і нормально спати на ліжках.

Наступного дня яблука знову приїхали. І банани з лимонами. Маша прямо так і запитала У Зої:

— Тьотю Зою Михайлівно, а коли ми їх продаватимемо?

Зоя Абрикосова прямо так і відповіла:

— Не твого розуму діло. Коли треба, тоді й будемо. Якщо тебе зі школи виключили, значить, поменше запитуй.

Маші ще дужче закортіло в усьому розібратись. Наприкінці робочого дня вони з Ігорем Ігоровичем знов у склад проникли. І в картопляних мішках заховались. Тільки цього разу Маша хитрішою була. Вона взяла і тишком-нишком мотузочки прив'язала до яблучних мішків.

А від ящиків до Ігоря Ігоровича, до черевиків.

— Все! — сказала Маша. — Вони в наших руках!

І тут ніч минула хутко, надзвичайно хутко.

Протягом останніх днів Маша на складі так вимотувалась, що, тільки очі заплющувала, тут же наступав ранок. Якісь ночі стали короткі — секунд десять.

Сьогоднішня ніч була особливо короткою — секунди дві з половиною.

Неначе якийсь чарівник полічив: «Один, два! Три!» — і покривало нічне зірвали… І Ігор Ігорович лишився без черевиків.

Він закричав із мішків:

— Караул! Черевики зникли!

Маша терміново знайшла робочі рукавиці брезентові й простягнула їх Ігорю Ігоровичу на ноги. Ігор Ігорович ураз став схожий на велику, гарно виховану мавпу.

— Тут ціла зграя діє, — сказав він. — Мафія. Не лише ящики крадуть, людей роздягають.

Хоча ніхто людей не роздягав, а трохи роззували.

— Ми їх обов'язково викриємо! — поклявся Ігор Ігорович.

Сяк-так вони відпрацювали цей день. Ігорю Ігоровичу з дому тапочки привезли.

Потім ще один день минув. І ось третя ніч настала, вирішальна. Знов яблука завезли. І лимони у паперових мішках.

Продавщиці Зоя і Клав а цього дня в кіно поспішали. Вони були нафарбовані й чепурні.

— Картина буде дуже цікава, — казала Клава. — «Саджанці» називається. Це про яблуні й про огірки.

— Сама ти про огірки! — казала Зоя. — Це про бандитів, яких до в'язниці саджають.

Вони вивісили «Пішли на базу» і звеліли Маші магазин зачиняти.

Маша і Ігор Ігорович магазин зачинили і на склад проникли, поки комірник Поросьонков двір підмітав і гримкотів своїм фартухом.

Цього разу Маша взяла з собою кишеньковий радіоприймач, щоб не заснути.

Вони його увімкнули й слухали «Останні вісті», «Прогноз погоди на завтра», «Зустріч з піснею», «Передачу для батьків», «Вечірню казку», «Із залу суду», «Театр біля мікрофона», «Прогноз погоди на завтра», «Сьогодні в світі», «Прогноз погоди на завтра», «Для тих, хто не спить», «Для будівників БАМу», «Прогноз погоди на завтра».

І от почувся шум мотора, яскраво засвітили фари в усі шпарини складських воріт. Під'їхала машина. Двері відчинились, і увійшов чоловік.

Він заходився вантажити ящики у кузов грузовика.

— Дочекались! — сказав Ігор Ігорович. — Викрадач прибув. Зараз ми його викриємо.

— Не треба його викривати, — відказала Маша. — Давайте ми разом з ящиками повантажимось. Ми тоді всіх разом візьмемо.

Тільки-но чоловік наступний ящик поніс, вони із воріт вислизнули. А коли чоловік ворота зачинив і до кабіни пішов сідати, вони в кузов хутко видряпались.

Машина рушила.

Було дуже холодно. І їхали вони дуже довго.

І нарешті, коли вже світало, вони кудись приїхали. Тільки вони з Ігорем Ігоровичем ніяк підвестись не могли. Бо у них руки й ноги від холоду ледве рухались.

Чоловік почав машину розвантажувати. Ігор Ігорович підвівся нарешті, взяв у руки пакет з попсованими яблуками, підняв його над головою і каже водієві-розкрадачу:

— Руки вгору! Ваша гра скінчилась! Ми вас викрили!

Водій руки підняв і відповідає:

— При чому тут я? Я лише шофер. Зі мною експедитор є. Він за товари в кузові відповідає. Ви його викривайте!

— Кличте його сюди! — наказує Ігор Ігорович.

— Товаришу Баранкін! — гукає шофер. — Ідіть сюди. Вас викривати будуть.

Товариш Баранкін підійшов і позирає. Ігор Ігорович йому каже:

— Руки вгору! Ваша гра скінчилась! Ми вас викрили!

Товариш Баранкін руки вгору підняв і відповідає:

— Цікаве кіно: чому це мене? Зачекайте, не кидайтесь вашою кислятиною. Я вам один документ покажу.

— Показуйте! — дозволив Ігор Ігорович.

Експедитор товариш Баранкін папірець простягнув:

— Бачите, це наряд на одержання овоче-фруктів у магазині на вулиці Гашека.

— Бачу. То й що?

— Ви нам своїми нарядами очей не затуманюйте! — суворо мовила Маша.

— Я вам не панночка нарядами очі затуманювати. У мене наряд є, я товар одержую. А підпис під нарядом директора нашого сільпо товариша Косогорова.

Ігор Ігорович суворо так гримає:

— Все ясно, хто головний заводіяка! Ведіть сюди вашого товариша Косогорова. Будемо його допитувати.

Збігали за товаришем Косогоровим. Тепер уже троє стоять перед грізним Ігорем Ігоровичем з піднятими руками.

Товариш Косогоров мирно так благає:

— Знаєте що. Навіщо ви нас тут викриваєте, на вулиці? Ходімо до мене в хату. Дружина чаю приготує. Поснідаємо.

Ігор Ігорович на Машу глянув. Вона сказала:

— Гаразд. Ходімо. Тільки не надумайте втікати. Ми вас з-під землі дістанемо.

Вони зайшли в хату товариша Косогорова. Світла така хата, з квітами і навіть з канаркою. Навіть не вірилось, що злочинці такі затишні бувають. Напевно, товариш Косогоров добре замаскувався.

Сіли пити чай.

Товариш Косогоров запитує:

— Які претензії ви до нас маєте?

— Ось, які, — відповіла Маша. — До магазину на вулиці Гашека надходять банани і яблука. А покупці їх не бачать ані першого дня, ані наступного. Бо вони щезають у невідомому напрямку. Хтось щоночі їх викрадає.

Товариш Косогоров усе пильно вислухав і каже:

— Можна, я поставлю роз'яснювальні запитання?

— Можна, будь ласка. Тільки це вас не врятує.

— Ви бачили, в якому вигляді надходять яблука?

— В якому?

— В такому, що ними лише в театрі у поганих акторів кидати добре. Дайте мені ваш пакет з кислятиною.

— Який ви хитрий! — каже Маша. — Ви нас роззброїти хочете.

— Я вас пригостити хочу.

— Ні, не треба нас пригощати, — каже Маша. — Тут на весь пакет лише три яблука гарні. Решта чорні.

— То хто ж у місті такі яблука купуватиме? — запитує товариш Косогоров. — Може, й добре, що вони зникають?

— Може, й добре. А хто в селі такі яблука купуватиме? Кому вони потрібні?

Тут товариш Косогоров загукав:

— Вась! Вась! Вась!

З-під лави маленьке козеня вихопилось. Косогоров дав йому гниленьке яблуко. Козеня вмить з'їло те яблуко.

— Ходімо далі, — запропонував Косогоров. Він узяв пакет і вийшов у двір. А там кого лише немає. І кури, і гуси, і кролики, і телятко. Як угледіли вони попсовані яблука, як зраділи. Так і кинулись до них.

— Все зрозуміло? — запитує товариш начальник сільпо. — Звичайно, це неправильно, але погані, яблука сільській місцевості можна постачати, їм є застосування. Зате наші робітники ще й банани одержують. Добробут у нас зростає, а банани не ростуть.

Маша і Ігор Ігорович усе вже збагнули. І спитали:

— А звідки такі погані яблука беруться?

— Я гадаю, в цьому овочева база винна. Ці яблука зберігали неправильно.

Тоді Маша та її вчитель подякували товаришеві Косогорову та всім іншим товаришам і запитали:

— Скажіть, а де тут у вас електричка зупиняється?

— А ось там, за п'ятиповерховим Будинком культури. У нас поїзди дуже часто ходять.

Так і закінчилась ця історія. І закінчилась третя професія Маші Філіпенко.

РОЗДІЛ 4

ЧЕТВЕРТА ПРОФЕСІЯ. АСИСТЕНТ ОВОЧЕВОГО СХОВИЩА

Як тільки Маша повернулась додому, вона зразу сіла звітну записку писати. А вже потім себе до ладу привела і спати лягла.

«ЗВІДНА ЗАПИСКА

Шановний професор Баранов.

Із магазину по вулиці Гашека продукти вивозють в сільське по. Тому що там попсовані яблука їдять сільські господарські тварини. А бананів там взагалі не бачили. Тепер бачють. Це на станції Турист.

Головне необхібно налаштувати овочеву базу для правильного зберігання попсованих яблук. Тоді вони будуть непопсовані.

Поліпшувачка Філіпенко».

На чистому місці Ігор Ігорович приписав:

«Із звітом згоден. Прикріплений Ігор Ігорович. На додаток повідомляю, що успішність у поліпшувачки поліпшилась. Я маю на увазі математику. А щодо мови, самі «бачюте».

Співробітник з математики Кулібін І. І.».

За кілька днів з'явився на світ

«НАКАЗ ПО ІНСТИТУТУ ПОЛІПШЕННЯ ВИРОБНИЦТВА

У зв'язку з потребами часу і по заявці директора овочевого торгу направити поліпшувачку М. О. Філіпенко на овочеву базу Дзержинського району як асистента зберігача овочів.

Роботи по зберіганню овочів проводити по неділях без відриву від школи і сім'ї.

Головний учений професор Баринов».

Маша одержала наказ в руки і додому його принесла. Тато прочитав і мовив:

— Мені цей наказ дуже подобається. Ти у нас, Маріє, геть од сім'ї відірвалась. І від магазинів. Ось тобі три карбованці, біжи в булочну, купи кілограм цукру-піску і батон. А коли прибіжиш, проведи у себе в кімнаті суботник. Бо в тебе там стільки сміття, що й підлоги не видно. На люстрі стрибалки висять і на акваріумі колготки гойдаються.

У школі Катерина Ричардівна зраділа Маші.

Вона сказала:

— Подивіться, діти, яка корисна праця для третьокласника. Маша пішла працювати в магазин зовсім, відсталого. Жодної задачі розв'язати не могла. А сьогодні все сама розв'язує.

Маша так і засяяла. Нею можна було увесь Невський проспект освітлювати.

— І Діма Аксьонов правильно робить, що в неї списує. Та розв'язувати задачі Маша правильно навчилась. А писати грамотно не вміє. Вона пише: «На склад завезли сАрочки…», «Протягом десятої п'ятирічки буде поставлено чотири тисячі сімсот електрАвозів…» Вона постійно «а» і «о» плутає. І Діма Аксьонов, котрий правильно робить, що в неї списує, неправильно робить, бо списує з тими ж помилками. Йому можна одразу дві двійки ставити — з математики і з російської мови. Дімо, вибирай, котра тобі більше до вподоби.

Діма довго вибирав. Потім мовив:

— Ніяка не до вподоби.

— Гаразд, — сказала Катерина Ричардівна. — Поставлю тобі з математики. Тому що з російської у тебе вже є.

Надійшла неділя. Робочий поліпшувальний день для третьокласниці Марії Олександрівни.

Коло метро «Варшавська» рано-рано вранці у темряві простує веселий натовп трудящих. Це — інженери, фізики, журналісти, складальники, регулювальники автоматів, студенти та інші представники громадян Москви. Вони, як і Маша, поспішають на овочеву базу. Так уже заведено — овочі треба рятувати.

Маша, приїхавши на базу, зразу ж попрямувала в цех помідоро-яблучного зберігання. Там її зустріла начальниця цеху — Наталя Павлівна Науменко.

Вона глянула на путівку і сказала Маші:

— Мені ніколи тобою займатись. До мене народ прийшов різний. Іди-но до дядька Паші Лексєєва, старшого зберігача. Він тобі все пояснить.

І загукала в глибину цеху:

— Товариші з метрополітену, проходьте до яблук. Товариші з медичного інституту — до помідорів. А товаришів з телебачення у нас очевидний надлишок. Ми їх перекинемо у сусідній цех на картоплю.

Тут у неї задзвонив телефон. Вона закричала в трубку:

— Начальник цеху по яблуках і помідорах біля апарата. Я слухаю. Що? Сто чоловік пропало з шарикопідшипника? Ні, до мене вони не приблуджувались. Якщо прийдуть, я їх відправлю в дирекцію.

Потім вона звернулась до метрополітенівців:

— До роботи, товариші! Врятуймо помідори!

Знову задзвонив телефон. Наталя Павлівна закричала:

— Начальник помідорного цеху слухає… Так, зрозуміла. — Вона звернулась до людей, що працювали в цеху: — Товариші, серед вас немає заступника міністра по Маркаронії? Його терміново розшукують. Несподівано прибула делегація маркаронських фахівців.

Працюючі відповіли, що нема.

— Ні. У нас нема такого товариша. Якщо знайдеться, ми вас повідомимо.

Люди з різних організацій почали дуже весело працювати. Всі вони були вдягнуті абияк. Було незрозуміло, хто журналіст, хто шарикопідшипниківець, а хто просто так собі, фізик-теоретик, кандидат наук. Усі вони вельми поважали яблука і помідори й вельми акуратно їх перебирали. А всі працівники бази були в синіх новісіньких тілогрійках. І вельми статечно всюди походжали.

Дядько Паша Лексєєв повів Машу до себе в кімнату без вікон, частував її чаєм і про свою роботу розповідав:

— Головне у нашій справі — лектрична вата, — говорив він. — Чим більше лектричної вати ми заощадимо, тим більше нам, зберігачам, платють.

Маша слухала затамувавши подих.

— Ось наприклад. Заощадив я один кілограм вати, мені чотири копійки премія.

— До чого тут вата? — запитала Маша. — Вату можна в аптеці заощаджувати.

— В аптеці одна вата. У лектричестві інша. Лектричеську витрату енергії в кілах міряють.

Мій сусіда Пахомич учора сім кіл вати заощадив. Так йому надбавка вийде двадцять вісім копійок.

— Яким чином він заощадив? — запитала Маша.

— Він лектричеський підйомним вимкнув.

— І як же піднімали все без підйомника?

— Просто піднімали. Студентами в кошиках. Учора субота була. Багато студентів було. Вони й піднімали. Намотуєш?

— Намотую, — сказала Маша.

— Відсіля у тебе завдання буде — всюду світло вимикати. Лектричну вату заощаджувати. В країні цієї вати не вистачає.

— Але овочів також не вистачає! — сказала Маша.

— Овочів оно навалом! — заперечив дядько Паша. — Потім, за овочі я не відповідаю. За овочі у Наталі Павлівни голова болить. Їй за них відповідати.

Тоді Маша з ходу ділову пропозицію внесла:

— Може, нам зовсім головний рубильник вимкнути. Вся вата у нас лишиться.

— Ця думка слушна, — статечно мовив дядько Паша. — Але неправильна. Якщо мій головний рубильник вимкнемо, всі лампочки: погаснуть. І людям не видно буде, де який овоч: попсувався і який перебирать потрібно.

— А якщо їм ліхтарі видати?

— Коли у тебе в одній руці ліхітар, багато не наперебираєш. І потім… якщо ми головний рубильник вимкнемо, ввесь холод із бази вийде. Яблука ще витримають, а фрукти вт&е ні. Ми головний рубильник тільки на ніч вимикаємо.

Маша все збагнула і пішла до начальника цеху.

— Наталю Павлівно, скажіть, що важливіше — електрична вата чи овочі?

— А чому, дівчинко, ти про це питаєш?

— Тому що те і друге зберегти не можна. Треба або вату рятувати, або помідори з яблуками.

— Не знаю, до чого тут електрична вата. Мені особисто овочі дорожчі. Я за них відповідаю.

У неї задзвонив телефон.

— Я вас слухаю. Ні, не присилайте до нас маркаронську делегацію. Ми вашого супроводжуючого не бачили. І ансамбль Великого театру нам не потрібен. Нам спортсмени потрібні, силовики. У нас жодний електричний підйомник не працює.

Вона на Машу поглянула?

— Ти, дівчинко, чого стоїш? Іди на ворота. Будеш їх за командою відчиняти. Електричний двигун на воротах зіпсувався.

Стала Маша на воротах кататись туди-сюди. Разом із сторожем. Він на одній половинці воріт катався. Вона на другій. Як тільки сторож махне — відчиняй! — вона в один бік їде, він у другий. Тільки-но сторож махне — зачиняй! — вони назустріч одне одному їдуть. Спочатку вони незграбно діяли, мало маркаронську делегацію не причавили, що відшукалась і виходила. Потім вони вивчились так вправно кататись — ліпше за будь-якого двигуна електричного. Не менше півкіла вати заощадили.

І тут велика машина виїжджає, навантажена попсованими яблуками. Маша на воротах виїхала, щоб відкрити дорогу. А закривати не поїхала. Пішла. Вона пішла в Інститут Поліпшення.

По дорозі вона думала про співробітників:

«Цікаво, а по неділях вони працюють чи ні? Напевно, працюють. Вони чомусь завжди працюють. Це погіршувати виробництво можна з вихідними. А поліпшувати треба цілодобово. Я їм зараз усе розповім!»

Вона підійшла до дверей. Вахтер її запитав:

— Ти куди?

— До головного вченого Баринова.

— Його нема. Поїхавши.

— А Ігор Ігорович є?

— І його нема. Поїхавши.

— А хто-небудь є?

— Нікого нема. Всі поїхавши. На овочеву базу подались. Картоплю перебирати.

РОЗДІЛ 5

НЕ ДО ПРОФЕСІЙ

Увечері Маша написала вельми ґрунтовну записку про овочеву базу. Що овочі погано зберігаються через те, що сторожі електричну енергію заощаджують. Вони на ніч головний рубильник вимикають, і холод виходить.

Усі Машу дуже хвалили, навіть тато. Лише Катерина Ричардівна, як і раніше, була невдоволена Машею. Вона говорила:

— Може, ти й приносиш користь народному господарству, але в школі від тебе користі немає. Тобі насамперед необхідно свою успішність поліпшувати. — Вона звернулась до класу: — Ось, діти, дивіться, я задала вправу. З речень першого типу треба було утворити складні речення. Ось ці речення: «Холодний і пронизливий вітер дме з гір у долину». Хлопчик паличкою котив обруч по бруківці». А додаткові речення були такі: «що норовив потрощити все довкола» і «одягнутий в оксамитові штанці». І от що вийшло у, Маші: «Холодний і пронизливий вітер, одягнутий в оксамитові штанці, дме з гір у долину». «Хлопчик, який норовив потрощити все довкола паличкою, котив обруч по бруківці». Я живу на світі двадцять шість років і ніколи не бачила вітер, одягнутий в оксамитові штанці. Ви гадаєте, це неграмотність? Ні, то недбалість. Бажання написати будь-що і бігти у своїх більш важливих справах.

Краща поліпшувачка з жахом вислуховувала про того хлопчика, що норовив потрощити все довкола своєю паличкою. І збагнула, що занадто відірвалась од класу і підручників.

А Катерина Ричардівна пройшлась по класу, сумовито подивилась на кожного. І кожен її смутком перейнявся.

І мовила Катерина Ричардівна:

— Якщо запитають моєї думки, я скажу: треба Маші відпочити від поліпшення виробництва. Треба їй узятись за російську мову.

Коли настала перерва, в класі суперечка спалахнула — що важливіше: народне господарство чи народна успішність?

Валера Готовкін натискав на господарство:

— Поки ми населення товарами не завалимо, нам важко вимагати від нього сумлінної праці.

Діма Олейников заперечував:

— Мене не треба товарами завалювати. У мене все є. Заваліть мене лише велосипедом гоночним. І вимагайте будь-яку роботу, хоч контрольну.

Оленка Циганова сказала:

— Якщо ти така поліпшувачка, скажи нам, як краще збори проводити піонерські. А то у нас нічого не виходить. Завтра у нас за планом вечір тихих ігор. То на нього ніхто не прийде.

Маша почала міркувати, як зробити так, аби на вечір тихих ігор усі прийшли. Тому що сидіти й тихо грати в шашки у них було мало добровольців. Коли б пенсіонерів зі скверу запросити, то їх од таких ігор не відірвеш. Вони народ свідомий.

А в Машиному класі діти так влаштовані, що від тиші біжать, мов од пожежі. Коли б їх потрібно було ловити, то їх ловили б на гамір. Риба на черв'яка йде, птах — на зерно, а третьокласники на гамір ловляться. Стань на головній міській площі, візьми в руки гучний африканський барабан і бий по ньому щосили. Щоб вибити моторошні звуки африканських джунглів. І що буде? За півгодини всі міські третьокласники коло того барабана табуном ходитимуть. Рідко серед них трапиться першокласник. Ще рідше четвертокласники. А п'ятикласників зовсім не буде. Цих старших треба на звуки полкового оркестру ловити. А ще старших — сьомий і восьмий класи — можна з усього міста на танці виманити й зібрати.

З тихим вечором щось необхідно було придумати. Маша вирішила: нехай кожен з дому свою улюблену гру принесе. Він у свою гру грає добре. І весь клас проти нього сили виставлятиме, щоб виграти.

От і з'явиться запал. Маша сказала Оленці Цигановій:

— Хай на цей вечір кожний принесе, що у нього є. Хто хокей, хто літаючі ковпачки, хто рулетку, хто лабіринт з рухомим кубиком. Буде весело!

Оленка була гарна ланкова, дуже сумлінна. Але якась злегка варена, кислувата. І через ту її варенуватість і кислуватість громадське життя в класі теж було варенувате й кислувате. Вона дуже зраділа такій пропозиції і тут же написала об'яву:

«ДІТИ!

СКОРО, У ВІВТОРОК,

ВІДБУДЕТЬСЯ ВЕЧІР ТИХИХ ІГОР.

ПРОСИМО ВСІХ ПРИНЕСТИ

СВОЇ ТИХІ ІГРИ З ДОМУ.

НА ПЕРЕМОЖЦІВ ЧЕКАЄ ПРИЗ».

Дітвора дуже зраділа об'яві й почала готуватись до вівторка.

У вівторок, як тільки закінчились уроки, діти, мов краплини ртуті, по місту розбіглись, по домівках.

А потім знову в одну велику ртуть збіглись. І кожен до школи свою улюблену гру приніс.

Ігри були різноманітні. Діма Аксьонов приніс карти. Діма Олейников приніс телевізійну приставку, її до телевізора підключиш — і в телевізорі гравці з'являються. І можна ними грати в теніс, управляючи ручками з приставками.

Валера Готовкін приніс настільний хокей з військовим ухилом. Тому що обидві команди хокеїстів були у Військово-спортивній формі. У кашкетах і пілотках, з лампасами. Цю форму для них сам Валера придумав. Виходила хокейна команда маршалів проти команди генералів.

Оленка Циганова принесла таку собі господарську гру — «Латай сам». Були й інші ігри. Усі як почали грати! Як почали галасувати! Гамір коромислом, тільки лампи під стелею хитаються.

Катерина Ричардівна каже:

— Дімо, хіба карти дитяча гра?

Діма відповідає:

— Звісно, дитяча. Мені старший брат усі малюнки переробив. У мене не королі та дами, а всілякі спеціальності — лікарі у білих халатах, міліціонери у синіх брюках. Військові — зеленого кольору і оранжеві — будівельники. І граємо ми не на гроші, а на вірші.

— Як то на вірші?

— Хто програв, має вірша вивчити. Або задачку розв'язати, — пояснює Діма.

Катерина Ричардівна подивувалась:

— От не думала, що із азартної гри, у яку в підворітті грають, можна навчальний посібник виготувати. Тепер я перша буду грати. Гукайте Машу Філіпенко. Ми з нею на диктант пограємо.

Гукнули Машу й почали грати втрьох: Маша, Катерина Ричардівна і Діма Аксьонов.

Маша й не спам'яталась, як лишилась в дурнях. Вона в цих картах неймовірно плуталась. Козирями спершу міліція була. А Маша в погонах не тямила. Вона сприйняла лейтенанта міліції за найголовнішого. І притримувала до кінця гри. Гадала, якщо у нього зірочок більше, тож він і головний.

А головним був генерал з однією зіркою, але великою. Маша тим генералом з самого початку медичну трефову десятку побила. І ще. До неї туз прийшов у вигляді почесної грамоти. А вона гадала, що то погон військовий, а отже, найменша карта. І також скоріше в хід пустила, щоб у себе дрібноту до кінця гри не тримати.

Вдруге грати почали. Цього разу Діма дурником лишився. Йому Маша допомогла.

Він сказав:

— Ех, Машо, Машо! Може, ти виробництво й поліпшуєш, але гірше за тебе в карти ніхто не грає. Ти все силкуєшся сусіда засипати. Мене тобто. А того не бачиш, що після моєї засипки Катерина Ричардівна до тебе ходить.

Загалом, наприкінці гри вся міліція і медицина у нього опинилась. А будівельні робітники та військові у Маші були. А у Катерини Ричардівни нічого не було. Лише один підручник з російської мови.

Вона сказала:

— Ти, Дімо, Маші вправу про суфікси диктуватимеш, ось цю. Ти, Машо, Дімі інший диктант читатимеш, про прикметники. Тільки не галасуйте. У нас вечір тихих ігор.

Зате іншим дітям більше пощастило. Надійка Абдурахманова як почала латати, як почала! Біля її парти черга вишикувалась.

— У кого дірки! Підходь сідай!

Діма Олейников гарячий був, дурнуватий і в Надійку закоханий. Він сам собі у нових штанях дірку прорізав.

Його так спритно залатали, зовсім не видно, де дірка. Тільки латали його, не роздягаючи. Як кажуть, у присутності замовника. Тому штани до трусів приштопали.

Він увечері роздягатись почав, щоб спати, штани зняв, і труси теж зі штаньми поїхали. Він нічого не помітив. А вранці як зарепетує:

— Караул! Роздягли! Де мої труси?!

Поки труси усією сім'єю розшукували, він до школи запізнився, мама — на роботу, старший брат — до інституту, тато — в басейн.

Та це згодом було. Не відволікаймось, вернімось на вечір. Клас нагадував розворушений мурашник.

Ігор було багато. Кожен намагався в різних місцях чергу зайняти. Такий гармидер стояв, що сторож прийшов, дядько Шакір.

— Чого це ви галасуєте? Це вам школа, а не стадіон..

Та ось він побачив, що Валера Готовкін в настільному хокеї не може ключкою шайбу закинути, і закричав:

— Викручуй! Викручуй! Крути гравцем! До чого ж безголовий!

— А тут ручки немає, — сказав Валера Готовкін. — Він погано викручується.

— Як нема? Як нема? — захвилювався Шакір. — Зараз зробимо!

Він пішов до електрокабінету, приніс пластмасову ручку від вольтметра і прилаштував її.

В цей час бабуся Надійки Абдурахманової прийшла, бабуся Роза.

— Це що таке? Чому дитини досі вдома немає?

— Бабусю, я зараз. Лише дірку Аксьонову залатаю на шкарпетці.

— Хіба так треба голку тримати? — каже бабуся Роза. — Хіба такими нитками латають?

І заходилась показувати, як правильно працювати треба. Тут з'явився дідусь Валери Готовкіна, в усій своїй генеральській пишноті.

— Що тут мій онук робить? Я з відрядження на літаку прилетів, а його вдома нема. Може, накоїв щось?

— Нічого я не накоїв! — кричить Валера з кутка. — Я тут у шахи граю з Дімою Аксьоновим.

Балерин дідусь підійшов, став спостерігати. В цей час прийшов тато Діми Аксьонова. Він у магазині працював, продавцем у м'ясному відділі.

Після роботи він ішов додому повз школу, дивиться: у Діминому класі світиться. От і вирішив з Катериною Ричардівною побалакати, довідатись, як тут його Діма вчиться. Як учителя слухається і шанує. Чи треба йому Діму вдома лупцювати, чи хай так ходить, нелупцьований. Загалом, педагогічні питання його непокоїли.

Дивиться він: Діма в шахи грає.

— Ти що, Діма, програєш?

— Програю, тату.

— Звісна річ, — каже Дімин тато, — якщо комусь генерали допомагають.

— Він мені не допомагає! — заперечує Валера Готовкін. — Він просто так стоїть.

— Я теж просто так постою, — каже тато Діми Аксьонова. — Ну ж, бо, посунься, синку!

Тоді й генерал каже:

— І ти, внучку, посунься. Давно я не брав у руки шахи!

Надвечір інші батьки теж почали надходити. Прийшов тато Оленки Циганової, прийшла бабуся Діми Олейникова з великою сумкою. Вона зразу почала командувати:

— Уже майже дев'ять годин, а дитина не вечеряла.

Вона дістала повну сумку пиріжків. Діма як зарепетує:

— Відійди зі своїми пиріжками! Ти мене весь час переслідуєш!

Та іншим дітям пиріжки відразу сподобались. Вони натякають:

— Дімо, ти не проганяй бабусю. Ти спершу пиріжки покуштуй.

Діма своє кричить:

— От ви й куштуйте. Я навіть уві сні від оцих пиріжків утікаю!

Тато Оленки Циганової був невеличкого зросту, але досить вагомий. Він порадив:

— Ви й справді почастуйте інших дітей. Коли вони почнуть їсти, то й у вашого апетит з'явиться.

Бабуся вирішила спробувати:

— А що? Їжте, їжте, будь ласка. Пригощайтесь!

Діти так і закружляли навколо сумки, як оси навколо гнізда.

Генерал Готовкін каже:

— Усім можна брати участь? Я літав на Далекий Схід. Не те що пообідати, поснідати не встиг.

Йому також дали пиріжків. Тоді тато Діми Аксьонова почав:

— У мене з собою теж гра є, називається «Веселі сосиски». А по-іншому — «Юний кухар-електрик». — І він витяг великий пакет сосисок із-за пазухи.

Всі зацікавились:

— Чому це кухар-електрик?

— Газових плиток у школі нема, печей також не буває. А всілякі електронагрівачі у фізичному кабінеті є.

— Це точно! — мовив дядько Шакір.

Він пішов до фізичного кабінету і приніс електронагрівальний прилад — чайник. У тому чайнику зварили «Веселі сосиски». Діма Олейников уже не репетував, що чіпляються. Він сосиски їв. Його бабуся тоді сказала:

— Я збагнула, чим тепер Діму годувати. Я такий чайник придбаю. В ньому електричні сосиски варитиму. Діма тоді вмить ваги набере, погладшає. Гарно вчитиметься.

Дедалі більше батьків надходило. Катерина Ричардівна сказала:

— Коли так багато батьків завітало, можна батьківські збори провести. Тому що звичайно батьків до школи нічим не заманиш.

Вона повела тат і мам у сусідній клас і сказала:

— Дорогі і шановні батьки! Чи знаєте ви, що найшкідливіше для наших дітей?

— Цигарки! — сказав. генерал Готовкін.

— Ні.

— Відсутність вітамінів! — сказала бабуся Діми Олейникова.

— Негативний вплив вулиці! — вирішив тато Аксьонова.

— Незадовільні житлові умови! — сказав Циганов.

— Ні. Ні. І ні! — твердо відповіла Катерина Ричардівна. — На думку сучасних психологів, найбільшої шкоди завдає батьківська опіка. Вона головний дитячий ворог двадцятого віку. Так вважає академік Столбун. Ви читали його працю «Батьки і діти»? Тата й мами пестять дітей, тицяють їм вітаміни, вдягають у найкраще вбрання. Позбавляють всілякої самостійності. І це занапащає дітей.

Батьки, не погоджуючись, загомоніли. Маленькі парти під ними рипіли і хитались.

— Не вірите? — запитала Катерина Ричардівна. — Дивіться, хто у нас найгірший учень? Діма Олейников. Неслухняний, вередливий, нічого не засвоює. Його бабуся прибігла сюди однією з перших. І не просто прийшла, а із сумкою з пиріжками. Вона нагодувала півкласу. Зауважте, усі їй вдячні, крім онука. Хто у нас наступний по неуспішності? Діма Аксьонов. Він передовик по двійках. Його тато тут і сосисками обвішаний, як грузинський князь патронами. Його дідусь з Далекого Сходу прилетів і куди попрямував? До Генерального штабу? У Міністерство оборони? До їдальні? Ні, він, голодний, до школи прийшов. Як тут його внук, чи живий? А хто у нас добре вчиться, все швидко схоплює? Либонь, Маша Філіпенко. Жвава дівчинка, самостійна, навіть занадто. Де її мама? Де її тато? Нема їх. Вони на першу примху дочки нікуди не біжать. Вона у них сама себе виховує.

Переконались батьки, що Катерина Ричардівна говорить речі неприємні, але справедливі. І замовкли парти під ними.

Тато Маші Філіпенко об'явився останнім. І навіть не прийшов, а подзвонив до вчительської. Телефон довго дзеленчав по всіх кутках школи, поки Маша до нього підбігла. Вона гребінцем виштовхнула з-під нижніх дверят гачок, і обидві половинки відчинились.

— Алло, тату, це ти дзвониш? Я так і думала.

РОЗДІЛ 6

П'ЯТА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. СТРАЖДАННЯ ТРОЛЕЙБУСНОГО ПАРКУ

Якось мама повернулась з роботи сумною і покликала Машу на кухню чай з нею пити:

— Ви своїм інститутом усюди в місті виробництво поліпшуєте, а про наш тролейбусний парк навіть і не думаєте.

Маша здивувалась:

— Невже не думаємо? Я обов'язково поговорю з професором Бариновим… щоб ми задумались. Не сумуй, мамо.

Як тільки в неї видалась вільна година, вона попрямувала до Інституту поліпшення. Вахтер до неї вже звик, щоденника не вимагав і не доскіпувався. Він закричав, вахтерським голосом:

— А! Незасмічена з'явилась. З чим завітала?

— Ми по всьому місту виробництво поліпшуємо, а про мамин тролейбусний парк навіть не думаємо.

— А який у неї парк?

— Другий.

— А у нас шостий! І про нього ми теж не думаємо. Ми, виходить, уже про два парки не думаємо. Необхідно це виправити.

— Я й прийшла виправляти, — сказала Маша.

— Дуже вчасно, — підтримав її вахтер. — Усе начальство на місцях.

Літній професор Баринов сидів у кабінеті на столі й наклеював поштові марки.

— А, краща поліпшувачка! З чим завітала?

— Ось з чим, — сказала Маша. — Ми по всьому місту виробництво поліпшуємо, а про мамин тролейбусний парк навіть не думаємо.

— Чому не думаємо? — здивувався професор Баринов. — Думаємо.

— А що ми про нього думаємо?

— Я, наприклад, думаю, що в цьому тролейбусному парку все в порядку. Тролейбуси ходять, квитки продаються, проводи не переплутались.

— Чому ви так думаєте?

— Тому. Коли б у них щось не працювало, від них давно б заявка надійшла. Рятуйте, мовляв, допоможіть, гинемо!

— Не надходила заявка? — потьмяніла Маша.

— Не надходила, — відповів професор, облизуючи чергову марку. — А що у них сталось? Шини лопаються? Квитків нема? Пацюки всі квитки на шпалери порозносили?

— Я у мами запитаю, — сказала Маша.

— З'ясуй, що там у них. І нехай вони заявку надішлють. А тепер до побачення. Я зайнятий важливою роботою. У мене ще сто марок не наклеєно.

— Ой, давайте я вам допомагатиму! — вигукнула Маша. — У мене язик ого який мокрий!

Вони заходились наклеювати наввипередки. Маша дев'яносто марок наклеїла, а професор лише десять. Але зате всі правильно.

Маша прийшла додому, сіли вони з мамою знову чай пити, і почала вона у мами з'ясовувати.

— Що там у вас, мамо, не так? Може, у вас шини лопаються? Може, у вас проводи переплутались? Може, у вас квитків нема — пацюки увесь папір на пакети порозносили?

— Ні, — відповіла мама. — 3 цими проблемами у нас все гаразд. Нас інше турбує. У нас велика плинність водійських кадрів.

— А що таке?

— Водії з роботи ідуть. З їдальні кухарі не йдуть. З майстерень не йдуть. А з водіїв утікають.

— Може, ви їм платите мало? — запитала Маша.

— Більше від усіх платимо. І путівки даємо.

— Може, у них робота небезпечна? Нині бабусі перед колесами так і шастають. А особливо діти.

— Не шастають у нас бабусі під колесами. Зараз на всіх зупинках підземні переходи є.

— Може, у них дитячого садка немає?

— Є в них дитячий садок.

— Тоді в чому ж справа?

— Про це я й сама хочу дізнатись.

— Знаєш що, мамо. Напиши заявку нам в інститут. Вам кого-небудь виділять. Зараз багато гарних поліпшувачів є.

— Доведеться, — сказала мама. — Либонь, без ваших поліпшувачів у нас кепсько буде. Давай свій щоденник.

Не минуло й двох днів, як Машу викликав професор Баринов. Цього разу він сидів за столом, нічого не клеїв і був дуже поважний.

— Слухай, Машо, як у тебе в школі з оцінками?

— З математики добре! Просто дуже добре! — відповіла Маша. — Жодної двійки!

— Аз інших предметів?

— Із інших предметів добре. Особливо з математики.

— Гаразд, — сказав професор Баринов. — Зараз ти візьмеш ручку і напишеш заяву. Ця заява буде і диктантом водночас. Ти його віднесеш до начальника відділу диктантів. Щоб він візу поставив. Якщо він дозволить, випустимо тебе на лінію. У тролейбусний парк потрібно поліпшувача направити.

Маша взяла ручку і почала писати. А професор Баринов диктував. Потім те, що вийшло Маша понесла до начальника відділу диктантів.

— Добрий день, Анатолію Юрійовичу. Це вам звеліли передати для візи.

Начальник відділу взяв заяву і почав читати:

— «ГолАвному вченАму прАХфесору БаринА-ву. Заява. ПрАшу направити мИня поліпшувач кою в трАлебусний парк, де прОцює мАя мама». Про коми й мріяти годі, — мовив він і зняв телефонну трубку. — «Алло. Покличте до телефону прахфесора Баринова. Це сам прахфесор? Дуже добре. Послухай, кого ти до мене присилаєш? Це якесь диво неграмотності. У її заяві, можливо, два слова написано без помилок.

Очевидно, професор мовив щось позитивне про Машу. Бо начальник відділу диктантів заспокоївся.

— Гаразд. Зараховуй и в парк. Приставимо до неї кращу співробітницю — дружину товариша Жбанова.

Ця звістка подивувала «прахфесора». Тому що Анатолій Юрійович підтвердив: «Так. Так. Коли такий випадок, кидаємо кращі сили. Гадаю, твою поліпшувачку я доведу до ладу. Як там з тролейбусами — не знаю. Але писати, грамотно вона навчиться».

І почалось у Маші нове життя.

Вранці дзвонив будильник, і вона поспішала в школу до дітей. Снідала похапцем пиріжками.

В школі вона намагалась тішити Катерину Ричардівну — сиділа якомога тихіше. Не висувалась.

Діма Олейников їй шепотів через парту:

— Двоє п'яниць стоять і сперечаються. Один каже: «То — місяць». Другий каже: «То — молодик». Іде третій дядько. Вони у нього питають: «То місяць чи молодик?» Він відповідає: «Не знаю, хлопці, я не тутешній».

Катерина Ричардівна поцікавилась:

— Дімо Олейников, про що це ти з Філіпенко бесідуєш?

— Про чудеса, Катерино Ричардівно.

— На уроці російської мови? Прошу в такому разі вийти до дошки і написати таке чудесне речення: «Ішов кіт через сто воріт, до кінця дійшов, котеня найшов. Няв!»

Діма без особливої радості підійшов до дошки і почав шкрябати як курка лапою: «Ішов кит через сто воріт, до останніх підошов, китеня на-шов. Няв!»

— Дуже цікаво, — сказала Катерина Ричардівна. — Отже, кити вже почали у нас ходити. Та ще — до останніх підошов! Той кит своє китеня найшов. А воно, виявляється, нявкає! Чудеса, та й годі!

Олейников почервонів, як помідор.

— Ні, — продовжувала Катерина Ричардівна, — не туди Олейников веде Філіпенко, не туди. Не в ті далі. Філіпенко має сісти і міцно замислитись.

Маша міцно замислилась. Та все не про те. А про свій тролейбусний парк. Тільки-но лунав останній дзвоник, вона за будь-якої погоди, чи сніг ішов, чи дощ, поспішала на зупинку тролейбуса «Школа». І чекала там під навісом хвилин двадцять. Поки під'їжджав тролейбус № 66–99 другого маршруту.

То був Машин тролейбус. На якому вона працювала.

За кермом сидів водій Семенов Олександр Іванович. Маша сідала на місце учня. І вони їхали.

Хоча Маша їхала на місці учня, водити тролейбус їй не давали. Зате їй давали в руки мікрофон і дозволяли оголошувати зупинки й робити всілякі квиткокупівельні зауваження.

— Шановні громадяни! — говорила Маша суворим голосом. — Наш тролейбус номер два їде по другому маршруту. Хто не придбав квитки, придбайте. Хто їде не в той бік, виходьте. Зупинка «Бородінська панорама». Наступна зупинка «Поклонна гора».

Люди думали: «Яка гарна дівчинка. Татові допомагає».

А другі казали:

— При чому тут допомагає? Нема з ким лишити дитину, от і взяли на роботу.

А треті заперечували:

— Та зовсім не те. Ця дівчинка з гуртка «Умілі екскурсоводи». Вона в тролейбусі практику проходить.

Маші подобалось, що вона — умілий екскурсовод. Що вона практику проходить. І вона старалась:

— Зупинка «Поклонна гора». Заснована в тисяча вісімсот дванадцятому році Наполеоном. На честь Бородінської битви. Тут Наполеон сидів і чекав, що йому принесуть ключі від Москви і кланятимуться. Наступна зупинка «Кутузовська ".

На наступній зупинці Маша продовжувала бесіду-лекцію з історичним ухилом:

— Але великий російський полководець Кутузов ключі не приніс. І не вклонився. Саме на честь цієї події побудована станція метро «Кутузовська», котра — зараз.

А в проміжках Маша пошепки запитувала у водія Семенова:

— Чому водії залишають роботу? Може, у вас клубу на роботі немає?

— Клубу у нас немає. Тільки не тому.

— Може, їдальня погано працює?

— Їдальня погано працює. Та не через неї. Маша брала ці відомості до відома і продовжувала:

— Шановні громадяни! У нас самообслуговування. Якщо ви забули придбати квиток, не переживайте. Оштрафуйте самі себе і їдьте далі. Наступна зупинка «Панорама Бородінської битви». У цій панорамі загинув відомий російський полководець Багратіон. На честь якого названо-станцію метро «Багратіонівська»… Товаришу з сіткою! Товаришу з сіткою! — гукала Маша у мікрофон. — Вам треба виходити, а ви зачепились за ґудзик громадянки в окулярах, їй виходити не треба. Тому скоріше відчіплюйтесь… Громадянине з килимом! Громадянине з килимом! Ви зовсім придушили бабусю з праскою біля виходу… А тепер громадянку з бідоном біля вікна… А тепер ще краще — військового біля каси! Та не крутіться ви, будьте ласкаві, на всі боки! Ні, ви крутитесь, тільки без килима! Так я і знала! Тепер своїм килимом дядечка у капелюсі штовхнули. Підніміть, будьте ласкаві, капелюха. А тепер підніміть, будьте ласкаві, дядечка.

Та Маша не забувала і про головне. І весь час запитувала про плинність:

— А може, вам квартири не виділяють?

— Це точно — не виділяють. Та не через них.

Тут сталось от що. Маша побачила, що до тролейбуса біжить Діма Олейников. Він підбіг до задніх дверей. Маша натисла кнопочку, і задні двері зачинились. Але відчинились передні. Діма подався туди. Маша знову натисла кнопочку.

І передні двері зачинились, а задні відчинились знову.

Діма був із тих хлопчиків, які вміють бігати, але не вміють думати. Він знову подався назад. А Маша мовила по радіо:

— Шановні пасажири! Коло тролейбуса бігає хлопчик Діма Олейников. Він вчиться на трійки. Чіпляється до дівчаток. Сьогодні з'їв велике яблуко і ні з ким не поділився. Ще він хотів ударити пеналом ученицю Машу Філіпенко. І погляньте, який він невмитий і розхристаний.

Всі пасажири з прикрістю подивились на Діму. А він усе бігав од передніх дверей до задніх. Од задніх до передніх. Він розумів, що тут щось не так, але все одно не міг вимкнутись. Тільки-но він здогадувався, що бігти марно, відчинялись наступні двері, і ноги несли його до них.

Діма вже парував. І тут Маша сказала:

— Ні, такого хлопчика тролейбус не повезе!

Вона зачинила обоє дверей. І пасажири почули:

— Наступна зупинка «Меблевий». Названа так на честь меблевого магазину. У продаж надійшли імпортні табуретки.

Пропрацювавши в тролейбусі два маршрути підряд, Маша помчала додому. Там на неї чекала сувора, чорна, як грак, громадянка — дружина товариша Жбанова — фахівець з російської мови.

— Десять хвилин на обід, — говорила вона Ма-ші, — і візьмемось за мову. До речі, як правильно — обіД чи обіТ?

— Обід, — відповіла Маша. — Тому що обідати.

— А як правильно говорити: хліб і суп?

— ХліБ і суП, — говорила Маша. — Тому що обід з хліБом і суПом.

— Одержуйте, — давала їй хліб і суп дружина товариша Жбанова. Вона була вельми сувора. Маша дивилась на неї як загіпнотизована. Російська мова так і всотувалась у Машу. А помилки кудись із неї вистрибували.

Навчання йшло далі повним ходом.

— Як правильно писати: картопляне пюре з котлетою?

Маша розуміла; якщо вона скаже з помилками, не одержить ані того ані іншого. Вона казала:

— А можна, я їстиму сосиски з макаронами? Вони від сніданку лишились.

Далі вони вивчали правила на перевірочні слова. Дружина товариша Жбанова промовляла:

— Лікар. Маша перевіряла:

— Лікаром.

— Борщ!

— Борщом!

— Товариш!

— Товаришем! — вигукувала Маша.

— Дуже добре. Дуже мило. Нічого сказати! — дивувалась дружина товариша Жбанова. — Повний казанок з борщом… З'їли ми з товаришем… На радість оточуючим… На цьому обід закінчується. На третє замість компоту прочитай правило написання суфіксів після шиплячих.

Якщо дзвонив телефон, дружина товариша Жбанова брала трубку і суворим голосом повідомляла:

— Вас слухають. Нетерплячий Олейников кричав:

— Це хто там? Хто зняв трубку?

— Дружина товариша Жбанова.

— А можна Машу?

— Поліпшувачка Маша Філіпенко посилено вивчає російську мову і підійти до телефону не може.

Олейников пригальмував, але не вгамовувався і канючив:

— Можна, будь ласка, на одну хвилинку! Мені дуже важливо.

— В такому разі, Марія Олександрівна підійде рівно на одну хвилину… Машо, підійди, будь ласка, до телефону. Там щось важливе. Напевно, з Верховної Ради дзвонять.

— Машо! Машо! — кричав Діма Олейников. — Про нас з тобою по радіо передавали. Я в тролейбусі чув.

— А що передавали? — безневинно цікавилась Маша.

— Що ми побились. Що у мене було велике яблуко. І що мені подарували пенал.

— Так, так, — пригадувала Маша. — Я також щось чула. Ще там передавали, що ти невмитий.

— А що то за передача була? — спитав Діма.

— Що то за передача була — не відаю, — відповіла Маша. — Напевно, «Піонерська зірниця».

Дружина товариша Жбанова взяла трубку:

— Я гадаю, що то була передача «На просторах Всесвіту». Не відволікайте Машу від занять, юначе, — вона поклала трубку. — Отож, Машо, записуй слова: «славний, повний, товстий, шиплячий, свистячий, ходячий». Записала?

— Записала.

— Тепер роби з них коротку форму: «Славний — славен, повний — повен». Зрозуміло?

Не встигла дружина товариша Жбанова дійти до столу, щоб покласти підручник, а Маша вже накатала вправу. Вона подала її вчительці. На аркуші було написано: «товстен, шиплячен, свистячен, ходячен».

— Я п'ять років навчаю людей. Усіляких, од дітей до начальників главків, — сказала товариш Жбанова. — Але такого ще не бачила. До побачення. Урок «закінчен».

Більше на заняття вона не приходила. А Маша все випитувала і випитувала у водія Семенова про плинність, але з'ясувати нічого не могла.

Настав черговий робочий день. Вони їхали з Олександром Івановичем по місту. Маша жваво торохтіла:

— Зупинка «Московський зоопарк». На цю зупинку зібрано звірів з усього світу. Бізони з Америки. Слони з Африки. Кобри з Індії. Нещодавно зловили двох пінгвінів у Антарктиді й завезли сюди. Для звірів створені сприятливі умови, їх ніхто не кривдить. Їх виводять на прогулянку і миють зі шлангів. Організовуються виставки звірів. Є майданчик молодняка. Там вони лазять по стовпах і сидять у# воді. Сюди сходяться художники, щоб малювати звірів, і вчені, щоб вивчати їх.

Маша вже багато разів оголошувала зоопарк і говорила жваво, як на виступі у художній самодіяльності. Раптом водій зауважив, що вона замовкла і полізла униз під сидіння.

Олександр Іванович запитав:

— Ти, Машо, щось загубила?

— Ні. Там мій клас сідає.

Пасажири захвилювались:

— Ви чому замовкли? Розповідайте далі. Вельми цікаво про зоопарк.

Олександр Іванович подав Маші мікрофон униз і сказав:

— Ти з-під сидіння не вилазь, але розповідай. Пасажири чекають. Зараз буде зупинка «Студентська».

Маша взяла мікрофон і заговорила незнайомим басом:

— Наступна зупинка «Студентська». На цю зупинку зібрано студентів з усього світу. Студенти з Америки. Студенти з Африки. Студенти з Індії. Нещодавно зловили двох студентів в Антарктиді й завезли їх сюди. Для студентів створені сприятливі умови. Їх ніхто не кривдить. Їх виводять на прогулянку і миють зі шланга. Організовуються виставки студентів. Є майданчик молодняка. Там вони лазять по стовпах і сидять у воді. Сюди сходяться художники, щоб малювати студентів, і вчені, щоб їх вивчати.

У пасажирів повилазили очі на лоб. А Машин клас так і подався вперед, дізнатись, хто це так загадково розповідає. Водій начебто дорослий, а промовляють дитячим басом. А Маша далі повідомляла з-під крісла:

— Зупинка «Кафе «Котлетна». На цю зупинку зібрано котлети з усього світу. Котлети з Америки. Котлети з Африки. Котлети з Індії. Нещодавно зловили дві котлети в Антарктиді й завезли сюди. Для котлет створені сприятливі умови, їх ніхто не кривдить. Їх виводять на прогулянку і миють зі шланга. Організовуються виставки котлет. Є майданчик молодняка. Там котлети лазять по стовпах і сидять у воді. Сюди сходяться художники, щоб малювати, і вчені, щоб вивчати котлети.

Тут уже Машині однокласники не витримали. Вони, як замазка, просочились у кабіну водія і почали повсюди нишпорити.

— Дядьку, у вас платівка зіпсувалась? — запитав Аксьонов.

— А де педаль швидше їхати? — запитував Олейников.

— А хто у вас під кріслом сидить? — взяла бика за роги Надійка Абдурахманова. — Мікрофон туди снується.

І всі побачили Машу.

— Ой, Машо, це ти? Ми на ВДНГ їдемо.

— А що ти тут робиш?

— Я дядькові Сашку допомагаю. Він мій дядько.

Тут тролейбус на ВДНГ прибув. Кінцева зупинка. Всі пасажири повиходили. На зупинці дітей Катерина Ричардівна зустріла. Вона сказала:

— Я довідалась, що справа кепська. Сьогодні ВДНГ не працює. Там суботник для співробітників. Квитки не продають, екскурсії не ходять.

— Ех, — мовив Олександр Іванович. — Мені б туди потрапити, я б вас повозив. Я раніше на ВДНГ працював на тролейбусі. Там проводи є і вантажні тролейбуси їздять.

— А як же ваша робота? — запитала Маша Філіпенко. — Ваш маршрут?

— У мене зараз обід на дві години.

— Тоді, — сказала Катерина Ричардівна, — у мене є пропозиція. Давайте ми вас туди до-штовхаємо. Тобто ваш тролейбус, усім класом.

— Ура! — закричали третьокласники. Олександр Іванович сів за кермо, а дітвора галасливою ватагою покотила тролейбус вперед. Треба було його штовхати метрів триста. Вони дуже швидко до воріт доїхали. По калюжах, по опалому листю. Олександр Іванович погудів. Сторож йому ворота розчинив, і тролейбус в'їхав. Лише Діма Олейников застряв. Він найостаннішим ішов. Трохи збоку. У сторожа врізався і почав його штовхати.

Ледь-ледь Олейникова від сторожа відтягнули. А на виставці було багато тролейбусних проводів, їдь куди хочеш!

Олександр Іванович дітей повіз. Вони побували всюди. Біля павільйону космонавтики. Біля овочівництва. Біля тваринництва. Повз усі республіки проїхали. І всюди відвідувачів не було. Всюди самі співробітники працювали. Чистили, мили, підмітали.

Лише біля павільйону «Радянська автоматика» не було нікого. Ніхто не чистив, не мив, не витрушував. Павільйон сумно стояв на просторах ВДНГ на тлі кошлатих хмар.

Діма Олейников висунувся з вікна тролейбуса і чергового біля павільйону запитав:

— А чого це, дядьку, товаришу, у вас ніхто не працює? Нічого не підмітають, не витрушують? У вас що, немає суботника?

— У нас є — суботник. Але у нас співробітників нема. Адже у нас павільйон автоматики. Нікому підмітати.

Оленка Циганова закричала:

— А підмітати вам треба? А є що витрушувати?

— Треба, ще й як треба. І витрушувати є що.

Тоді Катерина Ричардівна сказала:

— Діти, допоможемо автоматам, а то вони пилюкою заростуть!

Діти зраділи. Вони схопили віники й ганчірки у чергового і заходились усе чистити, сміття виносити. А водночас їм черговий вчений про свій павільйон оповідав:

— Це ось верстати програмні. Вони дуже вмілі. Ти йому лише креслення покажи, він усе зробить. Або деталь треба показати. Ось у це віконце вставити. Ходімте далі.

І всі далі пішли. А Дім а Олейников яскраво сяючим програмним верстатом зацікавився. Не йшов нікуди, усе поряд крутився. Черговий продовжував:

— То автоматична вагівниця. Усе сама зважує і упаковує. На упаковці ставить вагу і число.

І раптом попередній верстат загуркотів. Щось почав виробляти.

— Ой, — сказала Катерина Ричардівна, — його треба зупинити.

— Марна справа, — каже черговий. — Він, поки все не виточить, нізащо не спиниться. Цікаво, чому він запрацював? Що йому показали? Гаразд, потім дізнаємось.

Увесь клас працював. Дуже сумлінно дітвора трудилась.

І Олександр Іванович Семенов їм дуже добре допомагав, забувши про. свій тролейбус. Павільйон «Радянська автоматика» невдовзі увесь засяяв, ніби то була «Радянська медицина».

Потім черговий інженер повів дітей у зал, де стояли дитячі гральні автомати. І всі почали грати, хто на що здатний.

Оленка Циганова грала в автомобіль на гірській дорозі. Вона із прірви не вилазила. Діма Аксьонов з автоматом у шахи грав. Його автомат, як чайник, грівся. Він ніколи такого гравця не стрічав. Діма всі до одного ходу робив проти будь-якої теорії. Таких захистів і дебютів жоден підручник не передбачав. І автомат не знав, куди діватись. Він ледве-ледве звів партію на нічию. А перед цим у самого Таля двічі вигравав.

Валера Готовкін, як військовий онук, все у торпедний катер стріляв. Вибухи так і ухкали. Здавалось, ще трохи, і торпеда автомат із зворотного боку проб'є і поскаче по Всесоюзній виставці народних досягнень. Добре, що автомати роблять міцні.

А водій тролейбуса Олександр Іванович у «Мінне поле» грав. Він усі танки безпомильно провів.

— Чому? — запитували діти.

— Еге ж. Чому? — зацікавився черговий інженер по автоматиці. — У нас навіть співробітники на цьому автоматі грати без втрат не можуть. Дуже важка гра — «Мінне поле».

— Я на війні танкістом був, — сказав Олександр Іванович. — Танки водив. — І діти його ще більше заповажали.

Нарешті настав час іти.

Черговий провів їх до тролейбуса. А потім закричав:

— Стійте! Стійте!

Він повернувся до павільйону і через півхвилини вибіг.

— От, — сказав він. — Виточив.

— Хто виточив? Що виточив? — допитувались діти.

— Верстат-автомат програмний виточив… Те, що йому у віконце показали.

— Цікаво, що? Цікаво, що? — запитували школярі. Всі цікавились. Лише Діма Олейников не цікавився. То він зопалу у віконце фігу показав.

Наступного дня, коли Маша прийшла на зупинку, Олександр Іванович сказав їй:

— Я тепер усе знаю про плинність… Чому водії звільняються.

— Чому? — спитала Маша.

— Тому що у нас товаришів нема. Ми всі поодинці. Я тільки-но вчора твій клас побачив, усе вмить збагнув. І вдома я один. І в кабіні я один. І навіть коли мені путівку дають, я також один в усьому чудовому санаторії. А я до людей хочу, до друзів.

… Цього дня до наукового керівника Інституту Поліпшення Виробництва надійшли дві доповідні записки. Перша від поліпшувачки Маші Філіпенко.

«Шановний прафффесор Баринов!

Водії звільняються з роботи, таму що вони не мають друзів. Їм необхідно створити колектив.

Поліпшувачка Філіпенко М».

Друга — від дружини товариша Жбанова.

«Вельмишановний тов. Баринов!

Поліпшувачка Марія Олександрівна Філіпенко цілком пристойно знає російську мову. Вона знає і пам'ятає всі правила і винятки.

Я не жартую.

Якщо ви хочете в цьому переконатись, влаштуйте будь-який диктант. Але слід робити це в особливо затемненій кімнаті. З надійною звукоізоляцією. Аби не розпорошувалась увага учениці і не було відволікань на всі боки з будь-якого приводу.

І ще. Слід видавати співробітникам, які працюють з М. О. Філіпенко, чавунне ядро для прив'язування до ноги учениці. Щоб бодай трохи звузити радіус її скакання і стрибання під час занять.

Ядра слід часто міняти. Тому що через особливу рухливість цієї дитини вони швидко зношуватимуться.

Ваша товариш Жбанова».

РОЗДІЛ 7

ВІРНІШЕ… ЯК БИ ЦЕ…

Діти, коли я розпочинав сьомий розділ, я гадав, що він буде невеликим. Таким, як і всі інші. Але він розмахався. Вийшов великий — як окрема повість.

Отож я вирішив: зробити окрему невеличку повість всередині книжки. Щоб була намальована обкладинка, було написано, хто автор, яке видавництво, була своя назва.

І вийшла «Повість про те, як дівчинка Маша працювала геологом у науковій експедиції».

Коли я так вирішив, мені вдалося ліквідувати ще одну плутанину. Ось яку: досі у мене все йшло по порядку: перший розділ — перша професія, другий розділ — друга професія. Потім розділів стало більше, ніж професій. А після появи на світ повісті все стане на свої місця.

Кількість професій дожене кількість розділів. І все буде чудово!

Повість про те,

як дівчинка Маша

працювала геологом

у науковій експедиції

В одній родині у тата і мами жила-була дівчинка Маша. Третьокласниця. Вдень вона ходила до школи, а вечорами і у вихідні працювала поліпшувачкою.

У Москві є такий Інститут Поліпшення Виробництва. Він бере тямущих дітей і посилає їх працювати на місце дорослих. І діти знаходять різні засоби, як поліпшити роботу в магазині, ательє, на підйомному крані.

За свою роботу Маша гроші одержувала. Невеликі — як студентська стипендія. Але в сім'ї вони були неочікувані, і від них була велика користь. Отож невдовзі кольоровий телевізор купили.

Якось науковий керівник професор Баринов викликав Машу до себе і каже:

— Скоро весняні канікули. Як ти гадаєш, мама відпустить тебе у геологічну експедицію під Вишній Волочок?

— Куди, куди? — запитала Маша.

— Під Вишній Волочок.

— Звісно, відпустить, — сказала Маша. — Вона сама мені щодня каже: «Чого це ти все вдома сидиш? Пішла б куди-небудь у наукову експедицію під Вишній Волочок».

— Коли так, — сказав Баринов, — то гаразд.

Він розповів Маші суть справи. Два роки тому у Вишньому Волочку в підвалі аптеки № 1 знайшли ящик з мінеральною водою. Робітник, що виявив ящик, одразу випив дві пляшки. І з ним сталися чудеса.

Він випрямився, хоча до того був підвищеної скрюченості. Кинув пити, а перед цим крав дефіцитні ліки, що були на спирту. Знову почав читати газети і книжки.

Інші співробітники аптеки, котрим дісталась решта пляшок, також переконались у неймовірній цілющості тієї води. У них в родинах нормалізувалися взаємини. Вони перестали сваритись і лаятись через дрібниці. Хоча кожному членові родини дісталось не більше, ніж по ковтку.

Цим випадком зацікавились вчені. Вони встановили, що у Вишньоволоцькому повіті, десь на околиці, було цілюще джерело, старанно приховуване місцевими жителями. Його воду добували ченці і продавали як ліки. Вода називалась «Монастирська мінеральна». Головна її цінність була в тому, що вона заспокоювала нервових людей. Вгамовувала головний біль, проганяла страхи, упокорювала навішених.

Джерело й так приховували як святе. А після революції і громадянської війни його сліди остаточно загубились.

І от у наші дні, коли є особлива потреба у заспокійливій воді, вже три експедиції були в тих краях, але джерело відшукати не змогли. Тепер готується четверта.

— Ти, Машо, поговори з мамою. Якщо вона тебе відпустить, приходь, я тебе познайомлю з геологами і з матеріалами. З дописами із старих газет, із записами розповідей очевидців.

Маша попрямувала в тролейбусний парк до мами… Радитись.

Коли вона підійшла до будинку паркоуправління, вона дуже зраділа. На будинку була афіша:

УВАГА!

Організовується Великий Театр Водіїв Тролейбусів! ВТВТ!

Запрошуємо усіх водіїв і членів їхніх родин взяти участь

у створенні першого спектаклю.

Він називатиметься ОПІВНІЧНИЙ ТРОЛЕЙБУС».

Головні ролі доручатимуться тільки водіям!

Репетиції проводитимуться у нічний час.

УСІ У ВТВТ!!!»

«Молодці тролейбусники! — подумала Маша. — Уже об'єднують водіїв у колектив».

У маминому відділі було п'ять столів і п'ять співробітників. І всі співробітники хутко сховали під столи чашки й електричний чайник. Тому що готувати чай на роботі й вмикати електрочайники забороняється. А вони подумали, що то не Маша прийшла, а старший тролейбусний пожежник.

У мами був найбільший стіл. Вона була найголовнішою у відділі. Довкола на стінах висіли кольорові фотографії тролейбусів, стояли шафи з теками і всілякими квитанціями.

Співробітники почали розпитувати:

— Ой, це ваша дочка? Дуже схожа на вас. У неї така ж самісінька шапочка.

— То вона мою надягла! — сказала мама.

— А куди вона у вас відпрошується?

— В експедицію під Вишній Волочок на канікули.

— А що ця експедиція робить? Нафту шукає? Фольклор збирає?

— Вона цілюще джерело розшукує. Там вода раніше дуже лікарською була.

Заступник мами по господарсько-економічних питаннях — по проводах, квитках, шинах, тролейбусних касах — Олександр Фірсович Бельгійський сказав:

— Коли б мене запросили в експедицію під Вишній Волочок, то я б і не думав, я бігом би побіг.

Тоді мама промовила суворим голосом:

— Дуже погано, що ви у нас іноді навіть не думаєте і куди завгодно ладні бігом бігти. Зате наше виробництво, щодо технічного забезпечення, на місці стоїть. У нас на лінії всі проводи другого сорту, латунні, марки ПЛ-6, а в інших парках мідні проводи ПМ-8. І зупинки на нашому маршруті найдовші. Чому? Бо ви зупиночній фабриці замовили мало зупинок засклених переносних тролейбусних. А про вугільні башмаки вам будь-який перехожий скаже, що вони у нас пониженої зносостійкості.

У Олександра Фірсовича голова так і похилилась. Очевидно, мама давно шукала привід йому вичитати. Він стриманий був і тихий, не висовувався. А зараз висунувся і їй підвернувся.

Маша пошепки запитала в однієї молодої співробітниці:

— А що, мідні проводи кращі, ніж латунні?

— Авжеж, — відповіла вона. — їм і зносу немає, і струм вони краще проводять.

— Мамо, мамо, — сказала Маша. — Що мені професору Баринову відповісти про експедицію?

— А те! — відповіла мама. — У ті сніги я тебе одну нізащо не пущу. Коли ще бодай одна дитина поїде — будь ласка!

Маша зразу попростувала на ясні очі професора:

— Дементію Дементійовичу! Мама каже, коли ще бодай одна дитина поїде в ті сніги — будь ласка.

— Сніг скоро зійде, — відповів професор Баринов. — А стосовно дитини… Я пам'ятаю, у вас там в класі був один хлопчик з практичним ухилом. Він у творі написав, що на вулицях потрібно саджати не дерева, а яблуні. А старі будинки не руйнувати, а переносити на дахи нових будинків. Цей хлопчик підійде.

— То Валера Готовкін. Він дуже господарський хлопчик, але дуже розпещений. У нього дідусь генерал. Він за кожним Валериним кроком стежить. Він його не відпустить.

Професор Баринов не погодився:

— Нова педагогіка стверджує, якщо дідусь над онуком тремтить, кожним кроком командує, усе навпаки виходить, що внук — головний командир. Якщо йому експедиція сподобається, він не лише сам поїде, а й дідуся із собою забере. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — сказала Маша. — Розпочинаємо роботу з онуком.

Професор Баринов дав Маші старовинну газету. Вона називалась «Тверскія въдомости».

— Ось, Машо, ознайомся з матеріалом. Може, тобі знадобиться.

У газеті був допис: «Найновіше цілюще джерело».

Маша почала вивчати допис. У ньому було написано:

«В той час, коли у нас відомі лише цілющі води Кавказу, на околиці Тверської губернії існує не менш цілюще джерело.

Про це повідомив нам «Довідковий листок староруських мінеральних вод».

Наскільки великі його цілющі властивості, можна судити по історії з дочкою поміщика і землеупорядника Федота Павловича Кузьмичова.

З перших дитячих років Олена Кузьмичова була істеричною і забіякуватою. Коли їй щось не подобалось, вона лягала на підлогу і дриґала ногами. Це дуже засмучувало батьків. Олена жбурляла в слуг і гостей різні предмети. Їй нічого не варто було вкусити будь-кого.

Якось вона вкусила собаку.

Ні поїздки в Кисловодськ, ні поїздки в Карл-Штадпірс не допомагали. Та як перемінилась дівчина і її поведінка після того, як селяни найближчої парафії принесли Кузьмичову чверть цілющої води. У дівчини припинились істерики, вона стала врівноваженою і веселою.

Відомо, що Кузьмичова не єдина, кому допомогли цілющі води сільського джерела. Шкода лише, що селяни приховують його місцезнаходження.

Надзвичайного зацікавлення заслуговують такі води. Необхідно лише пам'ятати, що такого виду лікування мають проводитись під постійним наглядом спеціалістів. Не на всіх позитивно діє заспокійлива вода».

Маша з великим задоволенням ознайомилась з цим матеріалом. І подумала, що декому в їхньому класі не завадило б дати цієї заспокійливої протикусливої води.

Наступного дня вона прийшла до школи і сказала Валері Готовкіну, що е можливість під час канікул піти в дорослу експедицію під Вишній Волочок.

— Розумієш, Валеро, там цілюще джерело загубилось. Дорослі його ніяк знайти не можуть. Вони допомоги дітей потребують.

— А що? — сказав Валера. — Ми усіх тамтешніх дітей піднімемо. Ми враз джерело розшукаємо. Треба лише точне місце знати.

— У тому й справа, що ніхто не відає про точне місце. Треба експедиції допомогти. Мене мама відпускає. Тільки не одну, а щоб ще хто-небудь поїхав.

Валера, тільки-но почув про це, взяв Машу за руку:

— Ходімо, будь ласка, до мене додому з дідусем розмовляти.

Вони прийшли, і їх одразу всадовили за стіл. Стіл у Валериного дідуся був важкий і величезний. За нього можна було сто чоловік посадити, точніше двадцять.

Їм дали картоплі та хліба, і дідусь наказав:

— Доповідайте.

Валера почав доповідати. Але якось не по-військовому, здалеку. Він сказав:

— Дехто в експедиції ходить, а дехто паничами виховується.

— Це хто ж у нас паничами виховується? — запитав дідусь. А бабуся з ополоником нашорошилась. Стала у стійку «струнко». Вона відчула, що готується якась операція з боку Валери.

— Я у нас паничем виховуюсь! — сказав Валера. — У мене ніяких труднощів немає.

— Я тебе зачиню сьогодні в комірчині без штанів, — сказала бабуся. — От у тебе й будуть труднощі.

Валера винахідливий був і практичний. Він одразу заперечив:

— Коли б д'Артаньян у комірчині без штанів сидів, то ніколи б д'Артаньяном не став, а був би якимось Рішельє або взагалі Міледі.

Дідусь генерал про комірчину без штанів не говорив. Він почав Машу розпитувати. Хто такі ці дехто? Що то за експедиція? І Маша все йому докладно пояснила і розповіла. Тоді дідусь зняв телефонну трубку і скомандував комусь:

— Машину генерала Готовкіна до під'їзду!

А потім він звернувся до Маші:

— Зараз ми до твого професора Баринова поїдемо. Вельми мене це старовинне джерело цікавить з військово-медичного погляду.

Вони втрьох зійшли вниз. Біля під'їзду вже стояла чорна «Волга» з усілякими антенами. За кермом сидів солдат.

Дідусь і двоє юних кандидатів у геологорозвідку сіли й поїхали. У машині був телефон. Він раптом заджеркотів. Дідусь узяв трубку:

— Генерал Готовкін біля телефону. Слухаю, товаришу командуючий! Не турбуйтесь, товаришу командуючий. Приїду вчасно. Лише запізнюсь на двадцять хвилин. Я тут однією проблемою зацікавився військово-медичною. Проблемою цілющої води. Є можливість взяти участь у геологічній експедиції під Вишній Волочок. Там виявлено зникле джерело. Джерело з медичною заспокійливою водою. Вона ж заліковує рани… Так точно… Про виконання доповім.

Машина швидко приїхала до Інституту Поліпшення.

Вахтер не став вимагати документи у генерала Готовкіна. Які вже тут документи, коли у нього червоні лампаси за кілометр видно. Лише подумки відзначив: «О наші дають! Генералів удосконалюють!»

Потім, коли всі пройшли, він ще подумав і сам з собою не погодився: «Як же їх удосконалювати, коли наші генерали найкращі в світі?»

Потім він ще трохи подумав і все ж таки збагнув: «Можна їх удосконалювати. Якщо генерала вдосконалити, з нього маршал вийде».

Професор Баринов був у себе в кабінеті. Вони з генералом привітались і обнялись. Виявляється, вони давно одне одного знали. Вони в одному класі раніше вчились.

Генерал одразу сказав професору Баринову:

— Ну, відповідай, що ти там мудруєш зі своїми джерелами?

Баринов відповів:

— Це ти мудруєш. Молодь затискуєш. А нам дуже потрібні молоді люди зі свіжим поглядом на життя.

— Розумієш, він у нас один, — сказав генерал Готовкін. — Бабуся без нього помре.

— Не помре, — сказав Валера. — Ми їй онучку Ларису із Саратова випишемо.

— А може, того… і бабусю… в експедицію? — запитав генерал. — Вона готує чудово. І чай, і котлети.

— У нас експедиція, а не виїзна їдальня, — зауважив Баринов. — На коні вона їздити може? Чи багаття розпалювати? А спати у наметі на снігу вона погодиться? Чи, наприклад, на сосну залізти зуміє?

Як тільки професор, повів мову про все це, генерал збагнув: тепер уже Валеру йому нізащо не втримати. Він лише запитав:

— А що, від дітей багато користі буває?

— Коли б не було, ми б усе це не затіпали.

Та генерал Готовкін не відступав:

— А як твоє джерело щодо оборони? Має значення для армійських потреб?

Професор Баринов відповів:

— Жива вода ще в казках потрібна була, щоб воїнів оживляти. А зараз вона потрібна ще більше. Ракет і гармат багато, а нервів міцних нема.

Він відкрив стіл і дістав ще одну старовинну газету.

— Поглянь, давній друже, ось на це. — То був «Звід зросту новобранців різних країн».

Країна          Мінімальний зріст у міліметрах

Швеція 1608

Сполучені Штати 1600

Англія (в Європі) 1600

Бельгія 1570

Німеччина 1569

Італія 1569

Франція 1540

Австрія 1553

Росія 1534

— А, би зацікавити тебе, скажу, що у Вишньоволоцькому повіті новобранці були як у Швеції. Високі та дужі. Тому що цю воду на всіх ярмарках ченці продавали. З дитинства всі пили «Монастирську мінеральну». Або «Святу срібну». А ось витяг із щоденника начальника військово-окружного управління Тверської губернії Шевирьова:

«У стройових навчаннях, маршируванні, верховій їзді, гімнастиці, фехтуванні, плаванні, польовій службі фізичні якості солдат Вишньоволоцького повіту були вищі від усіх».

Генерал Готовкін прочитав замітку своїми очима. І мовив:

— Бабусю ти нашу не береш. А от представників госпіталів доведеться..

Він козирнув, узяв Валеру за руку. Валера взяв Машу за руку, і вони помчали до автомобіля.

Як тільки вони сіли, генерал почав дзвонити:

— Алло, товаришу командуючий, дозвольте доповісти. Я дізнався, що готується велика експедиція для пошуків цілющого джерела. Надзвичайно важливого для оборонних потреб. Хто організовує? Організовує Міністерство геології. — Він поглянув на Машу з Валерою. — Ще приєдналось Міністерство освіти в особі двох співробітників. Не завадило б із наших кого-небудь виділити. Із управління госпіталів. Дякую, товаришу командуючий. Я дам розпорядження.

Він висадив Машу і Валеру біля домівки і поїхав у свій генеральний штаб.

Не минуло й двох тижнів, як експедиція вирушила.

Маша гадала, що експедиція — це собачі упряжки, оленячі нарти, всюдиходи. Та нічого цього не було. Просто приїхали вони на залізничний вокзал — один співробітник, геолог на прізвище Стороженко, двоє дітей і один лейтенант Соколов із управління госпіталів.

Щоправда, було чимало проводжаючих. Тати, мами, дружини. В тому числі один генерал у повній чудовій формі. Він звертався до Валери:

— Ти, Валеро, коли шукатимеш джерела, не всяку воду куштуй. Невідомо ще, що там з-під землі б'є. Може, де каналізацію прорвало чи нафтопровід тріснув.

— А ви, товаришу лейтенант, за моїм онуком пригляньте. Надто вже гарячий!

— Остудимо, товаришу генерал! Не турбуйтесь.

Усі завантажились у поїзд і рушили.

Ех, чудово у поїзді вночі! Ні тобі уроків, ні турбот. Лежиш на верхній полиці і думаєш про прожите життя. І не просто лежиш, а лежиш як співробітник. І немає поруч любої мами і дорогої бабусі. І трохи страшно і дуже цікаво.

Колеса: трах-тах-тах. Трах-тах-тах.

Ділова Маша вмить заснула. Навіщо даремно час гаяти? А Валера Готовкін не був розбещений всілякими подіями. Він не спав. Він мріяв під стукіт коліс — от як піде він до лісу, от як виявить там джерело. І вода у джерелі буде чистим пеніциліном з валер'янкою.

А колеса: трах-тах-тах! Трах-тах-тах!

А потім він. самородок знайде із щирого золота, з діамантами кілограмів на вісімсот. Потім він запримітить у болоті хрест. Усі гадатимуть, що то могила прадавня. А він лопатою копне, і всі побачать, що то ціла старовинна церква у болото вгрузла з усіма прикрасами.

І печери Валера відшукає.

І невідому науці гору відкриє. Загалом він час даремно не гаятиме. Ой, як хороше вночі в поїзді!

Трах-тах-тах! Трах-тах-тах! У-у-у! — то наш поїзд мчить.

У-у-у! Хат-хат-харт! Хат-хат-харт! — то зустрічний прогуркотів.

Ба-бах! — то Валера Готовкін з полиці упав, докрутився.

Він тому крутився, що весь час мріяв і хотів цієї ночі не спати.

Глибокої ночі поїзд прибув на станцію Вишній Волочок. До купе зайшов провідник і почав усіх будити.

Лейтенант Соколов і Маша Філіпенко вмить прокинулись. Геологічний співробітник, не прокидаючись, узяв речі й пішов до виходу з вагона. А Валера Готовкін не міг прокинутись. Він усе брикався і репетував:

— Бабусю, не буди мене, у нас канікули! Бабусю, не буди мене, у нас канікули!

Лейтенант Соколов узяв його під пахву, захопив свій чемодан і поспішив до виходу. Маша несла два рюкзаки — свій і Балерин.

На платформі біля поїзда був лише один зустрічаючий.

— Ви з експедиції?

— З експедиції.

— Ходімо зі мною до машини. Я шофер — Михайло Гагарін.

Він узяв у кожну руку по рюкзаку і повів експедицію через міст над коліями до свого «газика».

Лейтенант Соколов ніс Валеру Готовкіна. А той іноді хвицявся в усі боки і репетував:

— Бабусю, у нас канікули!

За ним ішла Маша і наглядала, аби щось із Валери не випало.

І останнім брів сплячий співробітник Стороженко. Видно, він був дуже тренований геолог.

Усі повсідались у теплий «газик» і рушили. Михайло Гагарін гнав машину швидко і недоладно. Вона підстрибувала на всіх вибоїнах і завертала в усі калюжі. Бризки так і розлітались навсібіч, ніби то був не «газик», а поливальна машина.

Коли вони їхали по нічному Вишньому Волочку асфальтом, то було ще нічого. Дехто навіть задрімав. Та ось вони виїхали на приміську неголовну дорогу. Тут машину як кине. Усі, хто в ній був, підскочили вгору. Та як стукнуться головою об стелю!

Маша вискочила із валянків.

Валера Готовкін заволав:

— Бабусю, не кидай мене на підлогу. У нас канікули!

Лейтенант Соколов опинився на місці Михайла Гагаріна. Михайло Гагарін проковтнув недопалок і втратив орієнтир. Потім він побачив, що сидить на чужому місці і замість керма крутить військовий кашкет. Геолог прокинувся і мовив:

— Впізнаю Вишньоволоцьку землю. Тепер почнеться.

Але тепер нічого не почалось. Лейтенант Соколов вів машину рівно, мов літак. Ніхто вже із валянків не вискакував і недопалки не ковтав.

Михайло лише встигав командувати:

— Зараз буде поворот ліворуч! А зараз — праворуч!

Невдовзі фари висвітили рейкову загорожу і «Ласкаво просимо!» над нею. То був піонерський табір. У якому розташувалась тепер база експедиції. Машу і Валеру віднесли до господарської кімнати. Поклали на запасні піонерські матраци і вкрили величезною, як футбольне поле, ватяною ковдрою. Під цією ковдрою можна було розмістити увесь Машин клас. Якщо б він, звичайно, лежав тихо, як оселедці. Навіть латки на ній були, як двірницький фартух.

Маша і Валера спали годин сто. А то й тисячу.

Уранці Валера прокинувся першим. Очі розплющив і нічогісінько не впізнає. Ні цих матраців, ні ящиків з милом, ні мішків з цукром він ніколи в житті не бачив. З усього, що було довкола, він лише Машу впізнав. Він її розбудив і питає:

— Машо, куди ми потрапили? Маша відповіла:

— Здається, це продовольчо-одежний склад. Отже, ми прибули.

Валера заходився мішки досліджувати. Знайшов шматок цукру, почав гризти.

— Ех, шкода, що тут мішка з котлетами нема.

Тут звідкись так смачно запахло, що діти зразу на запах пішли. І прийшли до великої кімнати, де геологи снідали. Вони були бородаті, у светрах, дужі такі. І сиділи вони навколо столу для настільного тенісу.

— Ага, молодь завітала! — сказав лейтенант Соколов. — Негайно дайте їм каші й хліба з маслом, півхлібини на брата.

Дітям дали пшоняної каші чомусь у чашках і м'якого сірого хліба. Дуже смачного. Валера Готовкін запитав:

— А де тут можна зуби почистити і прийняти душ перед сніданком?

Геологи перезирнулись. І той, у якого була найбільша борода, його звали Юра Лоза, повів Вал еру надвір. Він показав йому на довколишній мокрий ліс і сказав:

— Руки вимити і зуби почистити тут можна під кожним кущем. Або он у тому дощаному туалеті, на якому літера Ч дерев'яна прибита. А душ можна прийняти у цій бочці для дощової води. Нині з дахів така вода стікає м'яка, що й мила не потрібно.

Валера добіг до літери Ч. Він уперше бачив такий туалет — з дірками на підлозі. Адже провалитись можна запросто. Недаремно кажуть, що небезпечне життя у геологів.

Наприкінці сніданку всі пили чай із тих самих чашок. Потім Юра Лоза сказав:

— Зараз до нас приїдуть представники з Вишнього Волочка. Буде нарада. Прошу всіх прибрати пристойного вигляду. І завітати до клубу. Після наради — одразу по машинах і по об'єктах. Необхідні речі беріть з собою.

Якраз прогудів гудок. То прибула машина з міста з представниками. Юра Лоза і геологічний співробітник Стороженко провели їх до пінг-понгової і також пригостили чаєм з хлібом і маслом.

Далі всі рушили до клубу. У клубі Юра Лоза сказав:

— Шановні співробітники і представники міста! Вже четвертий рік поспіль ми приїжджаємо сюди для пошуку джерела. Витрачаємо державні гроші, користуємось транспортом, відволікаємо від роботи багатьох людей. І все безрезультатно. Але джерело потрібне країні. Збереглось кілька пляшок води з дореволюційного часу. І з'ясувалось, що вода з аптеки номер один — найцілющіша вода з усіх відомих науці. Вона заживляє рани і садна. Заспокоює істериків. Стримує нервових від лайок. Надає міці старим. А це надзвичайно важливо, тому що в країні різко збільшилась кількість пенсіонерів. І країна все одно знайде цю воду. Якщо ми не впораємось, вийде кілька робочих партій. Вони буритимуть свердловини, досліджуватимуть підземні води. Вони складуть карту підземних вод і вийдуть на потрібну точку. Тільки все те коштуватиме великих грошей. Коли ж ми самі відшукаємо джерело, заощаджені гроші можна буде використати на будівництво шкіл, дитячих садків, санаторіїв. Тому всю увагу і всі сили на пошуки цілющої води. Хто хоче висловитись?

Підвівся літній представник міської громадськості:

— Моє прізвище Коромислов. Я працюю спецкором у «Вишньоволоцькій газеті». Я пройшов увесь район від кордону до кордону і ні про що подібне не чув. Нічого у вас не вийде.

— Вийде! — сказав Юра Лоза.

— Тоді шукайте у районі Бологово-Ликошино. Я там рідко бував. Там свій кореспондент є, Куженкін. Може, у його володіннях щось і є.

— Гаразд, — сказав Юра Лоза. — На цей район звернемо особливу увагу. Хто ще хоче взяти слово?

Слова попросив дещо літній, але ще молодий чоловік в неновій льотній формі. То був представник цивільної авіації. Він сказав:

— Товариш спеціальний кореспондент абсолютно неправий. Ми обслуговуємо літаками пожежну охорону і лісництва. Так у нашому краї тих джерел сила-силенна. Є не лише занедбані джерела, а й цілі покинуті села. Дайте мені карту, я вам по пам'яті цих джерел штук десять намалюю.

Юра Лоза дістав карту і звернувся до геологічного співробітника:

— Володю Стороженко, нанеси джерела на карту. Тільки будь уважним. Для них з літака все на сантиметри вимірюється, а нам кілометри йти.

Далі Юра Лоза пройшовся по сцені й запитав:

— Я знаю, що серед вас лікарі є. Хай вони скажуть: в якому краї вашого краю найдужчі люди мешкають?

Головний лікар району товариш Радкін Віктор Олександрович сказав:

— Тут ми вам нічим допомогти не можемо. В усіх краях нашого краю живуть найдужчі люди. Особливо скаржаться сільські лікарі. Один казав мені: «Мої трактористи дужчі за своїх тракторів стали. Я вже забув, як градусник виглядає».

— Дуже сумний факт! — сказав Юра Лоза. Хоча нічого сумного в цьому факті не було.

Між тим, і сам Юра Лоза був, либонь, дужчий не лише за трактора, а й танка. Він тужно усім подякував і закрив нараду. І геологи почали розходитись по машинах і конях.

Валера Готовкін з лейтенантом Соколовим і Михайлом Гагаріним попрямували до «газика» вантажитись на кілька днів. Вони в бік Бологово-Ликошино їхали.

Маша з геологічним співробітником Володею Стороженком мали на автобусі доїхати до села Леонтьєво і вивчити там два джерела, на які льотчик вказав. І ще сільський магазин. Щоб купити там продуктів. Тому що вони були черговими по табору призначені. До десяти вечора їм належало приготувати вечерю на сорок осіб.

— Чому на сорок осіб? — запитала Маша у Юри Лози. — Адже геологів усього десять.

— А кожен їстиме за чотирьох, — заспокоїв її Юра.

І всім, хто від'їжджав, Юра давав перлинні таблетки-кульки.

— Ці кульки у цілющій воді розчиняються. Коли кулька розчинилась, знайшли!

І скоро завмер піонерський табір.

Маша і геологічний співробітник ішли весняною дорогою. Тут, за містом, співробітник був зовсім інший. Він і не думав спати. Очі у нього сяяли. Він до всього мав діло. І загалом, був як новенький.

Маша у нього запитувала:

— А чому ви експедицію навесні організували? Адже влітку легше.

— Влітку стільки трави і кущів, що нічого не видно. Взимку, поки сніг, кожне джерело видно. От і мерзнемо.

— А як ви гадаєте, ми знайдемо джерело?

— Звичайно, знайдемо. Я знайду.

— Ні, я! — скромно мовила Маша.

Вони підійшли до села. Біля входу стояли два стовпчики з написом: «Ракитне».. Літера И твердою рукою була виправлена на Е. Виходило — «Ракетне».

— Поряд, напевно, військова частина, — пояснив Стороженко. — Ось і виправили.

— Що таке ракети, я знаю, — сказала Маша. — А що таке ракити?

— То дерева такі, — відповів геологічний Стороженко. — Пам'ятаєш пісню:

«Ой, шуми ти, кущ рокитовий[1],

Вниз під вітром до землі…

Козаки дружка убитого

На шинелі принесли…

Далі він ще сказав:

— У нас полюбляють усе перейменовувати.,1 села, і вулиці. Якось ми село шукали — «Чорний бик». Ми довідались з літопису, що там руда була. Шукаємо, шукаємо… Нема такого села! Всю область обнишпорили. Виявилось, воно вже років тридцять має іншу назву — «Червоний побут». Інше село колись називалось «Парасьонково». Тепер його на жодній карті немає. Бо воно вже не «Парасьонково», а «Прогрес Синьково».

Маша з цікавістю усе слухала. І намотувала, намотувала…

Село Ракетне було дуже веселе. Усе-всеньке пофарбоване. Один будинок увесь яскраво-зелений, навіть ядучо-яскраво-зелений, од голови до ніг. Дах яскраво-зелений, огорожа яскраво-зелена, навіть кожний кілочок для теляти яскраво-зелений. Навіть яблуні побілені яскраво-зеленою фарбою. Другий будинок був несподівано ввесь фіалковий од першої до останньої дощечки. Навіть поштова скринька, що висіла на дереві, до речі, на рокиті, була фіалкова. Третій будинок був червоний, як пожежна машина. А останній будинок був увесь яскраво-жовтий, ніби в ньому мешкав начальник ДАІ.

— Чому таке село? — запитала Маша. — Наче діти розфарбували.

Володя Стороженко на це відповів:

— Я люблю вишньоволоцькі села за те, що вони усі несподівані. Одне на друге не схоже. Все у них різне: від кількості будинків до кількості поверхів. Пам'ятаю, в одному селі всі огорожі були як із зошита в косу лінійку. Із довгих металевих рейок. Їх, мабуть, перепилювати не вміли, от і ставили скісно. В другому селі всі дахи сяяли, як космічні. Вони були якоюсь особливою плівкою вкриті. На колодязі дашок є, то перед ним зачісуватись можна. Сидить ворона і сама себе клює. У третьому селі всі будинки були триповерхові. Такі собі хмарочоси рублені.

— А чому тут усе фарбують? — домагалась свого Маша.

— Напевно, тут волога місцевість і дерево без фарби псується. А може, у них фарби хоч залийся. До магазину нічого більше не завозять.

Посеред села була розвилка. Стояв дороговказ. І таємниця суцільної пофарбованості відразу розкрилась. Тому що на дороговказі було написано:

«Ракитний лакофарбовий комбінат — 10 км.»

— Зрозуміло? — запитав Стороженко.

— Зрозуміло, — відповіла Філіпенко. — Своїм робітникам фарби продають.

Тут якраз до дерев'яної непробивно синьої зупинки під'їхав вицвілий автобус. Вони сіли і поїхали в село Леонтьєво.

Автобус одразу захитало по всіх ямищах і вибоїнах. Угору і вниз! Просто душу витрушувало! А колгоспники раділи:

— Як гарно у нас дорогу полагодили!

Вони всі були гарні люди, з великими мішками й сумками, всі між собою знайомі по всій довгій дорозі. Вони вельми радісно одне з одним вітались і все-все знали.

— Гляньте, он Марія Кочемасова з чемоданом пішла. Мабуть, посуд здавати. Значить, її син Славко з флоту повернувся.

— А оно головині діти на собаці їздять. Значить, телевізійний майстер із міста сьогодні не приїжджав і всі ми без кіна будемо.

Геологічний Володя Стороженко не витримав і втрутився:

— Дивовижні висновки ви, мамашо, робите. Якщо ваша шановна Марія Кочемасова з чемоданом іде, то це ще не означає, що її син Славко з флоту повернувся. Може, Марія Кочемасова з отим чемоданом іде в «Ремонт галантереї». А може, вона з чемоданом до бібліотеки попрямувала — книжки взяти почитати.

— Та у нас «Ремонту галантереї» зроду-віку не було! — відказували говіркі колгоспниці. — А бібліотеку у нас до Леонтьєво перевели. З чемоданом вона йде посуд здавати, тому що сором'язлива. Не хоче, щоб бачили, що Славко її гуляє. А він, дурень, як приїде, увесь час святкує. І дружків своїх кличе. А прийти з флоту йому вже давно було пора. Він уже два роки як відслужив.

— Допустимо, тітонько, що Славко ваш Кочемасов уже відслужив. А звідки ви про телевізійного майстра знаєте? І про те, що кіна не буде? Мало чого головині діти на собаці їздять!

— А головиних дітей од телевізора не відірвеш. Особливо коли він гарно показує. Адже зараз під час канікул ціла серія іде про іноземного англійського хлопчика Олівера Твіста. Коли діти у дворі на собаці їздять, виходить, телевізор не працює. Отже, він нічого не показує. А не працює він тому, що у нас антена впала колективна, її блискавкою скинуло. Отож, майстер ще не приїхавши.

— Так, — мовив Володя Стороженко, — іноземний англійський сищик Шерлок Холмс — просто велика дитина у порівнянні з мешканцями Вишньоволоцької сільської місцевості.

Коли приїхали у село Леонтьєво, Маша як ступила на дорогу, так за дерево й ухопилась. Захитало її. Вона Володі сказала:

— Зараз ми хутко два джерела обслідуємо, а потім до магазину підемо?

— Ні, — відповідає Володя. — Спершу маємо магазин обслідувати, бо його можуть зачинити. А потім уже до джерел підемо.

Вони зайшли у скляний магазин і заходились його досліджувати. Головним чином Володя Стороженко у своїх дослідженнях на консерви натискав:

— То що у вас, бички в томаті? Дайте нам трохи, банок сорок. Щоб вони у вас тут не залежувались. А це що? Ніби «Сніданок туриста»? Банок двадцять нам для першого разу буде досить. Потішимо своїх хлоп'ят. А то що? Шпроти?.. Дайте, будь ласка, двадцять дві баночки. Найкращі!

— Вам які? — запитала продавщиця. — Латиські чи іспанські?

— А нам все одно! — відповів Володя. — Ми розмовляти з ними не маємо наміру!

— Ви б узяли для ваших хлоп'ят цукерок, — порадила продавщиця. — Побалувати їх.

— Ми боїмося їх зіпсувати, — відповів Володя. — Вони у нас діти без претензій, небалувані.

— То й цукерки такі ж! — сказала продавщиця. — По двадцять копійок за кілограм. Списані.

— Отакої! — подивувався Володя. — Я багато чого в житті бачив, але таких чудових цукерок не стрічав. Вони ж дешевші за картоплю. Дайте мені негайно на цілий карбованець. Тільки загорніть у що-небудь. А то для цього дефіциту у нас місця в рюкзаках не лишилось.

— Я вам ящик дам, — сказала продавщиця. І дістала з-під прилавка якийсь дивовижний ящик. Зроблений із газет. Він увесь виблискував, як полив'яний.

— Та у вас не магазин, — здивувався Володя, — а просто будинок сюрпризів. Звідки у вас такі ящики — з Італії, з Іспанії?

— З нашого лакофарбового комбінату. Це у нас роблять. Беруть газети, ними форму обклеюють і лаком обливають.

— Дайте нам якнайскоріше пару таких ящиків. Ми й речі повкладаємо, і почитаємо заразом. Де тут передовиця — на дні чи в кутку?

Продавщиця насипала їм два ящики цукерок, і, навантажені, вони вийшли на вулицю.

— То що, ми так і підемо навантажені джерела перевіряти? — спитала Маша.

— Ні в якому разі. Ми зараз речі на зберігання здамо.

— У камеру зберігання?

— Звісно, у камеру зберігання.

Володя завернув у найближчу хвіртку і погукав:

— Хазяйко! Хазяйко!

— Чого вам?

— Шановна хазяйко! Можна, ми ці рюкзаки у вас до вечора полежати лишимо?

— Нехай лежать хоч до весни. Що їм станеться! — сердитим голосом мовила хазяйка.

— Спасибі велике. А ще скажіть нам, шановна, де тут у вас джерела цілющі в колгоспі є?

— Які такі джерела?

— З цілющою водою.

— Зроду-віку не було. Ич, що вигадають!

— А просто джерела у вас є? Звичайні джерела?

— Звичайні є. Коло ставка за корівником. І біля колишнього панського будинку на горі. Тільки літошнього року спечно було, може, вони й пересохли.

Геологічний Володя подякував господині, і вони з Машею пішли далі без речей. Спочатку до колишнього панського будинку. Потім до корівника за ставом. І там дійсно з-під землі били досить сильні струмені води. Але кульки, які дав Юра Лоза, у воді не розчинились. Володя на всяк випадок набрав трохи води у скляні пляшечки і сунув їх у кишеню. А Маша ще промочила ноги.

— Все. Тепер у табір. Треба вечерю готувати на сорок осіб.

Їм пощастило. За кілька хвилин під'їхав вицвілий автобус, і був він зовсім порожній. І знову захитало їх в усі боки. Але тепер це було звично. І вони також завважили, що гарно у них дорогу полагодили, коли автобус ходить.

Їхали назад вони без пригод. Лише в одному місці спостережливий Володя мовив:

— Головині дітлахи оно з даху сарая на сніг стрибають. Виходить, антену ще не полагодили. Отже, майстер ще не приїхавши. І телевізори в усьому селі не показують. З цього приводу мене огортає сум.

Він і сам не помітив, як почав розбиратися в усіх тонкощах не гірше, ніж іноземний англійський сищик і вчений Шерлок Холмс.

Потім Маша і Володя Стороженко готували вечерю на сорок осіб. А пізнього вечора повернулись геологи і всю ту вечерю з'їли.

Але трьох осіб не було. Лейтенант Соколов, Валера Готовкін і Михайло Гагарін ще не повернулись.

Геологи до того втомились, що без будь-яких вибачень ішли від столу і вкладались спати у свої спальні мішки. Ніхто з них нічого не знайшов, і всі вони були сердитіші один одного.

Лише у Юри Лози вистачало сил провести з самим собою і Володею нараду. Він запитав:

— Ти зможеш ще завтра почергувати? У всіх справи незавершені.

— Почергую, — без захвату відповів Володя.

— А буде вільна година, злітай до Робочого селища, де лісозавод. Там, кажуть, на якомусь джерелі лазню збудовано.

— Гаразд! — сказав Володя. — Я зранку приставлю Манюню посуд мити, а сам змотаюсь. Там і продукти куплю, і лазню обслідую.

— А Манюня витримає?

— Витримає. Вона міцна дівчинка і тямуща. Все по господарству вміє.

Вони Манюню погукали і почали спати вкладати:

— Де тебе влаштувати?

— Не треба мене влаштовувати. Я де спала, там і спати хочу. Під тією ж ковдрою, — відповіла Маша, ображена за Манюню і за посуд. — Гаразд, іди!

Маша пішла і вмостилась під своєю величезною ковдрою — кілометр на кілометр. Лежала і сердилась. Вона їхала джерела відкривати, а натомість демонструє свої здібності по господарству — чашки миє. Так усі джерела без неї відкриють. І навіщо вона взяла з собою цього Валерку Готовкіна. Була б вона єдиною дитиною, її б узяли в Бологово-Ликошино і там би усі панькалися з нею. А так ніхто не панькається.

Сердитою Маша й заснула.

Тиша огорнула табір геологів.

Хтось спроквола заухкав і завив на горищі. Потім залопотів у темряві крильми, намагаючись навіяти забобонний жах. Може, то був пугач, може, демон. Чи, може, то був випадковий привид. Потім той хтось збагнув: тут ніякого жаху не навієш, не той випадок. І той хтось з горища, побуркотівши, подався в бік найближчого санаторію. А може, в бік цвинтаря.

Настав ранок. Маша прокинулась з температурою і простудженим горлом. У таборі панувала тиша. Усі геологи були «поїхавши».

На стіні перед Машею була прибита величезна записка, написана поспіхом і, певно, помазком для гоління:

«Машо, сніданок на столі, посуд під столом. Не нудьгуй!»

Інша б дівчина дуже образилась. Та Маша Філіпенко була не з таких. Вона образилась трошечки.

Маша протопила пічку-буржуйку. Це було неважко, бо дрова були порубані і складені поряд.

На нічці вона розігріла сніданок і поставила грітись відро води. Посуд стояв під столом у газетних ящиках. Ці ящики були зручні: Маша залила посуд водою, щоб він відмокнув, і ящики не протекли. Просто в ящиках вона почала мити.

Маша мила посуд і читала. Спочатку заголовки ящиків. Далі дописи, надруковані в них.

«НА ПОЛЯХ РАЙОНУ»

«ПОВІДОМЛЕННЯ ТАРС. ПОЛЬ РОБСОН ПРИБУВ ДО МОСКВИ».

«НОВИНИ ЦІЛИННОГО КРАЮ».

«ВИШНЬОВОЛОЧЦІ ЗМАГАЮТЬСЯ».

«ЛИКОШИНЦІ РАПОРТУЮТЬ».

«ВИПАДОК НА ГОЛУБОМУ ОЗЕРІ» — про те, як рибалки виловили неводом щуку небачених розмірів — два з половиною метри. Щуку здали в міськрибторг для продажу населенню, а рибалок у міліцію, для суду. Бо ловля сітками у Голубому озері заборонена законом.

«Кожному класу — телевізор» — про те, що в сільських школах не вистачає вчителів. І можна було б окремі уроки, наприклад, англійської мови, передавати із Нижнього Волочка безпосередньо в класи. У місті є багато мовних фахівців. А в класи на уроки можна було б запрошувати чергових викладачів або кого-небудь з батьків для підтримання дисципліни.

І раптом!.. «Олімпіада в Єдрово!» з підзаголовком «Чемпіони від'їжджають до Ковровино».

Ті чемпіони найбільше зацікавили Машу. Вона читала:

«Завершилась ще одна сільська олімпіада в райцентрі Єдрово. На неї з'їхались сільські спортсмени з чотирьох районних центрів: Єдрово, Бологово, Березайки, Виползово.

Змагання проводились з багатьох видів спорту. Із стрибків у довжину і висоту, з бігу на довгі та короткі дистанції. З підняття ваги і з плавання.

В усіх видах спорту встановлені рекорди. Багато з них перевищують рекорди СРСР.

Наприклад, спортсмен із села Ковровино Анатолій Туманов підняв штангу вагою двісті кілограмів. Це на шістдесят кілограмів більше рекорду країни. Мало того, що він підняв її, він прямо з помосту відніс її і повантажив на машину. Отож точну вагу штанги встановити не вдалось. Ми вже мовчимо про те, що вік у Туманова далеко не спортивний для штангіста. Йому сорок п'ять років.

Його односелець Іван Волков перший подолав дистанцію сорок кілометрів. Судді не очікували, що він так швидко перетне фінішну стрічку, і не встигли заміряти його результат.

Усі види спорту, де вимагались сила і витривалість, виграли ковровинці. Лише у забігах на короткі дистанції 100, 200 і 400 метрів перемогли спортсмени з інших сіл. Вони кажуть: «З цими ковровинцями краще не стрічатись. І в боротьбі, і в боксі, і в перетягуванні каната вони завжди перші. У цьому є якась загадка. Або вони запрошують сторонніх спортсменів, або у них є якийсь надзвичайно видатний тренер, котрий виховав не одне покоління переможців». Кореспондент Куженкін».

Маша ввесь ящик вивчила: чи нема ще чогось про село Ковровино. Та більше нічого не було. Вона другий ящик прочитала з усіх боків. Вимила увесь посуд і стала чекати Володю Стороженка.

Вона ходила з кутка в куток, мов вовк у зоопарку. Зрештою не витримала і, незважаючи на температуру і хворе горло, побігла назустріч по дорозі. Побігла з ящиком.

Сидить вона на зупинці на ящику, жде Володю. Сільські люди повз неї ідуть і гомонять між собою:

— Он міська дівчинка на ящику на зупинці сидить. І когось очікує марно.

Маша каже:

— Те, що я на ящику сиджу, — це видно. Що я на когось чекаю — це також можна збагнути, бо я на зупинці сиджу. А от як ви здогадались, що я міська?

— Тому що сільські дівчатка давно знають, що двогодинний автобус уже був о третій годині, а шестигодинний раніше сьомої не прийде. І марно не сидітимуть.

Маша запитала:

— А що робитимуть сільські дівчатка?

— Вони підуть на околицю села, бо знатимуть, що їхній очікуванець на попутній машині приїде.

Маша так і зробила. Пішла на околицю села. І якраз попутний трактор приїхав, а на ньому Володя Стороженко з продуктами. Маша загукала:

— Володю, Володю! Прочитай, що на цьому ящику написано!

Володя відклав продукти і сказав:

— Давай сюди твій поштовий ящик.

Він швидко знайшов спортивну замітку і зразу збагнув, у чому справа. Він сказав:

— Ходімо хутчіш до табору. У Бологово дзвонити.

— Кому?

— Власкору Куженкіну, котрий тим краєм завідує. Пам'ятаєш, кореспондент з міста про нього говорив. І про весь той край. І ще наш Юра Лоза сказав, що туди необхідно особливу увагу звернути.

— Пам'ятаю.

— Хай він там розшукає лейтенанта Соколова і Михайла Гагаріна з «газиком».

— І Валеру Готовкіна, — додала Маша.

— І Валеру Готовкіна… І все їм розповість.

Вони хутко добігли до табору і попрямували в кабінет директора дзвонити.

Їх швидко з'єднали з Бологово. З квартирою кореспондента Куженкіна. Володя Стороженко про все цьому Куженкіну розповів. І Куженкін усе збагнув. Він тільки вчора повернувся в Виползово. Там він зустрічався з лейтенантом Соколовим і Михайлом Гагаріним. Він на власні очі бачив Валеру Готовкіна і мав з ним бесіду. Він навіть брав у них інтерв'ю.

Володя Стороженко кричав:

— Ви обов'язково зв'яжіться з ними, поки вони нікуди не рушили. І скажіть, аби вони негайно їхали в село Ковровино і обслідували там джерела. Скажіть, що цілюща вода там. Там, і тільки там!

— Там! Там! — погодився Куженкін на другому кінці дроту та області. — Я давно підозрював, що це село якесь ненормальне. Там навіть діти мов свинцеві, їх од землі не відірвеш. Чути?

— Чути! Чути!

— Та тільки це село від нас забрали. Їх давно вже у Валдайський район перевели.

— Скажіть їм, нехай негайно їдуть. І нехай звідти нам дзвонять будь-якої ночі. Або хай телеграми шлють. Чути?

— Чути, — відповів Куженкін. — Зрозуміло! Буде зроблено!

Далі вони з Володею Стороженком готували їжу і чекали на геологів. І от настав вечір. Геологи прибували на своїх машинах по кілька чоловік. Приходили вони мокрі, похмурі й кидались до грубки. Або падали на матраци, закутавшись у ковдри. Тільки головний, Юра Лоза, увійшов свіжий і лёгкий, як після сну. І почав в усіх розпитувати, як справи. І почав наносити на карту позначки та хрестики.

Тут до нього підійшов Володя Стороженко і простягнув ящик з листів і газет.

— Прочитай, шеф.

Юра мовчки узяв ящик і прочитав замітку про спорт.

— Нічого собі! Негайно дзвоніть у Бологово! Їхньому власкору!

— Подзвонили.

— Сказати, щоб він їх розшукав.

— Сказали.

— Молодці! — прояснів суворий Юра. — Давайте вечеряти. Хто замітку знайшов?

— Манюня, — відповів Володя.

— Оце так Маша, — почулися голоси. — Оце так Філіпенко.

— Коли воду знайдемо, назвемо Філіпенківською.

— Філіпенко-кола.

— Манюнінська!

Маша навіть образилась. Юра Лоза це зрозумів і сказав:

— Усім хутко вечеряти і спати.

Всі так і вчинили. А брудний посуд склали до ранку в газетні ящики.

Геологи пішли спати. І спали ще по дорозі до матраців.

А от у Валери Готовкіна сон не вийшов.

Вони з лейтенантом Соколовим і Михайлом Гагаріним зупинились у селі Студенець, неподалік од райцентру Виползово. І полягали спати у колгоспному готелі. Колгоспним готелем була хата літньої колгоспниці Настової Тетяни Семенівни.

— Я також була в Москві, — сказала Тетяна Семенівна геологам. — Картоплю возила. У мене там двадцять п'ять карбованців украли.

— Хто ж це посмів? — здивувався лейтенант Соколов.

— Одна якась дамочка, вся у каблучках і сукнях. Либонь, приїжджа. Може, іноземка.

— А куди ж ви дивились, мамуню? — спитав Михайло Гагарін. — Поки у вас іноземці гроші викрадали.

— Та нікуди я не дивилась. Я картоплею торгувала. Вона каже: «Розміняй двадцять п'ять карбованців». У мене гроші були далеко заховані. Я їх дістала із штанів, із хусточки вийняла і їй відрахувала. Вона каже: «Навіщо, мені, бабцю, твої троячки та карбованці. Віддавай назад мої гроші». Я їй віддала. А коли додому повернулась, у сестрин дім, а грошей і нема, двадцяти карбованців. Я потім подумала: гіпноз якийсь.

— Отже, двадцять карбованців украли? — запитав допитливий Михайло.

— Та вкрали двадцять п'ять, — відповіла Тетяна Семенівна. — Я сама їх бачила і в руках тримала.

— А не вистачає двадцять?

— Двадцять.

— Виходить, вони п'ять карбованців підклали? — припустив лейтенант Соколов.

— Може, й підклали.

— Отже, у них совість є?

— Звідки у них совість, коли вони двадцять п'ять карбованців украли.

І ніяк вони з тих двадцяти п'яти карбованців зрушити не могли.

Валера Готовкін запитав:

— Бабусю Тетяно Семенівно, а де тут у вас можна душ прийняти перед сном?

— Та у нас тих душів у селі зроду не було. А Михайло Гагарін сказав:

— Хіба ти не знаєш? Душу в селі нема. Люди у сільській місцевості душем не користуються. Вони перед сном ванну приймають.

— Нарзанову, — додав лейтенант Соколов.

— Яку таку ванну? — здивувалась Тетяна Семенівна. — Хочете, я вам лазню витоплю? Тільки води наносіть, — запропонувала вона.

— Бабуню, (ми себе ледве носимо, — заперечив Михайло Гагарін. — Немає у нас сил. Еге ж, Валеро?

Сил справді не було. Вони полягали спати в одязі по різних кутках під квітчасті ковдри. Тільки полягали, тільки заснули, зразу стукіт у вікно.

— Ей, Частова, геологи у тебе ночують?

— У мене.

— Їх до телефону кличуть. У бригадирів дім.

— Що, усіх?

— Не знаю, — відповідав жіночий голос. — : Сказали, геологів до телефону. Із міста дзвонять.

Прокинулись наші з Валерою і з усіх ніг подались у бригадирів дім на другий край села.

Постукали. Їх впустили.

Увійшли — трубка лежить на табуретці.

— Лейтенант Соколов біля апарата! — мовив Соколов військовим голосом.

З того боку відповіли цивільним голосом:

— Це кореспондент Куженкін говорить. Вам терміново треба їхати у село Ковровино. У Вал-дайський район. Джерело знаходиться там.

— А де це?

— Біля райцентру Єдрово.

— Чому терміново?

— Вельми чекають усі. Ваші товариші дзвонили із Волочка. Вони дізнались, що джерело у тому селі.

Поки вони так перемовлялись, бригадирові діти й бабуся з усіх сторін блискали очима. І з пічки, і з кухні, з-за всіх перегородок, із-під усіх ковдр.

— Гаразд. Передайте їм, що ми негайно вирушаємо. Передайте вітання усім хлопцям. Скажіть їм, що ми тут усі болота облазили.

Куженкін подивувався:

— А чого ви по болотах лазите?

— Так тут нічого іншого нема, — сказав Соколов. — Самі болота довкола. Добре, що вони замерзли. А влітку тут і кроку не ступиш.

— Успіху вам! — закричав Куженкін. — Я, може, теж примчусь, щоб описати в газеті.

Вони подякували бригадирові та всій його окатій родині й вийшли. Михайло Гагарін пішов готувати машину. Лейтенант Соколов розпитував у трактористів про дорогу. Валеру попросили переносити речі в машину.

Тетяна Семенівна дала їм у дорогу пакет ватрушок і сказала Валері:

— Ти, коли воду лікувальну знайдеш, мені набери пляшечку. У мене кістки ночами стріляють. Так тріщать, хоч з хати біжи.

Лейтенант Соколов каже:

— Скільки років людей лікую, не чув, щоб кістки ночами стріляли. Давайте, Тетяно Семенівно, я вас перед від'їздом огляну. Я все ж таки військовий лікар.

Він оглянув Тетяну Семенівну і сказав:

— Бабо Таню, кістки у вас здорові. Та й взагалі, ви жінка міцна, ніякої хвороби у вас нема. Ви ліжко огляньте. Може, то воно ночами тріщить. Пересохло все.

Тут Тетяна Семенівна збагнула:

— То не ліжко тріщить. То ліноль стріляє. Мені мій син Лексій ліноль привіз із міста на підлогу. Якийсь особливий, хімічний. Морозостійкий. Для Далекої Півночі.. Він його на виробництві купив. От він і тріщить од спеки, коли пічка витоплена.

Як тільки Тетяну Семенівну оглянули і діагноз встановили, завантажились у машину і поїхали в темряві. Потихеньку, поволеньки. Їхати мали сто кілометрів, де путівцем, де асфальтом. — Спочатку машину вів Михайло Гагарін. Промені світла від фар металися в усі сторони. Потім він втомився і попросив Соколова покрутити баранку. Вони по черзі підміняли один одного. А воєнізований онук Валера Готовкін беззмінно спав на задньому сидінні. Він був дуже вольовий і наполегливий. Навіть тоді, коли підлітав на вибоїнах до стелі, він все одно не прокидався. Довго їхали.

Дуже довго їхали.

Ось уже почало світати. Минули напівсонне районне село Єдрово, перемовились із напівсонним працівником ДАІ і вийшли на останню пряму до селища Ковровино.

Назустріч потягнулись невдоволені ранкові трактори, старовинні автобуси з фанерними віконцями і поодинокі колясочні мотоцикли.

У лісі довкола дороги були розробки лісу. В усі сторони йшли просіки, розвилки, повороти. І скоро Михайло Гагарін збочив з гостинця. Він метався, з колії в колію, поки не заблукав остаточно.

Він не став будити Соколова, котрий уже задрімав, заглушив двигун і відкинувся на сидіння — спати.

Вони спали. І спала ще величезна, більша за Францію, Калінінська область разом з Вишньоволоцьким районом.

Першим прокинувся Валера Готовкін. Адже він раніше за всіх заснув. І прокинувся він через те, що якийсь кошлатий дядько ходив і хрустів ранковим льодком коло машини. То був лось.

Валера погудів, побібікав, і лось дременув до лісу. Всі попрокидались.

Сонце сяяло з усіх сторін. З-за кожної гілки. Було тепло. Лейтенант Соколов запитав у Михайла Гагаріна:

— Скажіть, будьте ласкаві, шановний товаришу водій, де тут можна душ прийняти перед сніданком і зуби почистити?

Михайло Гагарін напружився, теж хотів придумати щось дотепне, потім мовив попросту:

— А хрін його знає!

Вони хутко вмились снігом… Соколов видав кожному по сирній ватрушці із целофанового кулька Тетяни Семенівни, і вони рушили далі.

За кермом сидів сам лейтенант, і машина не скакала і не підстрибувала. Вона вперто долала кілометр за кілометром, і ось уже траплялись перші ознаки селища. Свіжі сліди, пісок і тирса на дорозі, різнорозмірні собаки.

Далі їм зустрівся хлопчик. Він котив перед собою величезний балон од колісного трактора.

— Хлопчику, хлопчику, як проїхати до селища Ковровино?

— По цій дорозі і їдьте, — відповів хлопчик. Він завдав собі на плечі колесище і пішов далі.

— Може, ти нас проведеш? — спитав лейтенант Соколов.

— Нє-а, я не можу, — відповів хлопчик. — Я біжу на МТФ, колесо вулканізувати. Поспішаю. Позаду дідусь іде, трактора тягне. Треба до його приходу все полагодити. А то він розгнівається. Та вам тут недалеко — п'ять кілометрів усього.

Наші злегка очі повибалушували на цього хлопчика з колесом, на його дідуся і поїхали далі.

Все ближче і ближче село.

Аж ген старенька по дорозі йде з торбиною. У той же бік.

— Сідай, бабусю, підвеземо.

— От як добре, голуб'ята, — сказала старенька. І почала всідатись у «газик».

Михайло Гагарін скочив зі свого крісла й допоміг старенькій. Потім подав їй торбинку.

— Бабусю, а що ж у тебе в торбинці? Не піднімеш. Гирі, чи що, носиш з собою, гантелі?

— Які гантелі, любчику! Праски несу електричні. Викинули в сільпі. Я й взяла для себе і для сусідів. Та багато не можу — десять штук всього.

Вона примружено дивилась на дорогу.

— А для гантелей я старою стала. Здоров'я у мене зовсім нема.

— А що у вас із здоров'ям, бабусю? — запитав лейтенант Соколов. — Чого його нема?

— І не знаю чому. Тільки ломить мене всю вранці. Так і викручує! Так і викручує!

У бабусі в руках була кочерга. Вона нею замість ключки користувалась в ожеледицю. І бабуся почала показувати, як її викручує на прикладі цієї кочерги. Всю кочергу у вузол зав'язала. І сказала:

— Вік, либонь. Мені вже вісімдесят скоро.

— То не вік, — заперечив Гагарін. — Мене, буває, також крутить вранці. Хочеш випрямитись — і не можеш. — Він намагався випрямити кочергу. — Ніяк не можеш! Це простудне, бабусю.

— Може, й простудне, — погодилась праскова бабуся. — А мені вже й виходити. Дякую вам, любчики. Дай вам бог здоров'я. От і мій дім. От і все наше селище Ковровино. Десять хат всього.

— Бабусю, а де у вас тут можна води набрати? — закричав із заднього сидіння Валера Готов-кін. — Дуже пити хочеться.

— А почекай-но. Я тобі зараз молока винесу.

— Ні, бабусю, не треба молока. Мені вода потрібна, попити, вмитись.

— Чи душ прийняти, — додав Михайло Гагарін.

— А ви під'їжджайте до ставка. Там і буде джерело. Якраз біля каплиці.

Хутко доїхали до джерела. Набрали води. Випили по склянці. Нічого особливого. Вода як вода.

Соколов дістав блискучу горошину й кинув у склянку з водою. Пиш! — лише бульбашки пішли. Горошина вмить розчинилась.

— Ура! — закричав Валера Готовкін. — Де тут найближча пошта?!

До найближчої пошти було, як завжди, кілометрів тридцять. Вони набрали каністру води й рушили.

Знову вибоїни і переліски. Знову путівець і така дорога, немовби вона фальшиво-стратегічна. Начебто її для ворогів прокладали, щоб вони нікуди не доїхали. І от довгождане райсело Єдрово і довгождана пошта.

Наші неголені учасники експедиції нагадували невідомо кого. Коли вони ввалились до пошти, дівчата подумали, що у них знову кіно про війну знімають. Вони сказали:

— Цих акторів кепсько загримували. Військова форма у них як новенька. І щетина не справжня, так і дивись, відклеїться. І китайських плащів, як у шофера, партизани не носили. Їх тоді ще в продажу, не було.

Лейтенант Соколов хутко накидав телеграму:

«Місто Вишній Волочок. Піонерський табір фанерного заводу. Начальнику геологічної експедиції Лозі.

Джерело знайдено. Виявлено у селищі Ковровино. Веземо пробу.

Соколов, Готовкін, Гагарін».

Через годину вражені геологи на чолі з Юрою Лозою, вибалушивши очі, читали:

«Джерело знайдено крп Виявлено у селищі з коровою крп Веземо пробку крп Соколов Готов Кін-Гагарін».

А коли Михайло Гагарін, Соколов і Валера Готовкін вийшли з пошти, вражені дівчата казали:

— То не партизани були, не з кіно. То міліція була. Петровка, тридцять вісім. Вони злочинця шукали. Він, мабуть, був дуже небезпечний.

— Чому небезпечний? Скажи, Марусю.

— Тому що Соколов готов.

— А той, у китайському плащі, і справді китайської національності.

— Це ж чому, поясни, будь ласка.

— Тому що прізвище у нього китайське — Кін-Гагарін.

Через деякий час кореспондент Куженкін прибув. Він довго дівчат розпитував. Телеграми читав. А потім продиктував по телефону допис у вишньоволоцьку газету: «Кін-Гагарін виходить на слід».

Потім було багато всіляких подій. І зустрічі у піонертаборі. І урочистий вечір з вишньоволоцькою інтелігенцією. І відповіді на запитання журналістів.

А ще через день, надвечір, Михайло Гагарін на своєму «газику» привіз у Вишній Волочок на станцію готового Соколова, Валеру Готовкіна і Машу Філіпенко. Вони від'їжджали до Москви. Ще проводжав їх геологічний Володя Стороженко. З величезним порожнім рюкзаком. Як завжди, йому було доручено по дорозі купити п'ятсот банок консервів.

Він говорив на прощання:

— Їдьте, друзі. Я не буду тут з вами панькатись, сльози проливати. По консерви побіжу. Я став фахівцем по консервних копалинах. Я вже давно не геолог.

Відомий слідчий Кін-Гагарін також не панькався. Він подарував Валері ліхтарик-дзижчалку і подався колеса підкачувати. Ех, життя геологічне!

У поїзді лейтенант Соколов сказав:

— Я, друзі, також давно не геолог. У медицину пішов. У хімію. А колись же геологом починав.

— А чому облишили?

— Я вважаю, що корисні копалини чіпати не треба. Треба їх для нащадків зберегти. Вони ж не тільки наші. Ми повинні сонячну енергію використовувати, гідроелектричну, атомну.

Маша зразу вирішила, що попроситься у професора Баринова поліпшувачкою саме на ці розробки. Пора просунути вперед наукові дослідження у цих галузях.

Валера Готовкін також вирішив почати життя заново. Якнайскоріше виправити двійку з математики і проситися у постійні поліпшувачі. Не буде він більше паненям виховуватись.

У Москві Машу зустрічали батьки. А Валеру зустрічали дідусь і бабуся.

— Ну як, онучку, здоровий? Сподобалось тобі?

— Ще як сподобалось! — закричав Валера. — Бабусю! Дідусю! Ми там навіть жодного разу не роздягались!!!

КІНЕЦЬ

РОЗДІЛ 7

СЬОМА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. МИ — ПОЖЕЖНА ДРУЖИНА

Після геологічної експедиції Машу надовго лишив у спокої Інститут Поліпшення Виробництва. Тому що мама подзвонила професорові Баринову і вичитала йому:

— Можливо, виробництво ви поліпшуєте, але нашу дитину ви погіршили. Батько їй каже: «Помий посуд. Он раковина повна тарілок». А вона відповідає: «Татусю, ти сам помий. Я надзвичайно зайнята. Я для країни нафту шукаю». — «Це ж яким чином ти її шукаєш?» — «А так, татусю, по карті. Нафти там найбільше, де найбільше бензоколонок». Батько каже: «А чемодани із крокодилячої шкіри продають там, де найбільше крокодилів. Тобто у підвалі Центрального універмагу». Вона у відповідь на це каже: «А я посуд все одно мити не буду. У мене багато справ є державної ваги». Отож у нас вдома не дочка живе, а просто міністр оборонної промисловості. Скоро ми до неї на прийом записуватимемось по вівторках і суботах.

Професор Баринов такого від Маші не сподівався. Він лише охав і ахав у трубку і нічогособікав:

— Ах! Ах! Ах! Ох! Ох! Ох! Нічого собі!

— І вчитись вона кепсько стала. У неї з англійської самі двійки.

Професор Баринов сказав:

— Я все зрозумів. Ми її тимчасово усунемо від поліпшення. Тим паче що у нас інший гарний поліпшувач виробився — Валера Готовкін. Він нас виручить. А з англійською мовою ми вам допоможемо. Прикріпимо до Маші маму товариша Жбанова.

— Дякую, — сказала мама. Але сама навіть засмутилась, що її Машу усунули від поліпшення. Маші й за це перепало:

— Бачиш, виставили тебе!

— Мамо, але ж ти цього сама бажала!

— Хто ж знав, що вони усунуть одразу. Я гадала, вони тобі прочухана влаштують. Та гаразд, зате тепер візьмешся за навчання. Хоча зарплату твою шкода.

І от якось до Маші в квартиру завітала ще не стара літня жінка. Вона як тільки ввійшла, так з порога й сказала:

— Does Masha Filipenko live here?

Чистою англійською мовою. (Що рідною мовою означало «Тут мешкає Маша Філіпенко?»)

Маша нічого не зрозуміла, крім двох вельми звучних англійських слів: Масша Філіпьєнко. І вона запитала:

— Хто ви? Вам кого?

На що громадянка відповідала:

— Tell in English, please.

(Що означало: «Кажіть, будь ласка, по-англійськи».)

Маша здогадалась, що прибула мама товариша Жбанова. І вона мовила по-англійськи:

— Проходьте, ду ю ду!

Все це було вдень, після школи. Вдома був тато. Він вийшов із своєї кімнати. Він також здогадався і мовив:

— Добрий день, добрий день. Ми на вас чекаємо. Хочете чаю?

— Tell in English, please, — повторила жінка.

І тато також мовив:

— Проходьте, ду ю ду.

Вчителька увійшла в квартиру і засипала Машу запитаннями:

— What is your name? Do you like English?

З появою в домі цієї незатишної бабусі життя у Маші різко зіпсувалось. Стільки труднощів з'явилось, скільки за все попереднє життя не було.

У Маші навіть мізки заскрипіли. Вона взяла словничок і заходилася шукати слова, які до неї мовили. Доводилось шукати кожне слово. Тому що ніяких англійських слів Маша не пам'ятала. А коли щось і пам'ятала, то пам'ятала неправильно. А коли щось пам'ятала правильно, то не пам'ятала, в якому порядку ставити. У неї виходило, якщо перекласти рідною мовою: «Я мешкаю тут Маша Філіпенко квартира будинок три. Мій тато має ім'я: містер Філіпенко Олександр є. Моя мама має місце бути робота парк. Я маю місце бути школяр».

За всі ці відомості товариш Жбанова-старша дякувала Маші найчистішою англійською мовою. Але не задовольнялась, а запитувала все далі й далі.

— Thank you. Have you brothes and sisters? (Чи маєте ви братів і сестер?)

— Thank you. Where does your mather work? What is her profesiуn?

(Де працює ваша мама? Яка в неї професія?)

Маша знову відповідала:

— Брати і сестри я є нема. Моя мама є працівник тролейбусного лісу. Відділу діставати одержувати.

Тато спочатку також брав участь у цих тортурах. Він бігав із словником і кричав:

— Який такий тролейбусний ліс? Треба казати тролейбусний парк. Тобто депо.

Потім тато втік. І бідолашна Маша сама лишилась відповідати на безкінечні питання товариша Жбанової. Потім вона писала диктант. І лише надвечір напівмертва Маша сіла трохи спочити за математику.

А у Машиного заступника, котрий виробився з її легкої руки, у Валери Готовкіна, день видався напрочуд вдалий.

Його запросили до Інституту Поліпшення Виробництва. Подзвонили по телефону і сказали, щоб він приїжджав. Удома якраз був дідусь-генерал. Він приїхав обідати. Вони обидва у машину сіли і поїхали до інституту завдання одержувати. Але дідуся цього разу не пропустили. Вахтер трапився бюрократичний, який ніколи в армії не служив. Або, навпаки, який служив, але невдало. Він сказав:

— Товаришу генерал, на вас перепустки нема. Вам доведеться годинки дві біля входу почекати.

Дідусь навіть образився. Він хотів Валеру не пустити, але Валера шасть повз вахтера і вгору!

Він зауважив, що на підлозі та на стінах були маленькі стрілочки намальовані. Як у грі «козаки-розбійники». Стрілочки були різнокольорові, з написами і вказували у різні сторони.

«Як здорово придумали!» — подумав Валера. Він вибрав собі зелененьку стрілочку з написом «Професор Баринов» і побіг по ній і по інших таких самих.

Зелені стрілочки провели його по різних коридорах до дверей, на яких була намальована зелена мішень і стрілочка у неї встромилась. На дверях було написано:

Кабінет професора Баринова.

Валера до професора зайшов, а дідусь сердитий у машину сів і поїхав у Генеральний штаб. Ух, там усім перепало!

Професор Баринов сказав Валері:

— У нашому місті є пожежна команда. Життя у неї завжди було тяжке й небезпечне. А протягом останніх років воно ще більше ускладнилось.

— Чому? — запитав Валера.

— Пожежі стали швидшими, ніж раніше.

У будинках довкола пластмаса і синтетика. Вони палають з більшою швидкістю і з величезним виділенням тепла. В середньому сьогоднішня квартира згорає вдвічі швидше, ніж учорашня. А техніка для гасіння — розсувні драбини, брандспойти, пожежні машини — лишились ті самі. Поки все приведеться у бойову готовність, поки пожежники дістануться до місця пожежі… А рух на вулицях став інтенсивнішим, усе вщерть забите… Спробуй щось вдіяти. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — сказав Валера.

— Так от, старі методи боротьби з вогнем не годяться. А нових ніхто не придумав. Існує спеціальний Інститут Пожежної Безпеки. Йому дали урядове завдання. Та поки він завершить розробки, два роки мине. Тому необхідно придумати щось вельми термінове. Ясно?

— Вельми ясно, — серйозно сказав Валера.

— Ми тебе зараховуємо до пожежної дружини Філі-Мазиловського району. У них новий будинок, нова техніка і чудові люди. Попрацюєш з ними, потім висловиш свої рекомендації.

— І мені каску дадуть? — запитав Валера.

— І каску, і комбінезон. І навіть особистий вогнегасник.

— А що мені бабусі сказати? Якщо бабуся і дідусь довідаються, що я в пожежники пішов, вони мене нікуди не пустять.

— Не знаю, — відповів професор Баринов. — Ти з Машею Філіпенко порадься. Вона краще знає твоїх бабусю і дідусю.

І професор побажав Вал ері гарних протипожежних успіхів.

Валера як пішов од нього, так одразу ж Маші подзвонив:

— Машо, що мені робити? Як мені з дідусем і бабусею впоратись? Вони мене у пожежники нізащо не пустять.

— Відпустять.

— Нізащо. Вони досі від мене сірники у дідусевий сейф ховають.

— А ти не кажи, що в дорослі пожежники пішов. Скажи, що ти — юний пожежник, такий собі пожежний суворовець. Що то гра така. Що пожежу не справжню гаситимете, а із червоних стрічок.

Валера так бабусі усе й розповів. І дідусю. Дідусь пожежним суворовцям зрадів. Хоч не військові, та майже військові. А бабуся насторожилась. Просила її на перше навчання взяти. Ганчірочки гасити. Валера ледве-ледве відбився.

— Ти що, бабусю? Ми з вогнегасниками бігатимемо. На дахи лазити будемо, ти за нами не вженешся.

І от вперше пішов Валера Готовкін на чергування у пожежну бригаду. Сів у метро, заплатив п'ятак і приїхав на станцію «Філі». Із метро вийшов, дивиться: стоїть неподалік двоповерхова будівля із зеленими воротами.

Валера здивувався, що пожежної вишки поряд не було. Він вважав, що поряд з пожежною командою завжди є каланча.

Біля воріт була кнопка дзвоника. Під нею висів список.

НАЧАЛЬНИК ПОСТА І ДЗВІНОК.

ЗАСТУПНИК НАЧАЛЬНИКА ПОСТА 2 ДЗВІНКИ.

СТАРШИЙ БОЄЦЬ ЛОПУХІН… 3 ДЗВІНКИ.

БОЄЦЬ ЛАНДИШЕНКО 4 ДЗВІНКИ.

БОЄЦЬ ВАСИЛЬКОВ 5 ДЗВІНКІВ.

РЕШТА БІЙЦІВ 10 ДЗВІНКІВ.

НА ВИПАДОК ПОЖЕЖІ ДЗВОНИТИ ПО ТЕЛЕФОНУ 01.

Валера натиснув на кнопку дзвоника один раз. Вийшов суворий сивий чоловік у військово-пожежній формі.

— Я вас слухаю.

Валера простягнув йому направлення:

«Поліпшувач Валерій Володимирович Готовкін направляється у пожежну команду Філі-Мазиловського району для вишукування можливостей по поліпшенню роботи. Прохання до керівників виявляти сприяння поліпшувачеві і йти назустріч в усіх побажаннях.

Про всі конфлікти дзвонити по телефону 17–74–04, науковому керівникові професору Баринову».

Суворий чоловік віддав Валері честь і запросив його до приміщення. Він сказав:

— Я капітан пожежної служби Мінаєв Вадим Олександрович. Тут у частині щойно завершено ремонт. Проведено цілковите переобладнання. Команда ще не прибула. Дозвольте ознайомити вас із службою.

Він розмовляв з Валерою так, ніби це був не Валера, а Балерин дідусь. Насамперед він повів Валеру показати гараж. Там стояли дві величезні червоні машини. Показав службове приміщення над машинами. Там у вільний час перебувала команда.

— Навіщо ці стовпи? — запитав Валера.

— Коли буває тривога, — відповів капітан, — по них бійці з'їжджають униз. І сідають по машинах.

— А де вони тепер? — запитав Валера.

— Команду ще не набрано. Після ремонту бійців ще не присилали. Я тут один. Навіть телефоністок немає.

«Нічого собі! — подумав Валера. — Як же я поліпшуватиму роботу, якщо працювати нікому?» Капітан Мінаєв сказав:

— Ви не турбуйтесь, що команди нема. Я все сам умію. І машину водити, і пожежі гасити. Навіть по телефону виклики приймати. Перш ніж начальником стати, я і бійцем був, і водієм, і механіком по брандспойтах.

Валеру це заспокоїло. І вони стали до роботи.

Вони почали відпрацьовувати і вивчати всі дії пожежної дружини на випадок пожежі.

Валера подавав сигнал тривоги, він гудів пожежною сиреною і засікав час. Вадим Олександрович кидався до стовпа і з'їжджав униз на перший поверх. Там він біг до кабіни і заводив двигун. А Валера мчав до воріт, щоб відчинити їх. Машина виїжджала і зупинялась. Це було першого дня.

На другий день почали відпрацьовувати подальші дії.

Валера кидався на сидіння бійця, і машина вилітала. Вони мчали мов очманілі по найголовніших вулицях. Сирена вила. Перехожі та легкові машини розлітались в усі боки.

Валера вивчав роботу пожежників од посадки до прибуття на місце вогню. Вадим Олександрович в усьому йому допомагав.

Валера дарма час не гаяв. Користуючись пожежною машиною, він зробив візити усім своїм друзям. Він говорив їм:

— Подзвоніть мені по телефону нуль один, додатковий Філі-Мазилово. Скажіть, що у вас учбова пожежа, і засікайте час.

Телефон дзвонив:

— Алло, у нас учбова пожежа! — І машина вилітала.

Через деякий час драбина доставляла Валеру Готовкіна прямо у вікно того, хто його замовляв. І Валера запитував через кватирку четвертого поверху:

— Це у вас учбова пожежа? Скільки часу ми до вас їхали?

А йому відповідали через кватирку:

— Все уже згоріло.

— По-справжньому згоріло чи по-учбовому? — По-учбовому, звісна річ.

Усі його друзі — і Діма Аксьонов, і Діма Олейников — усі йому заздрили. І всі дуже просились у команду. А Валера відповідав:

— Я про вас подумаю. Коли у мене буде нагода, я переговорю з професором Бариновим. Може, він дозволить. Він у нас головний.

Діти дивувались — що то за професор такий по пожежах?

А якось Балерин дідусь подзвонив і сказав:

— Валеро, я дзвоню до бабусі й ніяк не можу дозвонитись, у неї весь час зайнято. Передай їй, що я сьогодні прийду пізно.

— А що? Чому? — запитав Валера.

— Командуючий прибув. Іноземні військові приїхали. Загалом, у нас пожежа.

Як тільки він промовив «пожежа», у Валери щось спрацювало. І він загукав:

— Дідусю, дідусю, засікай час! Зараз будемо! Який у тебе поверх?

— До чого тут поверх? — відповів дідусь. — Четвертий.

Він повісив трубку і почав у військовому штабі бесідувати з командуючим та іноземцями. Командуючий говорив:

— Ось іноземний маршал містер Раунд і з ним військовий аташе містер Граунд. А то їхні ад'ютанти і лейтенанти. Містер Раунд має намір зробити нам одну військову заяву.

Командуючий промовляв чистою англійською мовою, а генерал Готовкін перекладав на російську. Щоб розуміли наші військові ад'ютанти, лейтенанти і кореспонденти.

І іноземний містер Раунд зробив заяву:

— Вчені нашої країни, борючись за мир у всьому світі, придумали нову зброю. Це маленькі самонавідні ракети. З однієї вантажновійськової машини чи з одного літака їх можна випустити п'ятсот штук. Вони злітають угору і з висоти самі наводяться на танки, літаки та гармати, що стоять внизу. Вибух — і, як мовиться у вашій російській казці, лише пір'я летить по закапелочках. Розміри пір'їн не більше пачки сигарет. Від закапелочків теж нічого не лишається.

— Так, — підтримав його містер Граунд. — Тому ми пропонуємо ваші танки і літаки зняти із озброєння. І переплавити їх на трактори, ліфти та пральні машини. Що ви на це скажете?

— Що ми на це скажемо? — запитав командуючий у генерала Готовкін а.

Генерал Готовкін глибоко замислився. І всі глибоко замислились. Потім генерал Готовкін мовив:

— Ми також зробимо заяву.

Він говорив по-російськи, а командуючий перекладав його заяву на чистісіньку англійську мову для кореспондентів, ад'ютантів і лейтенантів.

— Справа в тому, що наші вчені, борючись за мир, придумали новий захист од агресивних нападів. Це маленькі ліхтарі. Своїми променями вони змінюють дію усіх приладів на протилежну. Якщо ми спрямуємо такі ліхтарі на ваші ракети, вони повернуться і полетять у протилежний бік. І полетить пір'я по закапелочках од ваших танків і літаків. Уціліє лише все дерев'яне.

Містер Раунд поглянув на містера Граунда.

— Що ми на це скажемо?

Містер Граунд глибоко замислився. Потім мовив:

— Цього не може бути. Це все казки Пушкіна. Це все вигадка — роман «Євгеній о'Нєгін».

— Так?! — закричав генерал Готовкін. — Казки Пушкіна?! Роман «Євгеній Онєгін»?! А це ви бачили?!

Він дістав із письмового столу ліхтарик-дзижчалку. З іншого ящика електронний ручний годинник.

— Дивіться! — Він спрямував ліхтар на електронний годинник і подзижчав ним. — А тепер вивчайте!

Він простягнув годинник містерам Раунду і Граунду.

Два містери вирячили очі й довго дивились на годинник.

Потім мовили:

— Він іде назад.

Після цього обидва містери, як по команді, спочатку почервоніли, потім позеленіли.

Тут усі кореспонденти дістали блокноти і почали записувати: «Годинник повернув назад», «Нова зброя росіян», «Час збожеволів», «Електроніка навпаки», «Артилерія б'є по своїх».

— Мені душно! — промовив містер Раунд. — Води!

— І мені душно! — промовив містер Граунд. — І мені води!

Їм зразу ж піднесли тацю з кока-колою і з квасом.

— Не те! — промовили містери. — Нам звичайної води. Нам необхідно вмитись.

Генерал Готовкін натиснув на кнопку і наказав по селектору:

— Води нашим гостям. Та побільше!

Саме в цю мить за вікном з'явилась пожежна драбина. На ній приїхав Валера Готовкін із шлангом. Всі так і повалились на стільці.

А Балерин дідусь підійшов до вікна, розчинив його і сказав:

— Дайте сюди води. Піввідра, будь ласка. Валера загукав униз капітану Мінаєву:

— Піввідра, будь ласка, товаришу генералу! Мінаєв повернув кран, і вилилось рівно піввідра. Іноземні генерали встигли вмитись.

— Дякую! — сказав Готовкін. І Валера поїхав униз. Саме в цю мить прибігли солдати з рушниками.

Містери Раунд і Граунд були приголомшені. Вони сіли в машину і поїхали доповідати про все своїм урядам. Командуючий ласкаво посміхнувся їм на прощання.

Потім командуючий обернувся до генерала Готовкіна, і посмішка з'їхала з його обличчя на потилицю. Потилиця ще посміхалась від'їжджаючим гостям, а обличчя вже стало суворим-суворим.

— Чо-му я нічого не знаю про секретні промені? Чо-му ви показуєте секретні промені несоюзним військовим? Та чи знаєте ви, що належить за розголошення державної таємниці?

На що генерал Готовкін відповів:

— Ніяких променів поки що немає. То звичайний динамо-ліхтарик. А годинник мій просто впав. І сам пішов у зворотний бік. Усе ніколи було віднести його до майстерні.

— А чому пожежники заїжджають у вікна без наказу?

— То ніякі не пожежники. То мій онук. Він у пожежні суворовці поступив. Зараз він на практиці — драбини і брандспойти опановує!

— То нехай він їх опановує в іншому місці! — суворо мовив командуючий. — Десь біля свого училища. Що стосується променів, — негайно дайте вказівку вченим винайти такі. Щоб ми могли вивести їхні дурні ракети з ладу. Щоб ніякого пір'я по закапелочках у нас не літало!

Вдома Валері Готовкіну жахливо перепало за його в'їзд у вікно зі шлангом. Дідусь мало не забрав його із пожежної команди. Добре, що капітан Мінаєв за Валеру заступився і бабуся нічого не дізналась. Ще добре, що Балерин ліхтарик знадобився і все становище врятував. Через ліхтарик дідусь до Валери став лагіднішим.

А у Маші Філіпенко справи були гірше нікуди. Мама товариша Жбанова влаштувала їм вдома просто англійську окупацію. Жодного слова російською мовою не приймалось. Постійно чулося:

— Що то є? Чи є то шафа? Якого кольору є ця шафа? Як багато шаф у цій кімнаті? Дякую. Хто то є? Чи є це хлопчик? Якого кольору цей хлопчик? Як багато хлопчиків у цій кімнаті? Велике спасибі. А що е це? Це дівчинка чи це стіл? Якого кольору ця дівчинка? Як багато дівчаток у цій кімнаті? Дуже велике спасибі. А що е це? Чи є це двері? Якого кольору ці двері? — І так далі. І так далі.

Якось Маша повернулась із школи і побачила, що всюди наклеєні англійські слова, надруковані на англійській машинці. Вона ступає до дверей в кімнату, на них написано: the room. Береться за ручку дверей, на них приклеєно: the door. Наближається до столу, на ньому напис: the table. Маша пішла на кухню, біля входу висить: the kitchen. Взяла у руки чашку, на ній: the tankord. Взяла чайник, читає: the teapot. Взяла цукорницю, на ній: the sugar-basin. Взяла із цукорниці кусок цукру, на ньому: the sugar.

Від усіх тих англійських the words Маша очманіла.

Та бажала вона того чи не бажала, але англійська мова поступово проникала в неї, всотувалась. А іноді навіть висотувалась. Навіть у школі вчителька англійської мови Надія Олександрівна Терехова сказала:

— Дивіться, діти, що з людиною наполегливість робить. Ще тиждень тому Маша Філіпенко по-англійськи двох слів зв'язати не могла. А тепер цілі речення промовляє. І все тому, що на уроці уважна. Беріть з неї приклад!

Маша при цьому подумки відзначила: «Якщо у нас ця залізна мама ще тиждень поживе, я не тільки по-англійськи забалакаю, я російську забуду. Недарма про неї кажуть, що вона володіє особливим методом — магнітно-прилипальним. Що вона двох міністрів і одного маршала мови навчила».

Валера Готовкін тим часом на станції «Філі» розвертався. Якось він сказав капітану Мінаєву:

— Вадиме Олександровичу, здається, я вже дещо придумав, я придумав, як нам за діло братись.

Він увесь процес прибуття на місце пожежі розбив на окремі операції. Ось як це виглядало:

СПИСОК ОКРЕМИХ ЧАСТИН

1. СТРИБАННЯ НА МАШИНУ.

2. ВІДЧИНКА ВОРІТ.

3. ПРОЇЗДКА ПО ВУЛИЦЯХ.

4. РОЗСУВКА ДРАБИНИ.

5. РОЗМОТКА БРАНС… БРАНДСП… ШЛАНГІВ.

6. ТУШКА ПОЖЕЖІ.

І Валера напосів на першу частину, на стрибання на машину. Він сказав:

— Це неправильно, що пожежники по стовпу вниз з'їжджають. Поки один їде, він іншому заважає.

— А як треба?

— Треба, щоб у кожного карабін був, як у парашутистів. Або як у альпіністів, котрі прірву долають. А з другого поверху до машини необхідно тросик напнути. Тоді всі можуть гуртом їхати і прямо на довге сидіння сідати.

— Цікаво, — погодився Мінаєв. — Треба б спробувати. Але ж бійців поки немає.

— Зараз будуть! — сказав Валера.

Він подзвонив Дімі Олейникову.

— Дімо, у нас зараз учбова пожежа буде. Приїжджай до метро «Філі». Ні, Дімо, учбова пожежа це не тоді, коли палають підручники, а тоді, коли з учбовою метою гасять пожежу. Тож приїжджай негайно і Аксьона прихопи. Відра брати? Як хочеш, можеш брати, якщо є. І відра, і гаки.

Він подзвонив Маші Філіпенко і почув:

— Hello, here is Masha. (Що означало: «Алло, Маша слухає».)

Валера нічого не збагнув. Але почув слово «Маша» і загорлав:

— Машо, приїжджай до нас до метро «Філі», у нас учбова пожежа.

— Repeat, please, — мовила англійська Маша. — Why is it fire in nietro? (Повторіть, будь ласка. Чому в метро пожежа?)

Коли б Валера володів англійською досконало, він би збагнув, що вона каже.

Та він був слабенький в англійській мові, тому просто горлав:

— Машо, біля метро «Філі» буде учбова пожежа. І у відповідь почув:

— Що є у метро «Філі»? Учбова пожежа є. Якого кольору ця пожежа є? Ця пожежа є червона.

— Ти що, очманіла, Машо?

І тут Маша відповіла чистою російською мовою:

— Сам ти очманів, Готовкін нещасний. А я зараз прищу.

Вона подалась до мами товариша Жбанова і закричала:

— Give me, please, one… одне відро, give me чоботи and give каструлю замість шолома. Я на пожежу біжу.

Мама товариша Жбанова зажадала:

— Tell, please, everything in English.

Але Маша збунтувалась і нічого по-англійськи спікати не стала. Вона збагнула, що поки вона все це по-англійськи викладе, там усе згорить. І будуть біля метро «Філі» самі учбові жарини.

Вона надягла чоботи і стару мамину куртку й помчала до метро.

Не встиг Валера зробити останній телефонний дзвінок, як почали прибувати перші дружинники. Невдовзі ввесь клас з відрами, каструлями і гаками був у зборі. Діма Аксьонов приніс навіть вогнегасник, що висів у них в під'їзді. А Діма Олейников приволік пожежний шланг із спеціальної протипожежної шафи, що стояла коло його будинку біля гаражів. З тим шлангом його не хотіли пускати в метро. А він горлав:

— Якщо ви мене не пустите, там усі «Філі» згорять!

Чергова була в роздумах. А міліціонер пожалів його, і його пропустили. Тільки звідки брати воду для цього шланга, Олейников не придумав.

Капітан Мінаєв порадів з такої спритності добровольців-бійців. Він показав дітям частину і пояснив, що вони тут з Готовкіним роблять.

Потім вони з Валерою почали проводити навчання. Діти по стовпу з'їжджали з кімнати бійців униз і всідались на машину. Капітан Мінаєв засікав час по секундоміру. Все виходило дуже швидко. Десятеро дітей сідали на автомобіль за одну хвилину.

Далі капітан напнув сталевий тросик од кімнати бійців до гака над виїздом з гаража. І роздав дітям широкі брезентові пояси. Пояси на дітях не застібались. Довелося проколювати нові дірки. А Аксьонов і Олейников не стали дірочки проколювати, вони в один пояс удвох влізли.

На поясах були ланцюжки з карабінчиками. Такими ланцюжками користуються верхолази.

Валера Готовкін перший з'їхав з другого поверху до пожежної машини на такому карабінчику. Потім інші діти.

Виходило дуже швидко і весело. Хлопчики летіли вниз, хитаючись, як ялинкові іграшки. І приїжджали прямо на сидіння машини.

— Все! — закричав Валера. — Годі кататись! Проводимо навчання!

Він сіпнув за кульку на мотузочці — загуділа сирена.

— Засікаємо час!

Діти з-за шахових столиків і з легких брезентових крісел кинулись до напнутого троса. Вони з'їжджали вниз до машини і всідались на довге сидіння уздовж пожежної драбини.

— Готові? — запитав капітан Мінаєв із кабіни.

— Готові!

— Відчиняй ворота!

Валера кинувся до воріт і відчинив їх, штовхаючи по одній воротині. Машина заревла і рвонула вперед.

Експеримент вдався! Усі діти, як один, лишились висіти на тросі. Вони забули відстебнути карабінчики.

Операція тривала тридцять секунд.

— Я бачу, від вас є користь, — сказав капітан Мінаєв.

— Поки що мало користі, — сказав Валера. — Буде більше. Завтра ми продовжимо навчання.

Він звернувся до дітей:

— Хто зможе приїхати?

Усі підняли руки. Крім Маші Філіпенко. Вона не знала, чи можна на пожежу йти з вчителькою англійської мови. І не була впевнена, чи відпустить її куди-небудь сувора товариш Жбанова.

— Діти, нам треба не лише посадку прискорити, а всі операції також, — сказав Вал ера. — Треба, щоб ми продумали як.

Він зачитав однокласникам «Список окремих частин»:

1. СТРИБАННЯ НА МАШИНУ.

2. ВІДЧИНКА ВОРІТ.

3. ПРОЇЗДКА ПО ВУЛИЦЯХ.

4. РОЗСУВНА ДРАБИНИ.

5. РОЗМОТКА БРАНО… БРАНДСП… ШЛАНГІВ.

6. ТУШКА ПОЖЕЖІ.

— Зрозуміло, діти? Допоможемо?

— Зрозуміло, — загаласували діти. — Допоможемо.

І вся пожежна дружина, галасуючи і грюкаючи спорядженням, поїхала додому. Капітан Мінаєв радісно поглядав їм услід:

— Славна молодь росте. Тільки б каструлі не погубили.

Увечері діти почали дзвонити Валері Готовкіну зі своїми пропозиціями.

Діма Аксьонов запитав:

— У вас ворота куди відчиняються?

— Куди треба. У двір, — відповів Валера.

— А треба якраз назовні!

— Це ж чому? Ми назовні усіх перехожих з ніг позбиваємо.

— Якщо машина завиє перед виїздом як слід, всі перехожі розбіжаться. Поки ви ворота всередину відчиняєте, ви скільки часу гаєте. Якщо назовні, то їх відчиняти й сама машина може.

— Чудово! — мовив Валера військово-пожежним голосом. — Завтра доповімо капітану Мінаєву.

Потім подзвонив Діма Олейников:

— Скажи, машину ви прогріваєте?

— Не знаю.

— Довідайся обов'язково. Взимку мій тато на прогрів машини двадцять хвилин витрачає. А коли їхати на непрогрітій машині, вона весь час глухне.

Потім подзвонив сам капітан Мінаєв:

— Товариша Готовкіна до телефону.

— Хто його запитує?

— Капітан Мінаєв.

— Генерал Готовкін поїхав до Інституту Променевих Досліджень.

— Дякую. Але мені потрібен не генерал Готовкін, а протипожежний школяр.

— Протипожежний школяр зараз підійде.

— Йди до телефону, — сказала бабуся. — Там щось горить.

— Я вас слухаю, товаришу капітан.

— Ти, Валеро, вибач, що я тебе турбую. Але завтра прибуде ціла пожежна комісія. Вони хочуть довідатись, що ми зробили.

— Але ж ми нічого не зробили! — закричав Валера.

— Я їм так і кажу. А вони відповідають: «Ми вам не будемо заважати. Ми в кутку посидимо, постежимо. Не можна таку справу на сам оплив пускати. То ти ж попередь своїх, хай не бентежаться. Хай працюють, як начебто нічого не сталось. Ніби ніякої комісії нема.

Валера засмутився. Одне діло — працювати і придумувати щось у своєму колективі. А інше діло — видумувати все, коли в кутку комісія сидить. Хай тобі грець!

Завтра після школи майже всі учні з третього класу прибули на станцію «Філі» для продовження навчань. Там уже була невелика комісія з трьох генералів, чотирьох полковників і восьми цивільних осіб. Вони скромно сиділи в кутку у кімнаті відпочинку бійців і не знали, куди себе подіти. Капітан Мінаєв стояв біля них по стійці «струнко».

Наші діти зібрались у центрі на брезентових кріслах.

І Валера почав запитувати:

— Хто що придумав?

Діма Аксьонов каже:

— Я про відчинку воріт скажу.

Валера не погодився:

— Давайте по порядку. За списком. Починаємо про стрибання на машину.

— Із стрибанням усе гаразд, — сказав Діма. — Швидше, ніж на карабінчиках, уже не стрибнеш.

— Гаразд, згоден. Кажи про відчинку.

— У вас ворота всередину відчиняються. Поки одну половинку відчиниш, поки другу — час іде. Треба завіси переробити таким чином, щоб ворота назовні відчинялись.

— Правильно! — погодилась решта дітей.

Валера записав у спеціальний зошит: «1. Відчинка воріт має бути на вулицю».

— Далі, — запитав Валера Готовкін. — Хто скаже про заводку машини?

— Я тобі вчора говорив, — сказав Олейников. — Ти що, забув?

— Нічого я не забув, — відповів Валера. — Кажи усім дітям зараз. Нехай вони оцінять. — А сам подумав: «Хай комісія послухає. Іч, приїхали!»

— Оцінюйте, — сказав Олейников. — Мій тато взимку машину хвилин двадцять грів. Поки ви свою прогріватимете, вся пожежа згорить.

— То що ж ти пропонуєш? — запитав капітан Мінаєв. Він поступово від генералів до дітей потягнувся.

— Двигун на малих обертах тримати. Мій тато каже, що всі таксисти взимку так роблять.

— А державний бензин тобі не шкода?

— А невідомо, коли ви більше бензину витратите: на прогрів холодної машини чи на підтримання тепла у гарячій.

Надійка Абдурахманова сказала:

— А є такі ковдри електричні. Можна ними машину в теплі тримати. У нас знайомий інвалід на «Запорожці» так робить. Коли йому треба взимку виїжджати на дачу, він ковдру вмикає.

Валера взяв зошит і записав: «2. Прогрівка машини. Вона має бути гарячою».

— А ти про карабінчики не записав! — зауважив Діма Олейников.

Валера записав: «3. Стрибання з карабінчиками».

Один генерал, наймолодший, підійшов ззаду і прочитав це. І шепоче іншим:

— Що то за стрибання з карабінчиками? Якийсь дитячий садок влаштували.

Маша Філіпенко йому каже:

— А вас, товаришу генерал, не питають. Ви собі сидіть і слухайте. Не гасіть нашу ініціативу.

Валера запитує:

— Хтось придумав що-небудь для проїздки по вулицях?

— Я придумала, — каже Маша.

Всі навіть очі витріщили: що ж тут можна придумати?

— Коли машина мчить на пожежу, — каже Маша, — у неї на голові така собі гулька виблискує. І сирена виє. Тоді інші машини розступаються. Та вони розступаються попереду неподалік. Лише ті, хто сирену почув або блискотіння побачив. Отож нашій машині розігнатись не можна. Вона ледве-ледве розсуває потік.

— То що ж робити? — запитав капітан Мінаєв. — Посилити сирену?

— Ні. Треба такі сяючі гульки по всьому шляху поставити. На найголовніших дорогах і проспектах. От, скажімо, на ВДНГ пожежа.

— Не допустимо! — мовив той самий молодий генерал.

— А вас, товаришу генерал, не питають, — суворо спинив його Готовкін. Його генеральська форма не лякала. Він удома всіляких генералів бачив. — Продовжуй, Машо. Скажімо, на ВДНГ пожежа чи у Великому театрі.

— Ми тоді прямо звідси вмикаємо всі гульки, що на шляху. Ось тут, на карті міста, будуть вмикачі. Ми ввімкнемо всі блискалки і кричалки на шляху машини. Тож машина ще з гаража не виїхала, а дорогу їй уже звільнили. Лети хоч зі швидкістю сто кілометрів на годину.

Капітан Мінаєв почув це і зрадів так, що сам став виблискувати, мов блискалка і кричалка. Немовби у нього всередині лампочка спалахнула. Це ж бо найболючіше місце — проїзд по місту. А тут таке просте рішення.

— Заперечень немає? — запитав Готовкін. І записав до зошита:

«4. Проїздка по місту по сяючих маяках. Виблискування і кричання вмикається перед виїздом».

— І останнє, — мовив Валера. — Розсувка драбини. Я на цій драбині вже наїздився. Повсякчас мені видавалось, що мене не в те вікно всунуть.

— Що ж ти робив? — запитала Маша.

— Весь час горлав: «Вище! Нижче! Праворуч! Ліворуч!» А якщо довкола буде гармидер? Як тоді горлати?

— Можна по радіо, — сказала Надійна Абдурахманова.

— Не завжди, — заперечив Діма Олейников. — Коли поряд тролейбус проїде, він таку іскру дасть, ніякого радіо не почуєш.

— Я просто придумав, — сказав Валера. — Треба гайковим ключем по драбині стукати.

— Ой, — сказала Надійна Абдурахманова. — У нас одна дівчина в будинку мешкає. На десятому поверсі. А в неї хлопець знайомий з ПТУ. Він їй щоразу по батареї стукає. У них батарея замість телефону.

Капітан Мінаєв узяв ключ і тричі тихенько стукнув по батареї:

— Прийнято! Прийнято! Прийнято!

Це був останній пункт великого Валериного плану.

Капітан Мінаєв подякував дітям і провів їх до метро «Філі». Він не втримався і на всю капітанську зарплату купив їм кожному по дві пачки морозива.

— Дякую, діти! Заходьте.

Він хотів на радощах ще морозива для генералів купити, але не ризикнув. В армії у пожежних військах не заведено генералів морозивом пригощати.

А самі генерали в цей час вивчали зошит Валери Готовкіна. І хитали головами. Вони були вражені такою кількістю всіляких пропозицій. Наймолодший щоразу вигукував:

— Що то за стрибання з карабінчиками? Що то за стрибання з карабінчиками? — Видно, його це заклинило.

Капітан Мінаев пояснив їм, що то за стрибання з карабінчиками.

— Досі пожежні бійці по стовпу до машини з'їжджали за одну хвилину. Тепер усі гуртом за тридцять секунд. Для цього треба їхати на карабінчику, що до пояса пристебнутий.

Генерали вирішили перевірити. Їм роздали пояси. Вони також нові дірочки зробили. Але не через худорбу, як діти, а через зайву мускулатурність.

Вадим Олександрович сів за кермо і скомандував:

— Тривога! По машинах!

І всі генерали та полковники стали до тросика підбігати, пристібуватись і донизу з'їжджати. Секунда! І всі вони сиділи на довгій лаві біля пожежної драбини Мінаєв натис на газ, і машина вилетіла з гаража.

Всі генерали лишились висіти на канаті. Вони забули відстебнути карабінчики.

РОЗДІЛ 8

ВОСЬМА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО

Злочин, який не спромігся розкрити Московський карний розшук

Після роботи пожежною командою клас Маші Філіпенко і Валери Готовкіна став набагато серйознішим. І чимало дітей стало вчитися краще.

Через кілька днів до класу зайшов професор Баринов і звернувся до Катерини Ричардівни:

— Нам подобається працювати з вашим класом. Ми зараз опановуємо нові методи роботи поліпшувачів. Пробуємо робити ставку не на окремих непомутнілих дітей, а на цілі колективи.

— А зараз яка у вас проблема?

— Один запит прийшов із МКР.

— Звідки?

— Із МКР. Із Московського карного розшуку, їм потрібна допомога.

Катерина Ричардівна обернулась до класу:

— Діти! Московській міліції потрібна допомога. Допоможемо товаришам міліціонерам?

А клас тільки й мріяв комусь допомогти. Особливо замість контрольної.

— Допоможемо.

— Обов'язково допоможемо! — закричали хлопчики й дівчатка.

— А кого треба ловити? — запитав тихий Діма Аксьонов.

— Небезпечних злочинців, котрі магазин пограбували, — пояснив Діма Олейников.

— Або банк взяли! — додав Готовкін. — Спіймаємо запросто.

— З небезпечними злочинцями ми поки зачекаємо, — мовив професор Баринов. — А от один хлопчик пропав, і його треба знайти. Вся міліція з ніг збилась.

— Який хлопчик? З якого класу?

— Дошкільня.

— Дошкільня… Кому він потрібен?

— Значить, комусь потрібен, коли його три дні вдома нема, — відповів професор Баринов. — Я прошу представників вашого класу пройти до кабінету директора. Там сидить майор з міліції. Він вам усе пояснить.

Представників виявилось душ тридцять. Тобто ввесь клас. А майор виявився… чи виявилась жінкою. Її звали Гуля Курбанівна. Вона сказала:

— От скільки у мене помічників. Діти, у нас хлопчик загубився у вашому районі. А це сидить його бабуся.

— Не загубився, — мовила бабуся. — Його вкрали.

— Знову ви за своє, — сказала Гуля Курбанівна. — Не крадуть у нас дітей.

— У вас не крадуть! — відповіла бабуся. — Бо ваші діти нікому не потрібні. А у нас крадуть.

— А ваші діти кому потрібні?

— Наші діти усім потрібні. Бо мій хлопчик не простий. Це дитина геніальна, майбутній вчений. Тисячі наукових відкриттів. Або він скрипаль — переможець конкурсів. Таких дітей у Москві, може, всього троє на вісім мільйонів.

— Сил моїх більше нема, — сказала Гуля Курбанівна. — Діти, професор Баринов вважає, що цю справу можна вам доручити. Можна?

— Можна, — відповіли діти.

— Займіться Олександрою Семенівною.

— Самі не можуть, — сказала Олександра Семенівна, — тимурівцям доручають.

— Еге ж, доручаємо, — відповіла Гуля Курбанівна, — бо ці тимурівці вже багато корисного зробили.

Вона звернулась до дітей:

— Все, діти. Ось моя візитна картка. Там усі телефони та адреси. Бажаю вам успіху.

Візитна картка була така:

«Разитова Гуля Курбанівна.

Співробітник Московського управління міліції. Майор.

Телефон: 28–22–88».

Гуля Курбанівна вже хотіла йти, але професор Баринов затримав її:

— Давайте вирішимо питання про службове приміщення. У вас є таке?

— У нас є! — вигукнув Валера Готовкін. — У мене вдома таке приміщення. Бабуся і обідом нагодує. І дідусь у нас службовий.

— Ніяких бабусь і дідусів]— сказав професор. — Наші інструкції дозволяють залучати до роботи тат і мам, І тільки. Бабусі та дідусі, як правило, занадто пестять дітей і опікають.

— Тоді у нас немає службового приміщення, — сказали діти.

— Отже, попросимо замовника виділити. Нехай міліція потурбується. А поки починайте працювати тут. Ставте питання до Олександри Семенівни.

Діти затихли, зосередившись, подумали й почали ставити питання:

— Як звуть хлопчика?

— Альоша Воджаєвич.

— Чому Воджаєвич?

— У нього тато іноземець. Воджа Утема. Вони з мамою нині в Індонезії.

— До дитячого садка він ходить?

— Ні. Він домашній.

— Чи шукав його службовий собака?

— Шукав. Дійшов до парку культури й заплутався. Наш Альоша не простий хлопчик, особливий.

— Чому ви гадаєте, що особливий?

— Тому що гадаю. Він уже зараз розмовляє по-індонезійськи, вчить англійську, малює, катається на ковзанах, грає на арфі з вчителькою, рахує… до ста.

— Чи вміє він мити посуд?

— Чи вміє він допомагати по господарству?

— Ви що, глузуєте? Анітрошечки. У нього ж бабуся є. Ми його у вчені готуємо, а не в хатні робітниці.

Діти поставили ще кілька питань і пішли в клас радитись. Виникло декілька версій. Різко, виступив Олейников:

— Я гадаю, його викрала іноземна вояччина. Полювання за мозком. Їм потрібні вчені і таланти.

— Потрібен він отій вояччині! — заперечив Готовкін. — Подумаєш, геній, рахує до ста!

— Коли б умів варити і прати, його могли вкрасти студенти, — висловила версію Маша Філіпенко.

— Навіщо? — не збагнув Аксьонов.

— З метою використання по господарству. А коли він нічого не вміє, я гадаю, нікому він не потрібен. Найімовірніше заблукав десь у місті. І на вокзалі мешкав серед добрих людей.

Та Олейников наполягав на вояччині:

— Коли б він заблукав, він уже давно б розшукався. Його викрали, щоб на що-небудь обміняти. На якогось американського Штірліца.

— Гаразд, — сказала Маша. — Ми перевіримо всі версії.

Вона повернулась у кабінет директора до Олександри Семенівни:

— У вас є фотокартка хлопчика?

— З собою нема. Вдома скільки завгодно.

— А ми для вас підшукали службове приміщення, — сказав професор Баринов. — Неподалік.

— У районному відділенні міліції, — сказала Гуля Курбанівна. — Дійте, діти. Директор школи на три дні звільнив вас від уроків.

— Ура! — загорлали школярі.

Вони негайно попрощались із Катериною Ричардівною, напнули пальта і куртки і подались до службового приміщення. То було у районному відділенні міліції, у дворі. Вікна у сад. Поважні молоді міліціонери поглядали на них, але ні про що не розпитували.

Діти повсідались на дерев'яних диванах уздовж стінки й почали радитись.

— То ти наполягаєш на вояччині? — запитала Маша Філіпенко Олейникова.

— Так. І ще настійливіш.

— В такому разі йди до Олександри Семенівни на місце мешкання об'єкта і пробудь у неї цілий день. Житимеш, як Альоша, від «Піонерської зірниці» до «Вечірньої казки». Таким чином ти зможеш з'ясувати, де найзручніше було його викрасти.

Валера Готовкін, поки відбувалась ця розмова, пильно оглядав службове приміщення. То був напівкабінет, напівсклад. У кутку стояв сейф, зачинений на всі замки. Там, напевно, зберігали зброю… На полицях лежали сяючі новенькі мегафони-гучномовці, на підлозі стояли заборонні знаки, лежали віники і мітелки. А на підвіконні були складені радіопереговорні прилади.

Валера негайно схопив такі прилади і почав їх налаштовувати на розмову. Він совав важільця на обох апаратах у різні сторони і спостерігав, що вийде.

Спочатку апарати мовчали. Потім в одному щось клацнуло і промовили:

— Ви слухаєте «Голос Америки» із Вашінгтона. Передаємо інтерв'ю з президентом Рейганом.

Валера перелякався і крутонув ручку в інший бік. Там сказали:

— Ви слухаєте «Маяк». Передаємо новини. Президент Рейган дав інтерв'ю…

Далі почулися голоси всіх московських таксистів:

— Водії машин у районі Покровсько-Стрєшнього! Прохання під'їхати до ресторану «Мисливський будиночок». Там роз'їзд весілля.

— Машини, що прямують. до «Сокола» чи в аеропорт Домодєдово, заберіть пасажирів із таксі сорок чотири — двадцять. Вони спізнюються на літак.

Потім пролунав насторожений голос чоловіка-водія:

— Галочко! Галочко! На перехресті біля Білоруського та годинникового заводу стоїть міліцейська патрульна машина. Штрафують за перевищення швидкості. Вживи заходів! Попередь усіх наших!

— Вживаю заходів! Усім-усім машинам, що рухаються в районі Білоруського вокзалу! Біля годинникового заводу причаїлась міліцейська машина з радаром. Будьте обережні. Не перевищуйте швидкості в цьому місці.

Валера далі покрутив ручку, і почулися голоси міліції:

— Алло! Сто тридцятий говорить. Ви на Маяковці, у ваш бік їде машина марки «Жигулі» з перевищенням швидкості. Номер О МОЦ шістдесят чотири — двадцять чотири. Затримайте і перевірте документи.

— Алло! Затримали і перевірили. То журналіст Щекочихін… з «Литературки». Поспішає на зустріч, на лекцію в робітничий клуб. Лекція безплатна… Ми його відпустили.

Нарешті Валері вдалося настроїти ці два апарати на взаємну роботу. Вони ловили тільки один одного. І по них можна було розмовляти, як по телефону.

Один апарат лишили у службовій кімнаті, де сиділа Маша Філіпенко, а другий вручили Дімі Олейникову. І він попрямував з ним до Олександри Семенівни перебути день, як перебував його викрадений хлопчик з індонезійським по батькові Альоша Воджаєвич.

Через деякий час із Машиного апарата почулося:

— Алло! Алло! Я — Діма. Вірніше я — Чайка! Прибув на місце проживання об’єкта. Громадянка Олександра Семенівна наполягає на вкладанні у дошкільне ліжко. Виконувати вкладання?

— Алло! Алло Я — Маша. Вірніше, я — Майка. Тобто Чайка. Ні, ні… просто Сокіл. Я Сокіл. Виконуйте вкладання. Добраніч!

— Стій! Стій! — закричав Валера Готовкін, підскочивши до переговорника. — Я — заступник Сокола. Я — Сокольник. Тобто Соколик. Поклич до апарата бабусю.

— Бабусю, бабусю, вас Сокольник до апарата просить.

— Я — бабуся. Я — бабуся. Я — Буревісник. Я біля апарата.

— Чи були якісь записки і листи за цей час?

— Зараз подивлюсь у поштовій скриньці.

Усі діти в службовій міліцейській кімнаті чекали. Нарешті почулось:

— Я — бабуся… Я — бабуся. Тобто я не бабуся, я — Буревісник… Є записка.

— Прочитайте, — закричав Соколик. Він же Валера Готовкін.

— «Пакладіть… плитку…» Алло! Алло! Ця записка написана по-англійськи!

— Що я казав! — вигукнув за спиною у Буревісника Чайка-Олейников. — Записка написана іноземною мовою. Отже, його викрала вояччина.

— Струнко! — скомандував йому по радіо Готовкін. — У ліжко кроком руш! Роби вкладання. А за листом ми зараз пришлемо співробітника.

Співробітником була Надійна Абдурахманова. Вона негайно пішла по записку. І невдовзі повернулась з нею.

— Там його спати запхнули. Тобто її.

— Кого її?

— Чайку нашу, Олейникова. Вранці бабуся його розбудить і поведе по всіх місцях, по яких Альоша ходив украдений.

— А що Олейников?

— Він горланить: «Я цю вояччину і шпигунщину викрию!»

А Олександра Семенівна радіє. Вона каже: «Дійте, діти. Я з вами разом навчу міліцію працювати». І ще вона каже, що Альошу викрали не одного.

— Як не одного? — вигукнула Маша Філіпенко. — А з ким ще?

— З шубою і рюкзаком! — відповіла Надійна. — І з шапкою зимовою. Осі» фотокартка Альоші, а ось шматочок шуби для латок.

— Навіщо ж шуба? — замислився Готовкін.

— На північ повезуть! — вирішив Діма Аксьонов.

— Або сліди заплутують, — припустила Олена Циганова.

— Діти! — сказала Маша Філіпенко. — Уже пізно. Пора по домівках. Завтра поведемо розшук кількома шляхами.

— Я особисто завтра на Північний вокзал, — сказав Аксьонов. — Усіх провідників опитуватиму. Фотокартку показуватиму: чи не бачив хто такого хлопчика з індонезійським ухилом. Чи не повезли його на Північ?

— Я особисто завтра у парк, — сказав Готовкін. — Де собака його загубив. Також з фотокарткою пройдусь, із садівниками поговорю.

— Я особисто буду тут, — сказала Маша. — Цю записку з англійської перекладатиму. І по телефону відповідати. А ви усі мені дзвоніть. А тепер по домівках! Усі як один!

Олена Циганова сказала:

— Усі додому піти не можуть. Діма Олейников у ліжку спочиває. Він вкладання виконав.

Вони увімкнули передавач і послухали. Із передавача лунав спів Олександри Семенівни:

Пташки заснули в садку,

Рибки заснули в ставку…

І долинув допитливий голос Діми Олейникова, котрий запитував:

— Ви не можете уточнити, о котрій годині в садку заснули пташки?

— О двадцять першій нуль-нуль! — по-військовому відповідала Олександра Семенівна.

Маша вимкнула їхню розмову і запитала дітей:

— Що робити? У нього вдома буде паніка. Його власна бабуся скоро побіжить у міліцію Діму шукати. Буде дві викрадені дитини.

Надійна Абдурахманова згадала про візитну картку Гулі Курбанівни:

— Нехай вона подзвонить Олейниковим додому і заспокоїть усіх, що Діма в міліції.

— Ні, — сказала Маша Філіпенко. — Я ліпше професорові Баринову зателефоную.

Вона подзвонила Дементію Дементійовичу і попросила розібратись з Дімою. Професор Баринов за інструкцією уникав розмов з бабусями. Та все ж зателефонував Олейниковим і про все їм розповів, що Діма не вештається і не пропав. Що він бере участь у серйозному розшуку хлопчика. І на цей час вкладений у дошкільне ліжко і спить за завданням класу.

Дімина бабуся намірилась закричати: «Потрібен мені ваш серйозний розшук! Плювала я на дошкільне ліжко!»

Та вона вперше в житті розмовляла з професором, і це її стримало. Вона лише ввічливо мовила:

— Гаразд. Ачей знайдеться. Ми не вельми вже й непокоїлись.

Перший робочий міліцейський день завершився. Діти розійшлись по домівках.

Всі очікували завтрашнього дня.

Ніч була довга-предовга. Та минула за одну хвилину.

Завтра о сьомій ранку Маша Філіпенко вже була у службовому приміщенні. Вона взяла словник і почала перекладати записку. І щохвилини чекала новин од телефону і від переговорного апарата. Чекала звісток з місць подій.

Ось надійшла перша. Передавач на столі клацнув і заговорив голосом Діми Олейникова:

— Алло! Алло! Я — Чайка! Ми прокинулись. Розпочинаємо ранкову гімнастику і біг навколо будинку. Коли прибіжимо, буде сніданок із трьох страв.

Діма замовк надовго: чи бігав, чи снідав. Мата міркувала. Перед нею лежала загадкова записка англійською мовою. Маша майже все переклала:

«Пакладіть у міському парку на білу плиту на головній клумбі шість котлет, три пакети молока, два батони, ніж з виделкою і чоботи з вовни овець, змішаній разом. Інакше вашій дитині буде кепсько».

Деякі слова були написані по-російськи, деякі по-англійськи. І ті й другі з великою кількістю помилок. Це вельми ускладнювало переклад.

— Якщо шість котлет, то викрадачів шестеро. Але чому три пакети молока? Може, їх троє? Чого ж тоді два батони? І взагалі, гангстери, що викрадають дітей, повинні замовляти у бабусь не молоко і валянки, а пиво і чоботи.

Задзвонив телефон. Об'явився Діма Аксьонов:

— Алло! Це я — Діма. Я на вокзалі, на Північному. Тут ніхто такого хлопчика не бачив. Кажуть: «У нас японці рідко їздять». Лише один носій, вісімнадцятий номер, каже, що бачив, але не пам'ятає де. Обіцяв подумати.

— Що ти робитимеш? — запитала Маша.

— На Ленінградський піду. Він у нас також північний.

— Гаразд. Тільки врахуй, що об одинадцятій у нас нарада. На одинадцяту приїжджай.

Радіопередавач на столі клацнув. То подав сигнал Діма Чайников. Тобто Олейников, котрий Чайка:

— Алло! Алло! Я — Чайка. Ми завершили сніданок. Біжимо у сквер з англійською мовою.

— Що то за сквер з англійською мовою? — запитала Маша. — Біля англійського посольства?

— Ні. Біля Єлнсєєвського магазину.

— Алло! Алло! Я нічого не розумію. Дайте пояснення.

— Алло! Алло! Я — бабуся. Даю пояснення. Біля пам'ятника Пушкіну збирається група дітей, що вивчають англійську мову. Вони гуляють з вчителькою. Є сквер з німецькою мовою. Біля Великого театру. Де пам'ятник Карлу Марксу.

— Я — Маша. Я — Маша. Я вас зрозуміла. Чайка, Чайка, об одинадцятій у нас нарада. Об одинадцятій підключайся до нас.

–. А мені можна підключитись? Я — Буревісник. Тобто я — бабуся.

— Я — Маша. Я — Маша. Ні в якому разі. Це виробнича нарада співробітників.

Тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр!

Телефон дзвонив. Аж підстрибував од нетерплячки. Маша зразу здогадалась, що дзвонив Валера Готовкін.

— Алло! Я слухаю! То була мама:

— Машо, Машо, ти портфель вдома забула.

— Правильно, у нас три дні не буде в школі уроків. У нас навчання.

Мама не сперечалась. Навчання, то навчання.

— Тільки ти додому вчасно приходь.

Тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр-тр Цього разу справді Готовкін.

— Машо, Машо, я з центрального парку.

— І що в парку?

— Я опитав сторожів. Такого хлопчика вони бачили. Він грав у кінофільмі «Юність Джавахарлала Неру».

Маша ввімкнула радіопередавач:

— Алло! Алло Я — Сокіл. Викликаю Чайку.

— Я — Чайка! Алло! Я — Чайка. Прямую до малювального класу. Будемо вчитись малюванню.

— Скажи мені, Чайко, ти не грав у кінофільмі «Юність Джавахарлала Неру»?

— Зараз спитаю у Буревісника.

— Алло! Алло! Я — Буревісник. Чайка грав у кінофільмі «Юність Джавахарлала Неру». Чайка — геніальна дитина. — Тобто не Чайка, а Альоша.

— Дякую, — сказала Маша. — Ми прийняли вашу інформацію до відома.

Прийняти Маша прийняла, а що з нею діяти — не знала.

На цей час почав сходитись увесь клас. Маша вирішила відрядити якого-небудь співробітника у кінотеатр ознайомитись із «Юністю Джавахарлала Неру». Вирішили, що таким співробітником буде Надійна Абдурахманова. Їй терміново зібрали двадцять копійок на квиток і десять на дорогу і відправили куди треба.

Тртрт-ртрт-трт-ртт — заверещав радіопередавач.

— Я — Чайка… Алло! Я — Чайка. Чуєте мене? Радитесь?

— Алло! Я — Сокіл. Радимось. А ти що поробляєш?

— Малюю чорне на зеленому. Глечик на скатертині. Звідси дитину викрасти не могли. Підходи проглядаються. Місць для посадки авіації нема.

Це Машу втішило:

— Дякую. Продовжуйте ваші дії. Задзвонив телефон. Надійшли звістки з Ленінградського вокзалу.

— Алло! Машо, тут японських хлопчиків також не бачили. Повернусь на північний вокзал до носія номер вісімнадцять.

Потім настала тривала тиша. Маша сиділа одна і розмірковувала: «Чому вони замовляють один ніж з виделкою? Якась вельми дивна записка».

Маша ввімкнула передавач, постійно і вірно настроєний на Діму Олейникова.

— Алло. Я — Сокіл. Викликаю Чайку.

— Я — Чайка. Алло! Малювання завершив. Стоїмо в черзі за помідорами. Діти зобов'язані їх регулярно їсти.

У мікрофоні було чути гамір великого магазину і комариний голос Буревісника:

— Ну то й що, що ви з дитиною? Я теж з дитиною. Ну то й що, що ви тут займали? Я теж тут займала. Ну то й що, що ви уже зважили. Я теж зараз важитиму.

— Алло, Чайка. Алло, Чайка, поклич до апарата Буревісника. Переходжу на прийом.

— Алло. Я — Буревісник. Переходжу до бакалійного відділу. Тут на нас звертають увагу.

Пауза. Потім розмова продовжилась.

— Алло, я — Буревісник. Я вас слухаю.

— Алло, я — Сокіл. Секретну записку розшифровано. У ній пишеться: «Пакладіть у міському парку на білу плиту на головній клумбі шість котлет, три пакета молока, два батона, ніж з виделкою і чоботи із вовни овець, змішаній разом. Інакше вашій дитині буде кепсько».

— Я — Буревісник. Я — бабуся. Я все зрозуміла. Я негайно займусь приготуванням продуктів. Тільки спершу відведу Чайку на фігурне катання.

— Гаразд. Дійте.

Подзвонив Діма Аксьонов од носія № 18:

— Алло. Він каже, що бачив цього хлопчика в кіно «Юність Максима».

— Не «Юність Максима», а «Юність Джавахарлала Неру». Багато хто його в цьому кіно бачив. Він там грав одну роль.

— Що мені робити?

— Нічого. Приїжджай сюди. Підбиватимемо підсумки.

Тим часом усе більше дітей сходилось до службової кімнати. Усі прибували зі своїми повідомленнями та ідеями.

— Може, нам дітей усієї школи підняти і ланцюжком по району пройти?

— Ланцюжком по району пройти однієї школи не вистачить.

— А ми дві школи піднімемо або три.

— А вчитимуться батьки?

— Може, нам фотокартку по телевізору показати?

— Хто ж нам дозволить? Ми всю Москву переполохаємо.

— А ми без дозволу. У Микити Казаньєва бабуся у буфеті на ЦТ працює. Вона ввійде під час передачі «Новини», нібито чай принесла. І скаже дикторам: «Уявляєте, один хлопчик зник. Ось як він виглядає». І фотокартку в екран покаже. Всі й знатимуть.

— Що ж! Це чудовий варіант, — сказала Маша. — Не будемо його відкидати. Якщо по-іншому не вийде, так і зробимо.

Маша ввімкнула передавач:

— Алло, Чайка. Що в тебе нового?

— Займаюсь фігурним катанням. У групі дівчаток.

Трах-тара-рах! — почулося тріскотіння у передавачі.

— Алло! Алло! Це що, перешкоди тріщать?

— Ні. То я тріщу, в трибуну в'їхав. Я ж бо їздити не вмію. Загалом, Альошу могли вкрасти тут. Довкола парк, самі пенсіонери.

— Ні в якому разі, — сказав Готовкін. — Тепер пенсіонери такі дужі пішли, дужчі за міліцію. Ніхто дитину красти не наважиться — відіб'ють. Та ще й відлупцюють будь-якого викрадача.

— Куди тебе поведуть далі? — запитала Маша у Чайки.

— У школу шахів з математичним ухилом.

— Про все несподіване повідомляй. Звертай увагу на підозрілі подробиці. До зустрічі в ефірі.

— У якому кефірі? — закричав Чайка.

— У ефірі. У ефірі. Чекаємо повідомлень.

Потім Маша звернулась до всіх учасників наради:

— Діти, одержано записку. В ній пишуть: «Пакладіть у міському парку на головній клумбі шість котлет, три пакета молока, два батона, ніж з виделкою і чоботи із вовни овець, змішаній разом. Інакше вашій дитині буде кепсько».

— Погроза! — промовив Аксьонов.

— Давайте передамо записку в міліцію. Щоб вони засідку влаштували, — запропонувала Олена Циганова.

— Ніякої міліції! — заперечив Валера Готовкін. — Самі впораємось. Міліція їх лише сполохає.

— А якщо вони озброєні? Як ми впораємось? — запитав Аксьонов.

— Давайте в котлети підсиплемо сонний порошок! — запропонувала хитра Циганова. — Вони котлети з'їдять і заснуть. А ми їх схопимо.

— А де ми візьмемо сонний порошок? — запитала Маша.

— У Микити Казаньєва сестра бабусі в зоопарку ветеринаром працює. У неї є спеціальні ампули. Вона їх уколює тиграм і бегемотам для сну. От ми візьмемо ампулу і зробимо укол котлеті. Хто з'їв — той заснув.

— Чудово! — сказала Маша Олені Цигановій. — Негайно йди до Микити Казаньєва за снотворним і шприцом. І зразу ж сюди.

— А де котлети й молоко? — запитала Олена.

— Котлети скоро прибудуть. Ми чекаємо на них з хвилини на хвилину.

В цей час повернулась співробітниця Абдурахманова, котра була у відрядженні в кінотеатрі «Чебурашка». Вона досліджувала кінофільм «Юність Джавахарлала Неру».

— Ну, як кіно?

— Дуже цікаве. Дві серії. Він там бореться з імперіалізмом.

— А в дитинстві?

— Працює. І весь час рибу ловить.

— Може, його кіноділки вкрали? — висловив здогад Аксьонов. — Щоб у кіно використати проти Індії.

Коли заговорили про викрадення, усі згадали про Олейникова.

— Алло, Чайка. Що поробляєш?

— Граю в шахи.

— Нічого підозрілого нема?

— Є. Всі у мене виграють.

— Якісь версії у тебе з'явились?

— Нічого не з'явилось, у мене голова порожня від усіх цих катань і гуртків. І ноги болять.

— Звідти хлопчика не могли вкрасти?

— Звідси? Не могли.

— Чому?

— Один з учасників — міліціонер. Він краще за всіх грає.

— Чайка, Чайка, куди ти підеш після шахів?

— В секцію юних арфісток.

— Стій! Стій! — закричав Валера Готовкін. — На арфі ж грають тіточки!

— Так. І геніальні дядечки. Взагалі, мене туди ведуть, і я йду.

— Чайка! Алло! Чайка! — сказала Маша. — Продовжуйте свої дії. Про все підозріле повідомляйте. Виходьте на зв'язок кожної години.

— Звіримо годинники! — прокричав Олейников.

— Звіримо! — І всі поставили годинники на один час.

Олейников відключився. Решта дітей замовкла.

— Ми цілий день працюємо, — сказала Маша, — і у нас поки що нічого не прояснилось.

— Навпаки, навіть затуманилось, — додав Валера Готовкін.

— Що у нас затуманилось? — здивувалась Маша.

— А от що це таке — чоботи із вовни овець, змішаній разом?

— Звичайні валянки, — відповіла Маша.

— А для чого їм валянки?

— Мають намір перевозити хлопчика через північний кордон, — наполягав на своєму північному варіанті Діма Аксьонов.

— А я вважаю, що хлопчик і ті, хто його викрав, переховуються в парку, — сказав Готовкін.

— Чому?

— Тому що там найкраще переховуватись. Тому що туди привів собака. Тому що там найцікавіше: багато всіляких атракціонів. — Там знаєте що скоро буде?

— Що? — запитали однокласники.

— От що! — Валера витяг «Вечернюю Москву». — Читайте.

Діти з подивом прочитали:

«ВПЕРШЕ У МОСКВІ ГЕННАДІЙ ОВЧИННИКОВ — ПРИБОРКУВАЧ РИБ. ВИСТУП З ГРУПОЮ ДРЕСИРОВАНИХ ОСЕЛЕДЦІВ. У ПРОГРАМІ:

1. ВЕСЕЛИЙ РИБАЛКА.

2. СКАЧКИ ЧЕРЕЗ ОПОЛОНИК.

3. ВОДНЕ ПОЛО 3 ТЕНІСНОЮ КУЛЬКОЮ.

4. СТРИБКИ КРІЗЬ ВОГНЯНЕ КОЛО.

Вартість квитків збільшена. Адміністрація просить приносити з собою біноклі. Початок оселедцевого фестивалю о 15.00».

— Якщо нам не вдасться захопити їх під час забирання продуктів, — сказав Валера, — ми обов'язково візьмемо злочинців тут. На цьому оселедцевому фестивалі.

Діти почали обговорювати деталі майбутніх операцій. Раптом з'явилась Олександра Семенівна.

— От. Я продукти принесла, — сказала вона. — Можна їх класти на білу плиту.

— Зачекаємо, — сказала Маша.

— Як зачекаємо? Чого зачекаємо? — захвилювалась бабуся. — Дитині буде кепсько.

— А коли продукти ворони поклюють, дитині буде ще гірше, — сказала Маша.

— Або вони прокиснуть на сонці, — підтримав Валера Готовкін. — їх треба класти надвечір.

— А де чоботи із вовни овець, змішані разом? — спитав північний Аксьонов.

— Валянки, чи що? — запитала Олександра Семенівна.

— Авжеж, валянки.

— Я віддала їх полагодити. Ось я квитанцію поклала. Підуть і самі одержать. Нехай у черзі постоять.

«Ще одне місце, де можна влаштувати засідку», — подумав Аксьонов. Він уявив собі, як він піде до валяночно-ремонтного ательє, побачить там вояччину і тихенько так скаже: «Валянки вгору! Ваша гра закінчена!»

— Дякую, Олександре Семенівно, — сказала Маша. — Продовжуйте ваше спокійне життя. Ми за вас відповідаємо.

Олександра Семенівна подалась далі у своїх виховних справах: робити із Чайки лауреата міжнародних конкурсів і наукових премій.

А замість неї з'явилась Гуля Курбанівна:

— Чим порадуєте, діти? Знайшли хлопчика?

— Поки не знайшли. Але якісь кінці є, — відповіла Маша.

— Які ж кінці?

— А от які… Ось записка про їжу і валянки, в відомості, що хлопчика з міста не вивозили.

— Ще якісь документи є?

— Документів більше немає. 6 відчуття.

— Які відчуття? — запитала майор міліції.

— Відчуття, що викрадачі переховуються в парку, — сказав Валера Готовкін.

— Чому?

Валера показав Гулі Курбанівні програму дресированих оселедців. Гуля Курбанівна була вражена оселедцевими можливостями. І водночас вона дуже засмутилась.

Такими темпами вони знайдуть хлопчика, можливо, до пенсії.

Вона подякувала дітям. Вийшла і з автомата подзвонила професорові Баринову:

— Товаришу професор, ваші діти, як на мене, дурницями займаються. Мають намір хлопчика там шукати, де їм самим цікаво. В парку. Там, бачте, дресировані оселедці виступатимуть.

— Я вам категорично забороняю втручатися в їхні справи. Не заважайте дітям працювати.

Та Баринов вельми зацікавився оселедцями і твердо вирішив, що обов'язково піде в парк у неділю з усією сім'єю подивитись, що там виробляють ті незвичайні дресировані риби.

А Гуля Курбанівна вирішила навпаки, нізащо не йти. Бо коли ті оселедці покажуть щось незвичайне, мудре і розумне, вона після цього оселедця в рот не візьме.

О пів на четверту в службовому приміщенні сталась НП. Прибіг змилений Діма Олейников, він же Чайка. Він прибіг у білих тапочках, у пачці — це така спідничка, серпанковій кофтинці й сказав:

— Все, годі! Більш нема сил! Я переконаний, у цієї бабці ніякого хлопчика ніколи не було. Ніякий хлопчик такого життя не витримає.

— Чому? Що сталось? — зацікавились співробітники.

— Нічого не сталось! Тільки мої залізні нерви не витримують. Ці арфи, гуртки, квадратики! Дихання і вітаміни! Я вважаю, ніхто індонезійського хлопчика не викрадав. Він сам від цієї бабки втік.

— Ні, від бабки, а від Буревісника.

— Все одно! Досить з мене цих катувань. Дайте мені серйозну справу.

Маша і Валера Готовкін порадились і вирішили Діму у засідку з продуктами на клумбу відрядити.

— Ось тобі продукти, — сказала Маша. — Спершу підеш додому і переодягнешся у все зелене. Потім покладеш продукти і квитанцію на білу плиту. А сам сховаєшся у кущах. Як тільки злочинці прийдуть, ти…

— Я їх негайно захоплю. Я їм скажу: «Ваша гра закінчена».

— Нічого подібного. Ти по радіо повідомиш нам. І підеш за ними слідом. Ми повідомимо в міліцію і будемо разом їх заарештовувати. Запитання є?

— Запитань нема! — відповів дисциплінований Олейников.

— Звіримо годинники!

Усі годинники йшли в різні сторони. Їх уточнили по радіо.

Олейников пішов виконувати поставлене завдання.

Тільки-но він вийшов з будинку, до кімнати залетіла перелякана Олександра Семенівна:

— Караул! Караул! І цього викрали! Ще одна дитина зникла! Давайте нову!

— Заспокойтесь, Олександре Семенівно. Ніхто Діму не викрав, — суворо мовила Маша. — Він ж її ний і здоровий. Він виконує нове бойове завдання.

— Нове бойове завдання! — репетувала Олександра Семенівна. — Всі щось виконують! А мені що робити?

— Ідіть додому і чекайте результатів.

— Коли треба буде, — суворо. додав Валера Готовкін, — вас викличуть.

Олександра Семенівна, похиливши голову, вийшла. Вона торочила одне:

— Бідолашний мій Альоша Воджаєвич! Нічого у них не вийде!

Минуло кілька годин. На місто синім парашутом опускався вечір. Повсюди швидко темніло. Особливо в парку культури.

Діма Олейников, він же Чайка, стояв на варті коло білої плити. Точніше не стояв, а сидів на варті коло білої плити. А ще точніше він сидів на ящику з-під пепсі-коли.

Діма вартував продукти. А сам був голодний. Ніхто його сьогодні нічим не годував. Усі виховували.

«Тут лежать продукти для ворогів, — подумав він, — а наші хлопці голодують».

Наші хлопці — то був він, Діма Олейников, увесь його клас та інші незнані трудівники. Не конкретизовані, але чудові.

«А що станеться, — подумав Діма, — коли ми частину продуктів з'їмо? Пару котлет бодай і пакет молока? Ворогам продукти не знадобляться. Коли ми їх затримаємо, в міліції їх все одно нагодують».

Ніколи в житті Діма Олейников не хотів так їсти, як сьогодні.

Кінець кінцем він вийшов із схованки, підійшов до кошика з продуктами, взяв дві котлети і пакет молока. Він же не знав, що котлети були снотворні.

Діма хутка впорався з ними і повернувся на свій ящик. І вмить заснув як вкопаний.

Прокинувся Діма від жахливого холоду. Довкола було майже темно. Діма глянув иа клумбу і а жахом побачив, що кошика там не. було. Діма ввімкнув передавач і панічно загорлав:

— Я — Чайка! Алло! Я — Чайка! Я у відчайці. Продукти зникли. Я все проспав!

— Дякую за повідомлення! — почувся суворий голос Валери Готовкіна. — Можеш іти додому!

Діма спробував підвестись. Закоцюблі ноги не розгинались. Засмучений і розгублений Діма так у сидячому стані попростував до виходу з парку. Отак, скоцюрблений, він і йшов аж до метро.

А серед дітей у службовій кімнаті була паніка.

— Все пропало! — сказала Маша.

Решта співробітників схопилась за голови:

— Стільки праці змарновано!

— Усе пішло шкереберть!

— Нічого не змарновано! — мовив Валера Готовкін. — Нічого не пішло шкереберть! Операція «Сонні продукти» завершилась. Операція «Веселі оселедці» розпочалась!

ОПЕРАЦІЯ «ВЕСЕЛІ ОСЕЛЕДЦІ»

(Кінець восьмого розділу)

У парку лунала музика і танцювала молодь. Наші діти йшли ланцюжком, тримаючись одне одного.

«Якщо операція «Веселі оселедці» провалиться, — міркував збентежений Діма, — ще не все втрачено. Буде операція «Ремонтні валянки».

Усі люди простували до літнього стадіону, на якому мав відбутись виступ Геннадія Овчинникова з групою дресированих оселедців.

Поряд проїхала машина-цистерна з написом «Жива риба». І всі зрозуміли, що то їдуть дресировані оселедці. Геннадій Овчинников у водолазному костюмі їхав у бочці зі своїми вихованцями. І давав їм останні вказівки.

Один хлопчик ішов на видовище з мамою і ніс баночку з гупі. Чи то вони приїхали сюди з пташиного базару, де купили цих рибок, чи то хлопчик дістав із акваріума своїх і приніс на виставу. Хай подивляться, що можуть і вміють робити серйозні риби. Хай, мовляв, вчаться.

Практичний Діма Аксьонов, у якого тато працював продавцем у продуктовому магазині, міркував:

— Цікаво, які в нього оселедці: дрібні, по два карбованці за кілограм, чи великі — по чотири?

За квитками була велика черга. Люди стояли з біноклями і навіть з підзорними трубами.

Діти з класу Маші Філіпенко поступово прибували на стадіон і займали місця на всіх трибунах. Щоб увесь літній стадіон проглядався.

Спільна колективна версія на той час схилялась до того, що ніякої вояччини не було. Просто хлопчина сам втік од виховної бабусі і переховується десь тут, у парку, от уже кілька днів. Карбованець, взятий у бабусі, витратив. Ночі холодні — от чому з'явилась продуктова записка, от для чого потрібні валянки.

Тим часом на стадіоні розгорталась оселедцева епопея. Робітники на очах у глядачів згвинчували із скляних пластин величезний басейн. На шляху до басейну від машини «Жива риба» ставили бочки, наповнені водою. Радіо грало всіляку відповідну рибну музику: «Амурські хвилі», «Славнеє море священний Байкал» і всі пісні композитора Рибникова.

Ось залунав марш підводників, і на стадіоні по колу пошани пішов сам дресирувальник — Геннадій Овчинников. Він був у костюмі тореадора, ввесь жвавий і рішучий. Лише замість шпаги у нього за поясом стирчав великий пластмасовий сачок.

Верхи на машині «Жива риба» сидів його чепурний асистент. Овчинников скомандував йому через увесь стадіон:

— Віддраїти люки!

Помічник відкрив кришку, і з машини одна за одною почали вистрибувати сріблясті риби. Вони стрибали із бочки в бочку. І таким потоком сріблястих стріл летіли до центрального басейну.

Стадіон вибухнув оплесками.

Далі риби почали виконувати програму, написану на афіші. Грали сценку веселий рибалка.

Асистент Геннадія підходив до басейну з вудкою і з великою сковорідкою. Він показував жестами глядачам, що зараз наловить риби для тієї сковорідки. Вудку закидав у басейн. А веселі оселедці не клювали на його вудку, а щоразу чіпляли йому на гачок то старий черевик, то порожню консервну банку.

Зрештою веселий рибалка йшов зі своїм уловом в бік, протилежний тому, звідки прийшов. На спині він ніс величезний рюкзак з написом «В утиль».

Далі риби стрибали через ополоник, тобто через сачок. Його піднімали все вище й вище, як планку для спортсменів, що стрибають вгору. Просто дивно було, як високо вони могли злітати. Після стрибків вони підпливали до приборкувача і брали у нього з рук черв'яків.

Потім був великий баскетбольний матч. Оселедці ганяли кульку від настільного тенісу по всьому басейну. Закидали її в кошики. Одні оселедці були з червоними плавниками, другі — із зеленими. Виграли зеленоплавникові. Краснопірки програли. Стадіон бушував. Глядачі підскакували й підстрибували, не відриваючись од біноклів.

І нарешті було показано найнебезпечніший трюк — стрибки крізь вогняне коло.

Дресирувальник Овчинников під барабанний дріб виніс палаюче дротяне коло і запропонував оселедцям стрибати Крізь нього. Оселедці не злякались. Вони сріблястою лавиною летіли крізь вогонь, робили коло по басейну і стрибали знову. Зрештою коло догоріло, а оселедці все стрибали й стрибали. Певно, вони дуже полюбляли ці небезпечні стрибки.

І ось під грім всього стадіону оселедці з бочки в бочку повертались у свою «Живу рибу».

Асистент і сам Овчинников уважно спостерігали за ними і рахували риб. Коли один оселедець шугнув повз бочку і плюхнувся на траву, Овчинников блискавкою підлетів до нього, схопив могутньою рукою і кинув у воду.

Усі раділи і плескали в долоні. А знаменитого Овчинникова оточила юрба його шанувальників. У нього брали автографи й запитували:

— Скільки років вашим рибам?

— Середній вік — два роки.

— Чи довго ви готували цей номер?

— Майже півтора року.

— У ваших риб є імена?

— Є. Ми називаємо їх іменами квітів: Волошка, Ромашка, Лілія, Лопушок.

— Як ви розпізнаєте своїх вихованців?

— За розмірами плавників. За відстанню між очима. По загальному вигляду.

— Скажіть, будь ласка, ваші оселедці каспійські, балтійські чи івасі?

Це запитання поставив хлопчик вельми інтелігентної зовнішності, з великими карими очима і трохи випнутими губами.

— Ті, і другі, і треті, — відповів ввічливий приборкувач.

А допитливого хлопчика оточив гурт дітей.

— Скажіть, це ви грали у кінофільмі «Юність Джавахарлала Неру»?

— Скажіть, у вас є бабуся? А вона не губила хлопчика?

— Повідайте про свої творчі плани.

Допитливий хлопчик був той самий усіма розшукуваний Альоша Воджаєвич. Операція «Веселі оселедці» завершилась.

* * *

Гуля Курбанівна була щаслива. Вона сказала:

— Ви все робили неправильно, проте хлопчика розшукали. Молодці.

— Я не хочу розшукуватись! — репетував Альоша Воджаєвич. — Я хочу в парку жити, рибу ловити.

— А бабусі тобі не шкода?

— А мене тобі не шкода? — кричала Олександра Семенівна. — Я все життя на тебе поклала. II п'ять років у пісочнику провела. Я до педагогічного інституту вступила. Я в шахи грати навчились. Я на арфу сто карбованців зібрала. Тобі б потерпіти років тридцять, із тебе академік вийшов би.

— Ні, — мовив професор Баринов. — Не вийде з нього академіка. Цей хлопчик природжений мандрівник і природодослідник. Йому лише шість років, а він спокійно тиждень у парку мешкає і не пропадає. Ви, Олександро Семенівно, своїм вихованням просто нищите дитину.

— То як же мені бути? — запитала Олександра Семенівна. — Я по-іншому не вмію. Може, нам разом на природі мешкати?

— Як бути? — запитав професор Баринов у класу Маші Філіпенко.

Клас замислився. Клас довго міркував, а потім сказав:

— Треба віддати його до лісової школи.

— Куди? Куди? — закудикала Олександра Семенівна.

— До лісової школи, — відповів Валера Готовкін. — Є такі школи за містом, з природничим ухилом.

— Хочеш до такої школи? — запитав професор Баринов у Альоші.

— Хочу.

— Напишіть батькам в Індонезію, — звернувся професор Баринов до Олександри Семенівни. — Скажіть, що я особисто просив. Що просив увесь клас Маші Філіпенко.

Потім професор Баринов обернувся до дітей і сказав:

— Велике вам спасибі, діти! Ви зробили хорошу справу. Тепер вам треба за уроки сісти, щоб ви не зазнались. І нам треба за роботу сісти, щоб підвести підсумки. Ми тепер почнемо нові методи опановувати колективні.

Передайте велику подяку вашій вчительці Катерині Ричардівні. До побачення. Будемо розходитись.

І він перший вийшов із службового приміщення.

КІНЕЦЬ

Діти! На цьому я поки завершую повість про професії Маші Філіпенко. Нехай ця книжка поживе трохи своїм життям. Нехай її прочитають діти і висловлять свою думку. Коли я побачу, що вона подобається, що від неї є користь, я її продовжу.

А поки обиратиму матеріал.

Головне, що не лише Маша, а й увесь клас втягнувся у поліпшення. І що поліпшувати усім класом цікавіше. І що клас поліпшується сам.

Діти!

Пишіть мені листи і пропонуйте професії. І Сим ще може працювати Маша Філіпенко та її однокласники?

Дорогі діти!

Повість Е. Успенського «25 професій Маші Філіпенко» публікувалась до виходу цієї книжки в «Пионере». До редакції журналу надійшло чимало відгуків од дітей та дорослих — усіх зацікавила повість.

Нам переслали ваші листи. У них ви дякуєте письменникові за цікаву книжку. «… У нас тремтіло скло, коли ми всі дружно і щиро реготали…», «Дух захоплює, коли читаєш…», «Заздримо Маші Філіпенко, хочеться побути на її місці». Батьки та вчителі пишуть: «Повість про те, що діти прагнуть цікавих і потрібних для суспільства справ». Деякі діти пишуть, що вони також стали поліпшувачами життя, як Маша Філіпенко.

У листах чимало запитань до автора, найрізноманітніших, — як йому вдається створювати книжки, чи полюбляє він риболовлю, як ставиться до… змій, як правильно пишеться його ім'я — Ягуард чи Едуард…

На ці питання із задоволенням погодився відповісти Тим Собакін, який близько знайомий з письменником Успенським. Ось що він розповів.

* * *

На ґанку дерев'яного будинку у підмосковному селищі Клязьма сидів кучерявий собака. Коли я відчинив хвіртку, собака дзвінко загавкав.

— Здрастуй! — сказав я йому.

— Здрас-ас-ас-астуй! — відповів мені кучерявий собака.

Я не здивувався, бо знав: у цьому будинку живе письменник Едуард Миколайович Успенський — і був готовий до чудес. Очікувати їх довелось недовго. Ледве я встиг привітати мешканців затишного будинку, як над моєю головою стрімко пролетіло щось чорне і всілось на випростану руку письменника Успенського.

— А ось і Краля завітала!… — мовив Едуард Миколайович. Чорна ворона відповіла оглушливим «ка-аарр!» і довірливо перебралась до Успенського на плече.

Я боязко простяг до птахи руку, але ворона, блиснувши на мене оком-намистиною, різко змахнула крильми і невдовзі влаштувалась під самісінькою стелею — неподалік від цього підозрілого типа.

— Не засмучуйся, Тим! — заспокоїв мене Едуард Миколайович. — От призвичаїться до тебе і сама прилетить.

Я, звісна річ, не засмутився, хоч і відчув світлу заздрість: адже до мене на плече ще жодного разу не всідалась ворона.

Мені було цікаво довідатись, як Едуард Миколайович придумав Машу Фе. Або Філіпенко Ме. І як йому вдалося так захоплююче сфантазувати всі її пригоди. Едуард Миколайович мені відповів:

— Справа в тому, що Маша та її професії аж ніяк не «сфантазовані». Ось діти сто сімдесят дев'ятої ленінградської школи з третього по десятий клас, прочитавши і обговоривши мою повість ще до того, як вона була випущена видавництвом, одразу збагнули, що це вельми життєва книжка. Кожен з них бажав би піти на дорослу роботу і допомагати, як Маша. Вони писали мені листи, пропонуючи нові й нові проекти поліпшення нашого життя, і вважали, що цілком можуть уже тепер у школі робити дуже багато, допомагаючи дорослим.

— І все ж цікаво, яким чином придумуються ці дивовижні історії і про кота Матроскіна, і про дядечка Ау…

Е. М. А дуже просто — я фантазую.

— А якщо не фантазуєте?

Е. М. Ну, тоді уявляю…

— Розкажіть, будь ласка, детальніше.

Е. М. Будь ласка! От, наприклад, кожному відомо, що звірів стає дедалі менше. Деяких тварин уже геть винищили, а інших доводиться записувати до спеціальної Червоної книги. Ці тварини перебувають під охороною. А решта ж як? Не знаю, як вас, а мене дуже турбує стан живої природи. На голови бідолашних звірів і птахів браконьєри спрямовують тисячі тонн шроту і рубаних цвяхів. Коли так триватиме й далі, то звірі, птахи й риби зникнуть з річок і лісів і фігуруватимуть тільки на сторінках художніх творів.

— Це зрозуміло… Та де ж тут уява?

Е. М. А ось тепер уявімо собі, якими будуть мисливські оповідання бодай через сто років?

— Через сто? А на кого ж тоді полювати?..

Е. М. Саме так — на кого? Адже через сто років і звірів справжніх може вже не лишитись. А оповідання мисливські будуть, либонь, приблизно такі.

ОПОВІДАННЯ ПЕРШЕ. РИБАЛЬСЬКЕ

Довідались ми про ту річку випадково. Нам про неї один турист розповів. Ніяких тобі нафтових комбінатів, одненький заводик аніліновий на березі.

Ми за снасті — й туди. Зупинились у якогось діда. День сидимо вудимо, тиждень — жодного разу не клюнуло. А без риби повертатись не хочеться.

Ми до старого:

— Кажуть, у тебе сітка є.

— Яка така сітка. Нема в мене ніякої сітки. Сітка — то що таке? То через радію передають.

Ми говоримо:

— Дідусю, ми заплатимо. Нам риба потрібна.

— Риба всім потрібна. А у нас знаєте як рибнагляд працює? На глісерах так і шастає.

Та все ж таки вмовили ми його..

— Гаразд, — каже, — ходімо сітку ставити. — . Він знімає з вікон занавіски тюлеві, скріплює їх скріпками. — Тільки ставити не я буду. Стара моя. Якщо охорона наскочить, скаже — прати вийшла. У нашому селі всі так і роблять.

Вночі ми поставили сітку біля заростей, — вранці витягаємо — риба!.. Я за життя стільки не бачив. Ми дрібноту викидали, а великих складали у баночку з-під майонезу. У мене й зараз один пічкур вдома живе в акваріумі. Під меченосця замаскований. Ми його для Нового року тримаємо. Знаєте, який це делікатес? У жодному ресторані нема. Приходьте — побачите. На цього пічкура знаєте скільки гостей поприходить? Приходьте, не пошкодуєте.

ОПОВІДАННЯ ДРУГЕ. ПОЛЮВАННЯ НА ХУТРОВОГО ЗВІРА

— А у нас так було, — підхоплює мисливець. — Прибігає якось Миколка Олександров.

— Я, — каже, — будинок купив.

— А гарний будинок?

— Руїна цілковита.

— То, може, ділянка гарна?

— Ніякої ділянки!

— То навіщо ж ти його купив?

— Там кроти водяться.

— Справжні?

— Авжеж! Вони у господаря черв'яків для риболовлі з'їли.

— Ура! Виходить, хижаки.

— У мене вже й ліцензія на відстріл двох штук є.

І ми сіли в літак і до Сибіру вилетіли. Зупинились у будинку мисливця. Коли принесли двох кротів на жердині — всі ахнули!

— Звісна річ, — кажуть, — все-таки наше мисливство найкраще в світі.

А де тепер шкура, спитаєте? Та в мене перед кріслом одна лежить. Я на ній взимку пальці грію. У мене дірка спеціально в капці зроблена.

ОПОВІДАННЯ ТРЕТЄ. ПОЛЮВАННЯ ЗА ПЕРОМ

— А я, хлопці, невдаха якийсь! — розпочинає оповідь третій. — Я за пером полюю. За літаючими: бабками, метеликами.

Купив я собі осу мисливську. Почав її муштрувати. Угледиш метелика — знімеш з оси ковпачок. Вона — бах! І метелик твій.

Тільки намірився за місто виїхати, полювання на метеликів і бабок заборонили, щоб поголів'я збільшити.

Нічого, гадаю, дочекаюсь я весняного перельоту мух. Дочекався. Виїхав я за місто, лежу на березі на зорі. У курінці. Чую: дзижчить поряд. Муха! Я з оси ковпачок зняв — лети! Раптом поряд — ба-бах! І немає моєї оси. Виявляється, за сусіднім кущем ще один мисливець з підсадною мухою полював. Він, звісна річ, плакався, вибачався. Мені свою муху натомість оси пропонував. Але я відмовився. Не полюбляю я цього полювання з підсадними. Є в ньому щось таке нечисте. А я люблю, аби все було по-доброму, як у славні давні літа.

— Едуарде Миколайовичу, діти вас розуміють. Ну, а дорослі —їхні батьки? Вони читають ваші твори?

Е. М. Ось, наприклад, оповідання «Цілющий бугай» — гадаю, що в ньому знайдуть щось смішне для себе і дорослі, і діти.

ЦІЛЮЩИЙ БУГАЙ

Село Троїцьке побіля Переелавля, село сумирне й безневинне. Люди в ньому мовчазні, поштиві.

А село Афоніно таке балакуче, начебто не з цієї місцевості. Недарма ходять чутки, що людей з цього села поміщик у карти виграв. І виграв їх, либонь, у південноциганських краях. Тому що таких балакучих людей ніде більше в нашій області нема.

Коли ідеш по Троїцькому, всі на тебе поглядають і ні про що не питають. Коли ідеш по Афоніно, тільки про тебе й мова:

— Дивіться, чоловік з вудкою вдень на річку іде.

— А що? Користі від нього ніякої, от і витурили.

— Це ж чому користі нема? Постав його на городі, от і користь. Усі ворони розлетяться.

— Та він, либонь, міський. Він на городі зав'яне через півгодини. Йому лише папірці підписувати.

— У мене торік мешкав один міський, кволий. Його жінка покинула. І цього скоро покине.

— Матусю! Це ж чому мене скоро покине?

— Тому що роботи в господарстві по горло. А ти на річку з вудкою. Ось ти назад підеш, побачимо, що ти там наловиш.

Отак од ганку до ґанку передають тебе мов естафету.

Зате в Афоніно подій усіляких мало. А на Троїцьке вони так і сипляться. То кіно туди приїдуть знімати про партизанів. То з'ясується, що пенсіонерка Купцова Дуняша вже третій рік як відьма. Через неї у Кльокових корова не доїться, а бригадир Павловський на тракторі художнику Чижикову огорожу зруйнував.

І раптом у Троїцькому бугай заграв. Козиряти почав. Був бугай як бугай. А з осені почав за всіма, хто трапиться, ганятись.

Корівник старий. Якщо бугая до стовпа прив’язати, він усе поруйнує. Отож він і ходив безприв'язний.

Якось Павло Васильович Гутіонтов, районний архітектор, з грибами з лісу повертався. Вирішив нін гак зрізати, повз корівник пройти.

Ходив він повільно, бо його радикуліт мордував. У нас в Троїцькому є прикмета така народна, що радикуліт у тієї людини буває, котра своєї роботи виконувати не хоче. Так ось архітектор Гутіонтов до того не хотів її робити, що увесь скоцюрблений ходив. І з кожним роком дедалі скоцюрбленішим ставав.

І от з тою підвищеною скоцюрбленістю він біля корівника опинився. Вони зустрілись — архітектор підвищеної скоцюрбленості і бугай підвищеного буцання. І чимось одне одному посилено не сподобались.

Те, що бугай Циган архітектору не сподобався, — наплювати й забути, ніякої дії з цього не випливало. А от що Павло Васильович Цигану не сподобався — то гірше. Через це уся пригода й сталась. Бугай як побіжить на Павла Васильовича!..

Я не знаю, чи бігав на вас бугай, мій любий читачу, але справа то не потішна, а просто-таки жахлива. Павло Васильович про це відав і чимдуж вбік од бугая кинувся.

А бігти слизько, важко. Архітектор буксує, і Циган пробуксовує. Та поступово вони швидкість почали набирати, і все хутчіш і хутчіш почали рухатись.

Ніхто й не підозрював, що Павло Васильович такий спортивний. Він тричі навколо корівника пробіг, потім на дах над ґанком злетів і на ньому сидить. А Циган гнилі стовпчики з-під ґанку виколупує.

Лясь! — і Павло Васильович, як в уповільненому кіно почав униз падати. І поки падав з даху — човен у дворі помітив перевернутий на цурпалочках. Ось до того човна він і кинувся.

Циган із себе піддашок, що над ґаночком був, скинув, а Павла Васильовича вже не дістати, він під човном лежить.

Циган почав колами ходити. Відійде, але оком на човен косує. Тільки Гутіонтов висунеться, Циган уже тут як тут — з рогами.

Довелося Гутіонтову разом з човном рачкувати. А човен важенний. І повз він, як черепаха у своєму власному домі. Півкілометра повз. Ось тобі й зрізав гак. І гриби розгубив.

Зате він потім за два місяці новий корівник спроектував. То що найцікавіше — його скоцюрбленість як рукою зняло. Він випростаний і стрункий став. Таким струнким і до районного міста поїхав. А наші сільські з тих пір Цигана Лікарем звуть. І кажуть:

— Хто нездужає, тому можемо нашого бугая по рецепту виписати. Він од усіх недуг вилікує.

— Едуарде Миколайовичу, а як ви вважаєте, чи міркують тварини?

Е. М. Гадаю, що так. Особливо тварини дикі… Але й домашні — також. Тільки міркують вони не так, як люди. Тому й вчинки їхні іноді видаються дивними та непояснимими. Та у тварин свій погляд на речі.

— І чим же цей погляд відмінний від людського?

Е. М. Якось я познайомився з дивовижною собакою. І навіть написав про неї оповідання. Та собака була вельми хазяйновитою. До того ж вона гадала, що… А втім, ліпше прочитати саме оповідання, яке так і називається «Хазяйновита собака». Тоді вам, певно, стане зрозуміліше, чим відрізняються думки і вчинки тварин од людських…

ХАЗЯЙНОВИТА СОБАКА

Я люблю цікавих тварин. Мені якось друг журналіст Алик Прокопчик каже: «їдьмо на хутір до лісника Івана Білоуса, у нього свиня є непомірної довжини. Ти таких ще не бачив».

Вийшли ми з ним на дорогу.

Почали на хутір добиратись. Спершу на вантажній машині, а далі на тракторі доїхали.

Дивлюсь, із хвіртки виходить свиня велика-превелика. І вуха у неї закручуються на писок. Мов лопухи, очі затуляють. Велика, велика, та не така вже величезна, щоб через неї півдня на хутір їхати.

Виявилось, що то свиня-дочка. А в неї є свиня — мама. Як пішла вона з хвіртки, так ніяк і не закінчується. Величезна, як два зчеплені автобуси. Я й не відав, що такі на світі бувають.

А то була якась особлива австралійська порода. Як ця порода потрапила на глухий лісовий білоруський хутір — не знав ніхто.

Та найцікавішою на хуторі твариною виявилась не ця свиня, а собака Чарка.

— У мене чимало собак було, — розповідав Іван Білоус, — а ця найрозумніша. Вона як людина. Два будинки охороняє: мій і брата мого, на протилежному кінці хутора. У нас покрутиться, подивиться, чи все гаразд, і туди біжить.

— Собака на півставки, то й що ж?

— Вона ще таке робить, що не знаю, як і розповісти, ви можете не повірити.

— Що ж вона робить?

— А от що. Одного разу у нашої кішки котенята мали народитись. Вона ходила і нявчала цілий день. Набридло, що вона нявчить. Ми її за двері вигнали. Кинулись згодом — нема кішки, мабуть, замерзла чи вовк потягнув.

— А що далі було?

— А нічого. Через місяць кішка прийшла з двома котенятами. Її Чарка в корівнику прилаштувала чи в будці у себе і їжу їй туди носила.

Тут підійшла дружина Івана Білоуса і сказала:

— Ти про порося розкажи.

— А що про порося? — запитали ми з Прокопчиком.

— Якось в усіх свині опоросились. А у нас свиня велика, гуляє собі, а поросят немає. Та якось вранці приходимо, біля неї поросятко лежить. Малюсіньке таке, біле. Звідки взялося — однісіньке. У нас завжди зовсім інші поросята бувають. Та й не пора ще нашим з'являтись на світ. Ми пройшли по хатах на хуторі й дізнались, у кого такі поросята були. Вони були у сусідів наших через хату. От Чарці й стало кривдно, що в усіх поросята є, а у нашої нема. Вона й вкрала для неї поросятко.

Я почав Івана прохати:

— Розкажіть іще що-небудь про вашу собаку. А він сказав:

— Потім. Зараз усе з голови вилетіло. Бувають зустрічі з цікавими людьми, а то була зустріч з цікавою собакою.

— І справді! Вельми тямковитою і хазяйновитою виявилась ця Чарка. Ми навіть і не думали, що такі….

Е. М. І даремно! Адже тварини не лише думають, у них ще чудова пам'ять на добро. А радіти, засмучуватись, тужити вони вміють не гірше, ніж люди! Та краще б тварини не думали, а то іноді просто соромно стає за людей! Уявіть собі, що ви солодко спите взимку у своїй квартирі, та ось несподівано розчиняються двері — і на порозі стоять два ведмеді з рушницями… Цікаво, що б ви тоді про них подумали?!

— Та вже нічого хорошого, певно…

Е. М. От і я про те ж… До речі, є у мене на цю тему два оповідання. Одне про те, як ми, не задумуючись, іноді завдаємо тваринам лиха, а друге… Втім, краще прочитайте самі оповідання.

ІСТОРІЯ З ЯСТРУБОМ-ПЕРЕПЕЛЯТНИКОМ

Коли я був піонером, вважав себе великим знавцем звірів і птахів. Тому що прочитав три томи великого вченого Брема.

Я знав усіх ящірок, жаб, птахів. Міг запросто, побачивши контур птаха в небі, сказати:

— Це шуліка. А то сокіл-сапсан.

Тим паче що тоді тих ящірок і контурів було дуже багато.

Не знаю, куди всі вони тепер подівались.

І ось якось у лісі понад озером Круглим я знайшов яструбине гніздо. Я розповів про це приятелеві Миколі Судакову, такому ж великому фахівцю, як і я. Ми залізли в гніздо і взяли двох пташенят із трьох.

І почали їх вирощувати.

Вирощувати ми вміли, і наші яструби все росли і наливались силою. Вони ставали дедалі гарнішими і більшими. Від них летів пух на всі боки. Іноді вони дзьобались і, вилітаючи з клітки, перекидали лампи й вази, бруднили довкола себе усе, що траплялось.

Очевидно було, що їхнє місце не в міській квартирі.

Ми вдарились у паніку: пропонували пташенят для шкільних живих кутків, телефонували в міський дитячий зоокуток. Та ніхто яструбів-перепелятників брати не бажав.

Як же безглуздо ми чинили, коли брали їх з гнізда. На що ми сподівались — соколиним полюванням у місті зайнятись? Виявилось, що це тобі не папужки-нерозлучники, що будуть мирно гомоніти на шафі.

Мені тепер навіть розповідати про це соромно.

Коротше, я одного разу лишив вікно відчиненим…

Як я згодом довідався, Микола вчинив так само.

Що сталось з яструбами — не знаю. Найімовірніше, вони загинули від голоду або їх заклювали ворони… Є в мене крихітна надія, що вони потрапили до рук голуб'ятників і ті врятували їх. Тому що голуб'ятники іноді використовують яструбів, щоб сполохувати голубів, які занадто засиділись у неприступних місцях.

Я щасливий, що третього яструбенятка ми не зачепили, і батьки, мабуть, виростили бодай одного.

УКУС ГАДЮКИ

Це сталось у робітничому селищі Рагаціємс в Латвії. Ми з собакою Астрою, тібетським тер'єром, пішли до озера шукати бурштин. Побіля озера канал прокладали екскаватором, і у відвалах піску іноді траплявся вельми крупний бурштин.

Собаці Астрі бурштин був зовсім ні до чого, вона більше за компанію ходила, а я дуже хотів шматок бурштину знайти з мухою всередині. Такий бурштин рідко, та все ж трапляється. І та доісторична муха мене вельми цікавила… Я б її з сучасною мухою порівнював — у кого більше ніжок, більше крилець — і встановив би, як мухи протягом тисячоліть розвинулись.

Сяє сонце, я бурштин шукаю і раптом чую, моя Астра спочатку загавкала, а потім заскавуліла. Обернувся, бачу: Астра гарчить на маленьку гадюку, а гадюка на піску звивається, тихо сичить і відповзає.

«Вкусила вона чи не вкусила?» — думаю. І збагнув, що вкусила. Бо надто вже шпарко моя Астра лапою морду тре.

Я Астру схопив — і ходу в село. Там запитую у дідів:

— Що буває, коли собаку змія вкусить?

Вони мені кажуть, що собака день походить, потім стає млявою, корчі починаються і здихає.

— Пробі! Моя собака уже сіпається, у неї корчі.

Я її в рюкзак посадив і до сусіднього села на велосипеді подався. Там ветеринарний пункт був.

Примчав, стукаю. Вийшла жінка. Я їй кажу:

— Врятуйте мою собаку, її змія вкусила!

Жінка каже:

— Наш ветеринар у відпустці. Мені шкода вашої собачки, та нічим не можу зарадити. Я лише прибиральниця.

Я мало не заплакав. А жінка каже:

— Хочете, ампулу дам?

— Яку ампулу?

— З протизміїною сивороткою. Нам для корів видають. Ви в лікарню їдьте, собачці там укол зроблять.

— Якщо у вас ампула є, дайте мені шприц, я сам собі, тобто собаці, укол зроблю.

Прибиральниця каже:

— Ні, це не так просто. Є інструкція, як уколи робити. І не один, а кілька.

Вона принесла мені ампулу у яскравій картонній коробці. І там була інструкція. Спочатку треба було зробити укол із слабкого розчину сиворотки. Потім укол корвалолу, щоб серце стимулювати. Далі укол з концентрованого розчину. Потім ще якийсь.

Я лишив у неї велосипед, вибіг на шосе, сів на попутку і до міста Тукумса помчався. А собаці моїй дедалі гірше. Лежить тихенько у рюкзаку, тільки несподівано сіпатись починає.

Шофер мене до самої «Швидкої допомоги» підвіз. Я рюкзак із собакою лишив біля входу, сам у чисту-чистісіньку лікарню заходжу, де все біле.

Від цієї білизни я ще більш неохайним і брудним став. Лікарі на мене з подивом поглядають:

— Що з вами?

— У мене щенятко помирає, — кажу, — його гадюка вкусила. Допоможіть!

Їм почулось — «дитятко» помирає. Вони звеліли:

— Несіть його негайно сюди.

А коли я з собакою зайшов, вони почали гримати на мене. І між собою сердито по-латиськи заговорили.

Я їм кажу:

— Це не проста собака. Вона у кіно знімалась. Вона співати вміє.

Та вони ще більше гніваються. Тоді я їм кажу:

— Та послухайте. Сьогодні собаку вкусили, завтра хлопчика. А ви навіть не знаєте, як треба уколи робити. Ви бодай попрактикувались на собаці. Ось у мене ампула в кишені, а ось яка складна інструкція.

Лікарі замислились і кажуть:

— І справді, ми не вміємо протизміїною сивороткою користуватись. А ми ж «Швидка допомога». Гаразд, давайте вашу собаку сюди, будемо її рятувати. Тільки ви у своєму вбранні йдіть на вулицю. Коли треба буде, ми вас покличемо.

Я на вулицю пішов і чекав цілу годину. Через годину мені собаку винесли. Вона непритомна. Та лікарі сказали:

— Житиме ваша собака. Ми все правильно зробили, врятували її. І вам дякуємо. Ми тепер вміємо сивороткою користуватись.

І справді собака Астра ожила. І багато ще героїчних подвигів звершила. А коли я в село повернувся, діди у мене запитали:

— А ти гадюку вбив?

— Ні, не вбив.

— А даремно, треба було її лопатою вдарити. Кожна людина за життя повинна змію вбити.

І зовсім не кожна. І не треба нікого вбивати. Ця гадюка там мешкає, і ми до неї на територію прийшли. Вона маленька, а собака для неї велика. Однак вона на собаку сміливо кинулась.

Це давно було. Тоді ще не відали, що змії корисні. І я також цього не знав, але ж правильно вчинив, що гадюку не вбив. Тепер її діти по світу гуляють і свою отруту людям віддають. А гадюча отрута вельми корисна. З неї всілякі ліки виробляють, сиворотку протизміїну.

А ще є у Едуарда Миколайовича чудове оповідання «Магнітний будиночок». Прочитайте його — не пошкодуєте!..

МАГНІТНИЙ БУДИНОЧОК

У моїх родичів за тридцять кілометрів од Володимира в селі Пожариця є будиночок. Я люблю приїжджати туди на велосипеді.

Зовні будиночок сіро-чорний і волохатий, а всередині кольоровий і цікавий. Він увесь обклеєний журналом «Крокодил». Усі стіни в «Крокодиле» і навіть стеля.

П'єш чай, уп'явши погляд в стінку, а там двоє дядьків ідуть.

Один другому каже:

— Гарно, сніжок хрустить.

А другий відповідає:

— Під ним капуста.

Зовні будиночок маленький, як ліфт. А всередині він майже просторий. І все у ньому є. Маленька, але російська пічка. Кухня з усіма каструлями. І навіть є окрема кімната. І натопити будинок можна одним поліном.

І всі до того будиночка тягнуться. І мене до нього тягне. І птахи на горищі живуть, а в дворі їжаки.

І все росте у дворі мов скажене: і капуста, і кропива. Я ніде не бачив такої кропиви до другого поверху. Хоч вудку з неї роби.

А якось узимку в цьому будинку мешкав хтось. Якийсь злочинець, котрий, здається, із в'язниці втік. У селі багато порожніх хат і на самісінькій околиці є. Поселяйся і живи, однак він цей будиночок обрав, у самісінькому центрі села. І тихо-тихо, як мишка, жив три місяці. А потім пішов до міліції і сам себе здав.

Либонь, цей будиночок перетинає магнітна силова лінія Землі. Я все хочу принести компас і подивитись, як поводитиметься стрілка. Напевно, вона вкаже синім кінцем на стелю.

От і мені іноді хочеться взяти компас і непомітно підійти до Успенського. Цікаво, що буде із стрілкою? Не здивуюсь, коли раптом станеться щось надзвичайне. Тому що дитячий письменник (читай: поет, прозаїк, сценарист, драматург) — дивовижна людина.

Успенський сам дуже нагадує цей «магнітний»… тільки не будиночок, а, можливо, цілий «магнітний хмарочос». І всередині нього проходить могутня силова лінія радості, добра і таланту…

Запитання письменникові ставив Тим Собакін.

КЛОУН ІВАН ШУБОВСТЬ

РОЗДІЛ N

(Про інтелігентність)

Зараз до кімнати зайде моя бабуся і скаже:

— Що, знову байдикуєш? Допоки можна блазнювати, ідоле ти несосвітенний!

А я перевернусь на туго напнутому дроті й відповім:

— Бабусю, бабусю, Віро Петрівно! Навіщо ти так лаєшся, краєш моє бідолашне інтелігентне серце?

— Що! — вигукне вона і навіть похлинеться від обурення. — Та який стосунок ти маєш до інтелігенції?!

Що вона далі скаже, нелегко вгадати. Щось отруйне і шкідливе. Вона за словом у кишеню не лізе. Ні в кишеню, ні в словник. Більш того, вона сама могла б миттєво укласти «Словник лайливих слів і висловів трудової інтелігенції та селянства» будь-якої області чи краю нашої безмежної Батьківщини. Та байдуже, нехай лається. У мене також є для неї сюрприз.

Отож, вона заходить. І справді:

— Що, горе родинне, знову на жердинці сидиш? Півник Куриханович! Усе б життя тобі дурня корчити!

— Бабусю, бабусю, Віро Петрівно! Навіщо ти так лаєшся, краєш моє бідолашне ІНТЕЛІГЕНТНЕ серце! Адже ми — справжні ІНТЕЛІГЕНТИ — просто хворіємо від усіляких грубощів.

— Що! Що! — кричить бабуся. — Та який стосунок ти маєш до інтелігенції? Писати, рахувати вивчився. До інституту п'ять років ходив по вечорах?! З ліфтершею вітаєшся?!

— По-твоєму, цього замало?

— Для тебе більше ніж досить! Ех ти, пітекантроп од інтелігенції!

Авжеж, вона може укласти словник лайливих слів і висловів. І не просто словник, а зразу видання друге, поліпшене і доповнене.

— Гаразд, Віро Петрівно, а з кого мені брати приклад? Хто є зразком інтелігентності у нашому великому обласному місті?

Бабуся відповіла:

— Коли б володіла не двома мовами, а п'ятьма… Закінчила б два інститути, а не один… і зробила б втричі більше корисного для людей, отоді приклад був би поруч.

— Ось тоді, бабусю, ти не робила б мені зауважень. (Пауза.) Та все одно дякую за лекцію. Мій запас знань у цій галузі збільшився вдвічі. Тепер мені значно легше морочити людям голову і удавати з себе те, чого ти, бабусю, так і не досягла.

— Тьху ти! — сказала вона.

— А можна, бабуню, додаткове запитаннячко? Скажи ти мені, моя дорогоцінна, чи повинна інтелігентна людина бути спостережливою?

Замість відповіді вона пильним поглядом обвела стіни. А на стінах мерехтіли плакати:

«Зменшимо лайливість, збільшимо усміхненість!»

Геть котлетопідгорання!»

«Піднімемо підмітання на небувалу височінь!»

— Це ще на яку таку височінь? — запитала бачуся. — Може, нам стелі підмітати?

— Навіщо стелі? Он на полицях скільки пилюки лежить.

— Гаразд, — погодилась бабуся. — Але якщо я ще щось про котлетопідгорання почую, доведеться гобі їдальньовідвідування підвищувати. — І вона попрямувала до дверей.

Зупинись, бабусю, — гукнув я, — зачекай. Ось прочитай це. — Я простягнув їй нижченаведений документ:

Головному редактору Циркконцерту тов. Тихомирову А. С. від клоуна Івана Шубовстя. Копія до обласної газети.

ЗАЯВА

Оскільки ви анітрохи не тямите у специфіці нирку, позбавлені почуття гумору, боїтесь усього незвичного, тобто класично не відповідаєте своєму місцю, пропоную Вам подати заяву про звільнений л роботи за власним бажанням.

Наша діяльність завдала чимало шкоди нам і глядачам. Вам доцільніше завідувати матеріальними цінностями або протипожежною безпекою. Я зі свого боку обіцяю підшукати таке місце. Причому Ви майже нічого не втратите в зарплаті.

Травень. Циркконцерт.

Клоун Іван Шубовсть».

Зараз я поясню, звідки взявся цей дивний папірець. За фахом я — Іван Шубовсть. Прізвище моє — клоун. Тобто навпаки. І нині я перебуваю у глибокому конфлікті з Тихомировим Анатолієм Сергійовичем.

У кожній організації нашого типу звичайно верховодять три особи. Це — директор, головний режисер і редактор. Директор відповідає за всю організацію в цілому. Редактор — за репертуар, тобто за все те, що проголошується зі сцени. А головний режисер ставить програми і спектаклі.

Посади ці приблизно рівнозначні, і в кожній видовищній справі командує звичайно та особа з трьох, яка досвідченіша, енергійніша і наполегливіша.

Анатолій Сергійович Тихомиров — новачок. Направлений до нас із центру. Із спортивної організації. Він загалом молодий. Але орудує усім. Вірніше, заважає усьому. Якщо у нас вийшло щось вдало в цирку чи на естраді, значить, він просто недопильнував, не встиг зіпсувати чи заборонити.

Його головна теза: «Ми працюємо не для глядачів, а для керівництва». З одного боку це жарт, а з другого — майже вказівка."Для чого нам нові номери? Поки є місця, де ще не бачили старих. Треба міняти не репертуар, а глядачів. Не вихоплюйтесь! Працюймо спокійно, за давнім звичаєм, як діди й батьки…»

Зайшов я до нього у відділ три тижні тому.

— Я оповідання приніс. У газеті знайшов. Про сучасного Діогена. Хочу сценку зробити.

— Про що оповідання?

— Там один муж бочку знайшов і вирішив залізти в неї, аби спокійно поміркувати. А йому все заважали. «Навіщо бочку вкрав? А якщо до нас іноземці завітають, побачать, що в тебе квартири нема? Ану вилазь!»

— А ти тут при чому?

— Я бочку на сцену викочу. Залізу в неї, а шнрехшталмейстер діставатиме мене.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Що у нас іноді Діогенам життя на дають. Повчальників надто багато розвелось.

Тут втрутилась заступниця Тихомирова, Кічалова Марина Вікторівна. На перші дві секунди — миловидна жінка з великими зубами.

— Якщо ви клоун, налийте води в бочку і сидіть там. А в Діогенів гратись нічого. На арені це блюзнірство.

— Та це ж просто жарт!

— Нічого собі жарт! Діоген — знаменитий грек. Ми не повинні давати підстав для наших ворогів ідеологічних! Ти що, забув, що ми не одні живемо?

— Та тих ворогів, — кричу, — до нашого Цирк-концерту на канаті не затягнеш! Вони тут від нудьги перемруть. У нас і друзів півзалу набирається. А ви не даєте програму смішну зробити.

І отак щоразу я з ними розмовляю. З якоюсь зневагою, навіть з презирством вони до нас ставляться, до клоунів. Як до недоумків. Ось чому я й написав цього листа, що його зараз читає бабуся.

РОЗДІЛ N+1

(Про те, в кого яке діло головне)

— Щоб ти пропав! — каже бабуся. — І звідки ти такий взявся на нашу родину? Допоки блаженним будеш? І що, відіслав уже?

— Відіслав.

— Отже, знову по лезу підеш?

— Знову, бабусю.

Вона замислено так на мене дивиться і робить заяву:

— І в школі ти блазнем був. І на заводі блазнював. Нарешті клоуном став. Можна начебто й зупинитись. Так ні, тебе й далі несе.

— Та я і сам не радий, бабуленько!

— То припини. Працюй собі спокійно, сміши дітей. То твоє головне діло. 95 відсотків користі, що ти приносиш, у цьому полягає. А все решта — казна-що. В тому числі й твій Тихомиров. Якщо ти його, звичайно, звалиш. То чи варто через якісь п'ять відсотків усією рештою ризикувати? Адже ти й сам можеш вилетіти.

— Звичайно, можу.

— Отже, через одне маленьке діло ти велике, найголовніше ставиш під удар.

— Правильно ти говориш, бабусю, цілком правильно, але абсолютно невірно. Почнемо з того, що він, Тихомиров, мені моє головне діло робити не дає, просто за руки тримає. І ніколи я ще на свої 95 відсотків не розвертався. По-друге, якщо я своєю головною роботою займусь і йому не заважатиму, він також своїм головним ділом займеться. А його головне діло — душити таких, як я. І він з ним чудово впорується. Коли ж ми його зіпхнемо, за твоєю допомогою, бабусю, тоді просвіток у хмарах з'явиться. І ще пара таких хлоп'ят віднайдеться, як я.

— А коли він з'їсть тебе з тельбухами, де твій просвіток опиниться? І що буде з тими, котрі молодші?

Вона, звісна річ, мала рацію, і я також озлився:

— Ну от що, бабусю, коли у тебе є важливіші справи, у ЖЕКу чи деінде, ти ними й клопочись. Я й без тебе впораюсь.

— Один?

— Ну не зовсім один. Є у нас своя компанія. Але без тебе, без твого запасу знань і неоціненного досвіту демагогії…

Раптом вона каже:

— Гаразд, граємо.

Я зразу насторожився:

— Щось тут не так… Чогось ти легко погодилась, дорогенька формалісточко. В чому справа, бабусю?

— А в тому, що все це куди серйозніше, ніж ти гадаєш. Доведеться всю твою біографію переглядати. Просто перетрушувати для зборів, що будуть організовані для розгляду твоєї персональної справи. І ми побачимо, чого ти досягав щоразу, коли головою ризикував. Аби назавжди покласти край цьому.

— Або взяти за правило.

— Вельми сумніваюсь.

— Згода!

— А що стосується котлетопідгорання, купи мені нову сковорідку. А то стара геть висмажилась!

— Гаразд, бабусю!

А про себе подумав: «О! Часи настали — сковорідки висмажуються!»

Все-таки вірно, що час тепер біжить швидше, ніж раніше. І пора вимірювати його не роками, а сковорідками. «То було п'ять сковорідок тому…» Тоді й буде без обману. З боку простору та часу.

— І ще… — каже бабуся, — приготуй мені список осіб, у цьому ділі зацікавлених. Із зазначенням, чим вони можуть бути корисними та шкідливими. І перелік усіх твоїх вчинків, що завершилися доганами та попередженнями, тобто документами. Якщо є подяки, про них не забудь. Я вже мовчу про почесні грамоти, що вручені тобі внаслідок помилок окремих недалеких громадських працівників. І пресу додай.

— Все буде зроблено, товаришу головний інтриган!

Вона пішла, та зразу ж повернулась:

— Ще мені буде потрібен список предметів, які вивчаються в естрадно-цирковому училищі.

РОЗДІЛ N+2

(Список зацікавлених осіб та інші документи)

Список зацікавлених осіб із зазначенням їхніх посад, корисності та шкідливості занадто довгий і заплутаний. До того ж він неодноразово перетрушувався і змінювався, тому я його не наводжу.

А перелік доган і подяк, а також почесних грамот, вручених мені через недогляд окремих керівних працівників, мав такий вигляд:

СТАРА РОБОТА

1. Догана за нехлюйство в робочий час.

2. Грамота за організацію курсів для школярів, які поступають учнями на завод.

3. Догана за організацію бешкету під час поїздки на збирання картоплі.

4. Обурений лист від сестри-хазяйки і групи відпочиваючих будинку відпочинку «Зірочка» м. Ногіно.

5. Догана за блазнювання у державній установі — в управлінні торгом міста Чистоомута.

6. Грамота за зразкову роботу радіорубки у піонерському таборі «Клязьма».

НОВА РОБОТА

1. Газетні дописи «Клоун завітав до дітей» і «Чи потрібні нам такі номери?», «Веселощі на гастролях», «Нове на естраді» та ін.

2. Подяка від персоналу дитячої лікарні селища Кубинського клоунові Шубовстю за допомогу в критичній ситуації.

— Дякую, — сказала бабуся. — Коли ти сьогодні повернешся?

— О дев'ятій.

— Купи щось смачне і чай. І Топиліна обов'язково запроси.

— Буде виконано.

РОЗДІЛ N+3

(Товариська розмова про товариський суд)

І пішов я на роботу. Вірніше, у розвідку в Цирк-концёрт. Там усі на мене як на божевільного поглядають. Пальцями тицяють. Скандал, відчуваю, розпалюється.

Дивлюсь — Мосалов іде. Антон Савелійович, головреж. Один з трьох циркових верховодів.

— Привіт, — каже, — нехлюй! Як справи? Сухарі вже сушиш?

— Чому сухарі? Тістечка сушу. Велике начальство сухарів не полюбляє. У нього зуби на грубі харчі нетреновані.

— Це в кого зуби нетреновані? Для кого ти тістечка сушиш?

— Як для кого? Для Тихомирова, завліта нашого. Я все про нього піклуюсь. Сушусь тобто.

— Це ти, голубе, дарма! Та у нього зуби ого які! Самих зубів мудрості штук вісім.

— Ну що ж! — кажу. — Буває таке, що в людини вся мудрість у зуби перейшла. Тільки мене зуби мудрості не турбують. Я зубів підлості побоююсь. З цим у нього як?

— Нормально. Можна не хвилюватись. Повний комплект в наявності.

— Дякую, — кажу, — заспокоїли ви мене, втішили. А то я все сумнівався: а раптом на чесну людину напав? Тепер бачу, і ви на моєму боці, коли його таким вважаєте.

— Я на твоєму боці, — відповідає. — І на боці нової ювілейної програми. Ну все, привіт! До зустрічі на товариському суді…

Тут я насторожився:

— Ого! Невже так далеко зайшло і судитимуть Тихомирова?

— Не його, а тебе, герою-витівнику!

— Якщо мене, то це судова помилка буде. Та все одно дякую, шановний головний свідку обвинувачення.

— Бери вище.

— Ох, вибачте, товаришу слідчий. Я просто ваші здібності недоврахував, громадянине високоповажний прокурор. Не сподівався я, що ви так швидко кар'єру зробите, шановний голово високого суду.

— І врахуй… Я як людина на твоєму боці. Але як працівник, сумлінний працівник своєї організації, проти.

Дивно. В інших організаціях усе те, що цікаве працівникові, цікаве і підприємству. А у нас навпаки. Все те, що людині цікаве і вигідне, Цирк-концерту зовсім не потрібне. І навіть шкодить. Про нас кажуть, що ми єдина організація, де можуть дати хабара і нічого за це не зробити.

Але так чи інакше, вдячний Мосалову, що попередив. Справа он куди повертається!

… Та час на вихід.

Як я працюю, я і сам не знаю. Тільки справи у мене йдуть на лад. Виходжу на сцену і вельми пишаюсь собою. Сам собі подобаюсь. Піджак у мене з відкидними кишенями. Одна кишеня спереду, дві по боках. Відкидаються вони, як мости біля замку, і на ланцюжках висять. Хочеш, вазочки став з квітами, хочеш, працюй, — як за письмовим столом. Усе на мені яскраве, несосвітенне — красень я!

Звичайно я охоче виступаю, а нині настрій у мене нудотний. Тепер черга гімнастів. У них багато реквізиту технічного. І наше завдання з Топи-ліним — зволікати час. Слава богу, що ми в парі працюємо. Виручай, брате Топилін!

Виходимо на сцену з різних сторін. Ідемо по колу і кричимо:

Шубовсть. Ег-ге!

Топилін. Еге-гей!

Шубовсть (перекривлюючи). Ег-ге… ге-ге… розкричався тут! Ходить і кричить… як Федір Шаляпін.

Топилін. До чого тут Федір Шаляпін? Федір Шаляпін — то такий співак.

Шубовсть. Насмішив. «Федір Шаляпін» — то такий пароплав.

Разом. Здрастуйте, діти! Дорогі школярі і школярки!

Топилін. Піонери…

Шубовсть…. і піонерки.

Топилін. Жовтенята…

Шубовсть…. і жовтенюньки… тобто жовтенюшки…

Топилін. Ех, ти!.. Треба казати: жовтенята-хлопчики і жовтенята-дівчатка.

Шубовсть. Коротше, усім, усім привіт!

І пішло-поїхало! У нас з Топиліним є одне правило — до кожного номера вставляти щось несподіване. Для нервовості. От зараз жовтенюшки вихопились. Я їх підсунув. А не слід було б. Адже Тихомиров напоготові. І звинуватить він мене у підриві всесоюзної жовтеню… Тобто всесоюзної жовтеня… загалом, у висміюванні всесоюзної організації жовтенят.

А з товариським судом вони добре придумали. Суд може порушити клопотання про звільнення. І моє місце одразу ясним стає. Я — підсудний. І ніякий я не борець за гумор, за кращу діяльність організації під назвою Циркконцерт. Усе куди серйозніше виходить, ніж я гадав. Права бабуся, Віра Петрівна. Світла голова! Подарувати б їй десять років мого життя..

РОЗДІЛ N+4

(Про всесвітню справедливість)

Якщо ви гадаєте, що я завжди клоуном був, ви помиляєтесь. І ким я лише не був… І школярем, і складальником на заводі, і студентом-заочником, і інженером. І всюди зі мною не знали що робити.

От, наприклад, завод і перша моя догана за нехлюйство у робочий час.

Працюю я на першій зміні. Довершив черговий вузол, а наступний починати не можу. Радіоламп немає. Усі як чинять? Хто до курилки — анекдоти слухати, хто книжку під столом читає, хто тихцем кишеньковий приймач лагодить, бо деталей державних — хоч греблю гати. Головне, аби начальство не бачило, що люди байдикують.

А мені все це набридло. Не хочу ховатись. Приніс я з собою матрац надувний, накачав його і спокійно спати вклався. У проході між столами. Майстер Колбасін побачив і зарепетував:

— Що то за новини? Теж мені плавучий будинок відпочинку! Що тобі, робити нічого?

— Нічого, — кажу.

Колбасін розгнівався, начальника цеху покликав:

— Он дивіться! Цирк на роботі влаштовує! Спить за державний рахунок.

Тут я хочу пояснення дати для старших школярів, що таке майстер. І чим він, скажімо, від учителя відрізняється. Складемо дріб:

майстер / складальник = вчитель / учні, звідки

майстер = вчитель * складальники / учні

А оскільки складальники на дві третини старші від школярів і люди дужчі, то майстер має бути на дві третини могутніший за вчителя.

Один майстер = 5/3 вчителя.

Коротше, майстри — люди більш закоренілі й грізні. А начальник цеху для нас щось подібне до директора. Йому підпорядковані кілька майстрів на різних дільницях. І наш Колбасін у тому числі.

Ось начальник цеху товариш Нестеркін говорить:

— Ти не гарячкуй, Колбасін. Давай розберемось. Тут не можна з плеча рубати. Може, людина занедужала. Може, із сил вибилась. Може, просто з глузду з'їхала…

Почали розбиратись.

— Звичайно, з'їхала. Треба машину з дурдому викликати.

Тут ще начальство прибуло — чутка по цехах прошелестіла: складальний посеред дня мертву годину влаштовує — на матрациках спить. Сам Дмитрієв — головний інженер — влетів. Кричить:

— Ти свій прилад склав?

— Склав.

— Чому наступний не починаєш?

— Радіоламп немає.

— Як нема? Начальника лампового цеху сюди. Догана йому! Позбавити премії.

— А я при чому? У мене вакуумна установка не працює.

— Чому?

— Ремонтники налагодити не можуть.

— Начальника ремонтного цеху сюди. Догана. Позбавити премії. Чому налагодити не можете?!

— Насосів вакуумних на складі немає. Відділ постачання не завіз.

— Чому не завезли?

Начальник відділу постачання відбивається:

— У нас заявок не було. А запас вичерпався!

— Обом догана! Обох премії позбавити! Ледарі!

Складальники зроду такого не бачили. Ось, виявляється, як головний виробничі наради проводить. От чому від нього середнє начальство з валідолом вивалюється. Тут він знову до мене:

— А ти, коли такий розумний, інструмент свій довів би до ладу. Паяльники, пробник, тестер.

— А у мене, — кажу, — все в порядку. Перевірили — ідеал. Хоч зараз на виставку.

Майстер Колбасін навіть зубами заскрипів од роздратування.

— Ну гаразд, — каже головний, — якщо у тебе такий порядок, чому б тобі про виробництво не подумати — рацпропозицію не написати.

— А я, — кажу, — вже три написав. І жодної відповіді.

— Начальника БРІВа сюди!

Привели начальника.

— Розумієте, ми зараз зайняті. Ми стенд до ювілею оформляємо.

— Увесь оформили? Чи ще є місце? — запитує головний.

— Є ще.

— Ось там і вивісіть мій наказ. Догана. Позбавити премії. Коротше, через той мій матрац пів-заводу без премії лишилось.

— А мені що робити?

— А нічого… — каже головний Дмитрієв. — Спи до чортової матері!

І таких випадків у мене скільки завгодно було.

— Ну то й що? — запитала бабуся. — Чого ти, власне, досяг? Для себе персонально?

— Догану заробив. Майстер Колбасін мені її влаштував. І багато дрібних привілеїв втратив. Путівки, відрядження, подяки.

— А його все те не обходить, — мовив Топилін. — Він на всі такі випадки з висоти космосу дивиться. З погляду всесвітньої справедливості.

Бабуся сказала:

— З погляду всесвітньої справедливості він, певно, поліпшив процес випуску приладів. Хай на тисячну частку. Але при цьому постраждав сам. Тобто, приносячи користь суспільству, сам щось втрачаєш. Але тут є одна заковика, — вона витримала паузу. — Адже й для нього має бути якась користь. Інакше б наш Шубовсть змилився до нуля, зносився б, чи що, а він до сих пір цілий, і здоровий, і процвітає.

— Ідеально — допомагати суспільству і самому при цьому набувати, — додумався Топилін.

— Ідеально — Тихомирова витурити, — сказав я. — І в зв'язку з цим у мене є для вас повідомлення. Справа передається до товариського суду.

Пауза.

— Як на мене, це нам вигідно! — раптом зронила бабуся.

— Чому?

— Зараз поясню… У суді та й друга сторони мають наводити докази. Факти. Мотивування. А отже…

Мозковий трест розпочав роботу.

РОЗДІЛ N+5

(Грамота за організацію курсів для школярів, які поступають учнями на завод)

Ось ще випадок з мого заводського життя. Надійшов до нас лист із сусідньої школи. Дирекція просила прислати кращих представників заводу. Щоб вони могли розповісти старшокласникам про завод, про професії, про наші прилади та проблеми. А то діти школу закінчують, а ким бути — не вирішили. Ніколи їм було вирішувати — успішність їх заїдала. І кохання, і дружба.

І наші кращі представники мали школярам очі повідкривати. Навчити їх правильно жити і приносити користь.

Почали шукати кращих представників.

Кращий інженер швидко знайшовся. Сам головний вирішив перед дітьми виступити. Вкрай потрібні були заводу молоді грамотні люди.

З кращим ливарником також просто було. Був у нас один робітник — Матвій Розов, надзвичайно грамотний, майже інженер, депутат районної Ради, делегат усіх конференцій, член місцевкому, лити йому вже ніколи було, але знав він багато і розповідав чудово.

Був у нас і наладчик-механік Бичков. Не робітник — чарівник. Дмитрієв про нього казав, що на увесь технічний персонал його не проміняє. Що це один з трьох китів, на яких наш завод тримається. Другим китом був складальний цех, а третій кит у Дмитрієва постійно мінявся. Залежно від місця виступу і заводської кон'юнктури.

Головний до нас у цех подзвонив і каже:

— Чого я маю морочитись? Самі вирішуйте, хто там у вас кращий. Збори, чи що, скличте. Тільки не в робочий час.

Скликали збори. Начальник цеху товариш Нестеркін каже:

— Треба Лебедєва послати Сергія. І чистий він, і акуратний, завжди при краватці, і браку в нього не буває.

Та майстер Колбасін не бажає:

— Він отут нещодавно під час обіду в чергу став за черевиками для дружини. В універмазі. І простояв півзміни. А прилад для нього Мішуков складав.

— Отже, Мішукова пошлемо, — вирішив Нестеркін. — Він і в технікумі вчиться, і з Дошки пошани його не знімають. Чудовий фахівець.

— Та як же його до дітей посилати, — кричить Колбасін, — коли він з дружиною скандалить? Он у мене скільки листів на нього!

— А Баринов? — запитує начальник цеху.

— Що Баринов? — кричить майстер. — Я його сьогодні на місці злочину застукав. Він у робочий час самовар під столом паяв.

— Ну й народ у цеху! — подивувався тов. Нестеркін. — Не складальники, жах якийсь. І як я з ними десять років працював, план виконував?! Невже жодної порядної людини немає?!

Тут я підвівся.

— Є, — кажу.

Люди зітхнули: слава богу!

— А хоча б Корзинкіна! І на роботу вона приходить вчасно! І з чоловіком не скандалить! Вірно?

Майстер Колбасін киває, мовляв, правильно.

— … І металолому минулого суботника більш за всіх назбирала. Так?

Майстер киває — справді.

— … І вишиває вона краще всіх хрестиком. Її роботи навіть на виставку беруть. А як вона картоплю смажить!

— Та до чого тут картопля! — кричить начальник цеху;— Ми ж бо авіаційний завод, а не фабрика-кухня. А працює вона як?

— У роботі, — кажу, — є в неї один недолік. Не вміє вона прилади складати — струму боїться!

Тоді тов. Нестеркін підвівся і заявив:

— Ось що… Нас просили кращого складальника прислати, а не ангела. Погляньте на показники за три останніх місяці, — хто більше приладів склав, того й посилайте.

Як не дивно, цією людиною я виявився. Майстер Колбасін за голову схопився:

— Як же його посилати?! Він же там цирк влаштує! Зганьбить нас!

Та робити було нічого. Все сталось так, як головний наказав.

І ось у робочий час викликають мене на прохідну. Машину подано, їдемо в школу виступати. Головний інженер Дмитрієв Віктор Павлович, складальник-механік Бичков, ливарник-розмовник Розов і складальник-електрик — я.

Дмитрієв мене впізнав:

— Ага, головний спальник! — І почав своєму шоферові розповідати — Знаєш, яку штуку він з матрацом встругнув?

Сам Дмитрієв дебелий, а шофер у нього дебеліший. І вдягнені однаково. Просто два спортсмени-борці із всесоюзної збірної. І хто з них кого возить — не добереш. Видається, що два заступники міністра з главку прибули.

Всю дорогу Дмитрієв про мене розповідав і завершив так:

— Треба ж, такий ледар і раптом на тобі — кращий складальник! Чудеса в решеті!

Зустріли нас у школі з квітами. У залі повно дітей-десятикласників. Поглядають вони на нас без особливого ентузіазму. Справ у кожного сила-силенна, а тут сиди й слухай нудотину про виробництво. Обличчя у дітей — прекрасні — не-залякані й незалежні. Вочевидь — кілька ватажків сидить. Причому одна дівчинка. А довкола них коловорот компаній.

Шкільне начальство нас представило, і Дмитрієв почав виступати.

Мені дуже подобався Дмитрієв. Спортивний, жвавий. Одягнутий, наче він з обкладинки модного журналу. І мова у нього різка, іронічна, майже нещадна.

Та це з начальницьким складом. Із складальниками, слюсарями, електриками він розмовляв надзвичайно шанобливо.

Він міг сказати начальнику цеху:

— Сходи для мене по сигарети.

І ніколи не сказав би такого службовцеві. Навіть якщо службовець — вахтер.

Дмитрієв. Діти, ви знаєте, що у великих містах продуктивність праці вища, ніж у маленьких. І набагато вища. А чому? Пауза.

— Чого мовчите? Гадаєте, що у провінції люди дурніші? А у великих містах розумні живуть? Особливо в столицях… Так?

Схвальна пауза.

— Хто згоден зі мною, підніміть руки.

Піднялось кілька рук.

— Так ось ті, хто підняв руки, верзуть дурниці. Навіть найзатурканіший селянин часів Пушкіна, із найглухішого села, у життєвій ситуації запросто обдурить сучасного десятикласника. Бо у нього життєвого досвіду більше. А життєвий досвід, він не по Столицях розподіляється. У Москві й тепер є дико відсталі люди, просто представники печерних часів. Неймовірні бовдури!

Діти радісно заворушились. Приємно, що високе начальство так лається з трибуни замість лозунгів.

— Справа не в тому, де дурні мешкають. Та й великого розуму не треба проводи паяти та гайки закручувати. А справа в тому, що у великих містах середній рівень освіти вищий. Шкіл-десятирічок більше. А хто нині є золотим фондом кожного заводу? Діти двадцяти — двадцяти п'яти років, колишні десятикласники. Якому заводу їх більше вдасться привабити, той через пару років і по якості, і по складності продукції інші заводи випередить. Вони креслення уміють читати, фізику кепсько, та знають. В крайньому разі, чи є струм у ланцюгу, не перевірятимуть пальцями, а приладом скористаються. А найголовніше — вони звикли навчатись. Підготовлені до процесу осягання незнаного. Вони усвідомлюють, що і для чого вони роблять, а не трудяться, як мавпи. Осмислити для них важливіше, ніж виконати. У кого є заперечення?

— Нема!..

— А тепер я вам скажу, чи наш завод кращий за інші. По-перше, ми — авіаційний завод, і платять у нас більше. По-друге, ми територіально неподалік од вас. По-третє, виробництво у нас чисте, високої кваліфікації. Навіть токарі працюють у білому. Будь-який наш складальник або механік для іншого заводу — знахідка… І головне, Я знаю, що багато хто з вас мріє стати фізиками, інженерами, вченими. Так ось, у нас для цього цілковите роздолля. Є вечірній технікум при заводі, і відкривається філіал інституту. Через п'ять років ти і складальник вищої кваліфікації, і диплом в тебе у кишені. А таким фахівцям у наш час ціни не складеш. У кого є заперечення?

У залі всі мовчать. Які вже тут заперечення… Все викладено, мов у підручнику. Я руку піднімаю.

— Говори, Шубовсть.

— От ви, Вікторе Павловичу, сказали, що, коли людина вищої кваліфікації та інженер, їй ціни не складеш.

— Так.

— Але це ж не так. І ніякого сенсу немає ставати інженером.

Дмитрієв очі витріщив:

— Це ж чому?

— Візьмемо мене. Скільки я заробляю?

— Ну, двісті.

— Вірно, двісті. А іноді так і двісті двадцять.

— Буває.

— А буває, і за шкідливість доплачують. І за понаднормові.

— І премію дають, — вставив Розов. — Щомісяця.

— Отож іноді у мене на круг і до трьохсот виходить.

— Ясно, — каже Дмитрієв. — От звідки у мене перевитрати заробітної плати.

— То не страшно. Не забувайте, що складальник вищої кваліфікації. А гірше інше… Припустимо, я закінчив інститут. Ї ціни мені не буде. Куди ж ви мене направите?

— Технологом у цех.

— А який оклад?

— Сто шістдесят…. І премія.

— Чудово. Дякую вам. І заради цього я п'ять років гибів.

Тут слово Розов узяв:

— Діти, правий Іван Шубовсть. Мало у нас ще уваги приділяють фахівцям. От у Японії, кажуть, завод своїх людей як зіницю ока береже. Леліє. За кожний відпрацьований рік надбавку дає. Чому?… Бо там сировини немає. Що їм вдалося завезти, те вони й переробляють. Сьогодні завод транзисторні приймачі випускає, завтра — підйомні крани. А робітники ті ж самі. Просто вони дві, чи три, чи п'ять спеціальностей мають. І мікропаяльником працювати можуть, і пневматичним молотком. Як не дивно, у них там навіть щось на зразок змагання є. І Дошка пошани, кажуть, майже на кожній фабриці…

І пішов, і поїхав… Вельми цікаво він оповідає і доладно. А згодом хочеш пригадати, що ж таке він тобі повідомив, а пригадати нічого.

Але слухати його цікаво. Діти навіть роти повідкривали. Не робітник виступає, а прямо кандидат наук наймудріший. Усі звикли: коли робітник — іди й роби. А тут троє робітників, і вигляд у них, і звички, і одяг не гірше, ніж у найдженджуристих учителів. Дивно.

Далі Дмитрієв Бочкова представив. Вірніше, просто сказав:

— Це наш ГОЛОВНИЙ РОБІТНИЧИЙ МЕХАНІК. Робітник шостого розряду. А з ним членкори радяться. У теорії гіроскопів він нічого не тямить і формул не знає. І не дивно. Там кожна формула довжиною десь з півкілометра. Але все відчуває і на будь-яке питання відповісти може. Він єдиний на заводі, кому НДІ, що розрахунки нам постачає, дозволяє креслення змінювати. Вони йому більше, ніж собі довіряють. Либонь, він найбільш оплачуваний робітник у нашій галузі. А то і в країні. Тільки рацпропозицій він чотири на місяць подає. Винахідливіші одна одної. А авіаційне дослідне виробництво для розумної людини просто Клондайк. Що забажаєш, сам придумуй і пропонуй, що забажаєш, із іноземних журналів бери. Аби воно прибуток давало. І один Бичков дав нам більше прибутків, аніж увесь електроремонтний цех. Говорити він не полюбляє і, здається, взагалі не вміє. Тому ви просто на нього подивіться. А ти, Бичков, іди і просто постій на трибуні.

Бичков постояв. Я заплескав у долоні, і всі довкола заплескали. Далі Дмитрієв мене представив. Розповів історію про надувний матрац. І завершив він її своїм подивом, що я виявився кращим складальником, а не якась інша, серйозніша і достойніша людина. З гарним моральним обличчям і біографією.

Я кажу:

— Серйозність, діти, то ще не достоїнство. Індик також серйозний. А особливо баран. Проте стався у нас якось на заводі такий випадок. У механічному цеху. Вбивали у бетонну стіну костилі. Спеціальним таким пістолетом-молотком. Вкладається у ствол пороховий патрон і костиль. Підносять пістолет до стіни — ба-бах! — половина костиля у стіні, половина персоналу непритомна. Цех величезний. Відлуння по ньому півгодини прокочується. От пару разів пістолетник бабахнув і втретє приготувався. А тут по цеху йде делегація. Чепурні такі дяді, статечні, у білих сорочках. Із главку чоловік двадцять. І раптом як тарахне! Ми люди треновані, призвичаєні. Вже два постріли пережили, і то у нас інструменти з рук попадали! А вони ж новачки, з корабля на бал! І тут хтось вигукнув: «Лягай!» Ну й попадали вони як підкошені. У піджаках, у сорочках та на цементну підлогу. Лежать, очунюють, втрати підраховують. Одного, наймолодшого, попід руки повели. Та ще один наш електрик знепритомнів. Він саме тоді рубильник увімкнув для точила. Він увімкнув, і як, бабахне! Йому спало на думку, що він висадив авіаційний! А за це йому не подякують. Потім наше начальство кілька діб робітників допитувало: «Хто вигукнув? Зізнавайтесь, а то гірше буде. Зізнавайтесь, простимо». Та крикливець не зізнався і, як на мене, правильно зробив. Через нього всьому начальству по ланцюжку з самого верху добряче перепало. І хочеш не хочеш бідолаху провчили б. Чи то премії не дали, чи квартиру не виділили, чи то саме в дощ на картоплю послали. До чого це я кажу? А до того, що цього дня продуктивність праці у цеху була найвища. А день був понеділок, найнепродуктивніший. Робітники реготали, майстри посміювались, а начальник цеху крізь зуби, та все ж посміхався. Це й позначилось на виробітку. Або ось. Тепер у складальному цеху дозволили вмикати несерйозну музику. І ніхто у приладах нічого не плутає. А ми її ще до дозволу вмикали. Тільки-но майстер пішов — одразу з маленького магнітофона на маленький динамік. І джаз у нас співає, незважаючи на заборони начальства, і всілякі «Акорди» горланять. І продуктивність у нас поліпшується. Та найголовніше от що. Хоч скільки б вам про завод оповідали, хоч скільки б екскурсій було, нічого ви не довідаєтесь про свою майбутню роботу. І обрати фах собі не зумієте. Я пропоную організувати курси для поступаючих на наше підприємство. Або, навпаки, для бажаючих бігти від нього якомога далі. І готовий керувати тими курсами, тому що досконало знаю завод. Пояснюю я все досить доладно. Ось приклад. Що таке головний інженер? Який у нього статус на заводі? Відповідаю формулою:

головний інженер / директор заводу = завуч / директор школи

Звідси:

головний інженер = завуч * директор заводу / директор школи

На цьому все завершилось. На зворотному шляху Дмитрієв у мене запитав:

— Це хто ж у нас на моєму заводі делегацію на підлогу поклав? Чому я нічого не знаю?

— Тому що до вашого відома, Вікторе Павловичу, не все доводять. Надто вже ви людина сувора. Несподівана й сувора. Це раз. По-друге, то я делегацію поклав на підлогу. Дуже вже не полюбляю я чиновників. І коли вас до главку переведуть начальником, про що чутки наполегливі ходять, делегацій по цехах не водіть!

— А пішов би ти до дідька! — сказав Дмитрієв.

РОЗДІЛ N+6

(Картопляний)

— Дорога бабусю і дорогий товариш Топилін! Ось дивитеся ви на мене і мене судите. І не тому, щоб самим зробити висновки і чомусь навчитись, а тому, щоб мене змінити. Зберегти ви мене хочете і поліпшити. А того не розумієте, що все це марно. Бо я в житті не просто рухаюсь, а іду, підштовхуваний паровозом. За мною сила. А вагони його завантажені чавунними відливками. І затримувати мене безглуздо. Я проломлю будь-яку перепону. Або розіб'юсь сам.

— На будь-який паровоз є свій стрілочник! — : сказала бабуся.

— І дарма ти гадаєш, що поїзд такий неповороткий, — зауважив Топилін. — На ньому і праворуч можна рушити, і ліворуч. І, між іншим, у зворотний бік, І нікого ще не тішило, що машиніст дурник.

— По-перше, я й не машиніст навіть. А по-друге, я далеко не дурник.

— Ти у нас, звісна річ, світоч! Ну просто маяк мудрості[2]. Ну та гаразд, розповідай далі. Про свої догани та подяки. На черзі була:

«ДОГАНА ЗА ОРГАНІЗАЦІЮ БЕШКЕТУ ПІД ЧАС ПОЇЗДКИ НА ЗБИРАННЯ КАРТОПЛІ».

Якось так виходить, що начальство повсякчас мене позбавитись хоче. Надто багато я завдаю йому клопоту. Коли люди потрібні на картоплю чи на склад овочі перебирати, моє прізвище першим називається. А на тих складах або картоплі у мене знову пригоди.

Тоді я був уже інженером. І витурили мене на збирання картоплі холодної осені.

Підігнали до прохідної машини. Дивлюсь я, що за народ на них сідає, і жахаюсь. Або діти зовсім, учні, або досить похмурого вигляду бовдури, і в рюкзаках у них посуд бряжчить.

Час гарячий. Кожний сумлінний працівник на обліку. Кого майстер відправить у підшефне село? Або учнів або справжнісіньких нехлюїв. Із інженерів лише я та Майка Гаврилова з лабораторії гіроскопів. Я у Майки запитую:

— Ти чого це їдеш? Бачиш, яка тут публіка?

Вона у відповідь каже:

— Коли ми в інституті на картоплю їздили, вельми весело було. І тут, гадала, буде так само. Хотіла без заводу відпочити. Та, либонь, не навідпочиваєшся.

Приїхали. Поселили нас у школі. Запитали:

— Хто вміє варити?

Вийшов один дядя похмурий.

— Я, — каже, — кухарював.

Відвезли його на кухню, показали, де котли, де дрова. Але продуктів не дали.

— Завтра дамо, на обід. Ми ваше начальство попередили, щоб на перший день їжу брали з собою. Спершу самі годуйтесь, а вже потім за наш рахунок поправлятиметесь.

Пішли ми з Майкою гриби збирати…

Повертаємось до школи, а там дим коромислом — бійка зчинилась. Двоє здорованів б'ються. Один у тільнику, другий у гімнастерці на босі груди. Той, котрий у гімнастерці, лопату схопив. Зараз у володаря тільника мізки виб'є.

Я втрутився, схопив його поперек спини і на матрац швиргонув. Тут морячок на мене кинувся. Ледве я втік. Через півгодини до мене двоє підходять. Один морячок, другий спокійний, як шафа чи диван. Він запитує:

— Ти Стьопу бити хотів чи розбороняти?

— Розбороняти.

— Тоді от що. Або ти Стьопі пробачиш, або даси йому по морді.

— Я ні бити, ні пробачати не хочу.

— Тоді я сам йому вріжу.

А Стьопа навіть фізіономію наполовину підставив.

А парубок, його Іваном звали, тисне:

— Або вибач, або бий. Я сказав:

— Гаразд. Вважайте, що я йому вибачив. А завтра все одно побалакаємо.

Я тихцем, тихцем отак до дверей… І в коридор.

Настрій препоганий. Погуляв годину, півтори. Що робити? До станції двадцять кілометрів. І що в місті робити? Скаржитись, чи що, на хлопців? Так не втручався б. Теж мені дружинник. Вони тебе не зачіпали. Може, вони так щовечора розважаються. Натомість доміно.

РОЗДІЛ N+7

(Антиалкогольний — продовження картопляного)

І от якось усе владналось. Мене попросили бути кухарем. І я погодився. Погода кепська. У школі холодно і вогко. А в мене на кухні тепло й чисто. Ї дівчата вечорами до мене потяглись у флігель. На затишок і чистоту. Сідають на ослінчики, гріються. Історії розповідають.

Я, звісна річ, безплатно сидіти не дозволяю. Мені одному важко. Допомагайте картоплю чистити. От вони й працюють. А за ними хлопці потяглись. Кавалери. Я їх також запрягаю.

— Ей, хлопці, — кажу. — Виділіть парочку — дрова до зарізу потрібні.

Вони скриплять, але парочки виділяють. Та найбільше я Стьопі допікав:

— А, моряк прийшов! Стьопо, будь другом, допоможи котел почистити. Вас на флоті вчили залізки драїти!

Він мене тихо ненавидів. А кухні він намагався триматись осторонь.

Та зате в їдальні у мене ідеал. Чистота. Клейонки вилискують і ромашки на столах. Їжа смачна. І завжди кава і какао є, і хліб свіжий з маслом для особливо голодних. Отож усі хлопці ставились до мене вельми прихильно. Я навіть виступати почав. Якось кажу:

— Хочете, лекцію прочитаю вам антиалкогольну? З демонстрацією?

Справа в тому, що пиятика у хлопців не припинялась. Цей Іван-отаман-шафа якось хутко усіх собі підкорив. І механізаторів, і механіків, і водіїв. Після роботи він пару мішків картоплі на борт, і з шофером до міста. Там мішки за дешевину йшли наліво. А виручені гроші на горілку. За схемою: товар — гроші — товар.

Та частенько формула скорочувалась. І у відшліфованому вигляді виходило: товар — знову ж таки товар. Тобто один мішок — дві півлітри. З трьох мішків уже добряча пиятика виходила.

А хлопці усі кремезні, та на свіжому повітрі, по них і не видно. Лише Стьопа з випередженням працював. Чи то випити прихитрявся більше. Чи то п'янів скоріш — організм мав економний.

Ось тому я одного разу кажу:

— Хочете, лекцію вам прочитаю антиалкогольну? З демонстрацією? Я вам розповідатиму, а бажаючий — питиме.

Знайшли ми порожній клас. Пляшку горілки я заздалегідь припас. І лекцію я продумав. Одного я побоювався — вийде «отаман-шафа», той самий, що мене Стьопиною мордою пригощав, або котрийсь із його помічників: все, кінець лекції з демонстрацією. Вони й дві пляшки видудлять на очах у вражених глядачів без особливої шкоди для організму. Лише розчервоніються та їсти захочуть. І лекція не про шкоду, а про користь алкоголю вийде.

Ллє тут я правильно усе розрахував. Ніхто з них навіть за випивку не захотів блазнем бути. А Стьопа-морячок клюнув. Давай демонструй мене. Чхали ми на ваших піжонів.

Що ж, о'кей. Я й почав.

— Ні, особисто я не проти пиятики. Але штука вона надто підступна. Спочатку людина нею розпоряджається, а потім вона нею командує. Візьмемо, наприклад, Стьопу. І «високий він, і вродливий. І розуму не позичати. Дівчатка за ним просто сохнуть. Хіба не так?

— Так, так. Ти давай наливай. Розпочинай демонстрацію.

Налив я йому трохи. Він вихилив.

— Добре пішла? — кричать із залу.

— Чудово! Ей, лектор, огірочків нема?

— Нема, — кажу. — Я лекцію про пиятику читаю, а не про закуску. Отже, перші сто грамів благотворно. Судини розширяються, людина рум'яниться, настрій поліпшується. Я б навіть сказав, що сто грамів — корисна річ. Особливо коли зійшлись малознайомі люди у важливій справі і їм треба контакт налагодити. Що, Стьопо, вірно я кажу?

— Вірно. Наливай ще.

— Не поспішай, Стьопо, адже у нас лекція, а не пиятика у підворітті.

— А що підворіття? — кричать із залу.

— У підворіття люди не від радості йдуть!

До кафе з карбованцем не підеш. А пивні позачиняли.

— У селі й то краще. Яка-небудь бабця самогон гонить. У неї і випивка і закуска є. І балакати в хаті можна хоч увесь вечір.

Тут мій Стьопа остаточно засмутився:

— Чого я тут сиджу? Давай наливай, душа просить.

Довелося налити.

— Ну як? — питають із залу. — Погарнішало?

— Склянку не проковтни!

— Залиш трошки.

— Фігу вам, — каже Стьопа. — Виходили б, коли вас запрошували. Ну, лекторе, давай далі.

Я продовжую:

— Щойно Стьопа мовив золоті слова: душа просить. Точніше б сказати, організм. І що далі, то вимогливіше він просить. І дедалі важче з ним упоратись. Усе це ми сьогодні побачимо. Якщо, звичайно, Стьопа від демонстрації не відмовиться. Ти маєш намір серйозно працювати?

— До переможного кінця!

Із залу кричать:

— А вранці продовження буде? Про похмілля?

— Ні, — кажу. — У нас лекція про алкоголь, а не про алкоголізм.

— Несправедливо! — горланять дружки. — Людина завтра мордуватись буде.

Дівчата кричать:

— Хай мордується. Для науки. Один раз можна!

— Який там один. Він щодня п'є! При ньому можна цілий інститут тримати антиалкогольний!

Та чоловіки не погоджуються:

— Чуєш, лекторе! Ти все не давай. Сто грамів лиши на ранок!

Дивлюсь, моя лекція не туди пішла. Аудиторія більше Стьопі співчуває, ніж мені. Хоч зовсім закривай оту антигорілчану пропаганду. І ніяк ми з похмілля не зрушимо.

— Ей, — кричу. — Коли ви тут самі гуляєте, не дуже вже ви про завтра думаєте. А тут раптом захвилювались!

— Тому що ми просто п'ємо. А тут за наукою. А за наукою похмелятись неодмінно треба. Щоб серце не спинилось.

Я спробував розмову в інший бік повернути:

— Згоден. Може, справді пияцтво у нас якось не так поставлене. Не так організоване, як безплатне лікування, скажімо. Може, треба в місті дозволити пенсіонерам у підвалах пиво продавати і сосиски. Щоб люди не в підворітті збирались, а в кімнаті сиділи, бесідували.

— А що? Давно пора. І від пенсіонерів користь буде.

— А в доміно там можна буде грати?

— Звичайно.

— А в карти?

— Не знаю. Це ж лише моя пропозиція.

— А коли не знаєш, то й говорити нічого, — вставляє Стьопа. — Наливай.

— Наливаю. Та зараз мова не про це. Не про майбутнє. А про те, що у нас, заводських, жодне зборище без пиятики не буває. Але ж є такі компанії, де й без пияцтва цікаво. Я двічі потрапляв. Суперечка у них за столом точилась! То аспіранти були, кібернетики.

— Ага… Зрозуміло… У них грошей немає…

— От вони й сперечаються… Де гроші роздобути….

— … щоб випити.

Несподівано один парубок із учнів підводиться:

— Можна, я скажу? Я своїм хлопцям якось запропонував: давайте просто зберемося. Без вина. Я чай приготую. Дівчат запросимо гарних. Буде «сухий» вечір. І вони поприходили. Кожен заходить і каже: «Я усвідомлюю, що сьогодні без вина. Та я пляшку горілки приніс одну на всіх. Так, для розмови. Адже більше не буде». — «А я — п'ять пляшок пива. Просто для компанії». Зрештою, ми так повпивались, як ніколи. А я хотів, аби все добре було. Щоб побесідувати, інформацією обмінятись.

Тут Стьопа заговорив:

— Ти що, забув? Давай наливай. Обмінюй мене інформацією.

— Зачекай, Стьопо, лекція тільки почалась. Не випереджай подій.

— Та плював я на твою лекцію! Нічого з мене мавпу робити! Наливай.

Я до глядачів:

— Мені терміново асистент потрібен із бажаючих. Одному мені із Стьопою не впоратись. Хто бажає?

Ніхто не бажав. І якась тривожність зависла у повітрі. Тут мене злість взяла. За таких обставин нізащо не треба підкорятись подіям. Як тільки відчують, що ти розгубився, почнуть на тебе тиснути з лютою силою. Недаремно американці в інструкції по боротьбі з наркоманами рекомендують нічним перехожим: «Ніколи не йдіть боязко. Не майте вигляду жертви. Ви можете дійсно нею стати».

— Зачекай, — кажу, — Стьопочко. Ти нам нерви шарпав, і не раз. Тепер ми тебе пошарпаємо. Коли погодився в лекції участь брати, працюй. Відпрацьовуй випивку. А просто наклюкатись без мене можеш. Продовжуємо розмову… Після великої дози випитого у людини вповільнюється реакція, з'являється добросердя або підвищена агресивність. От як тепер у Стьопи. Язик у нього заплітається. Стьопо, спробуй вимовити довге речення. Більше п'ятнадцяти слів.

— Та він і не знає стільки!

— А нехай він вірша продекламує. Здається, вагівниця почала на мій бік переважувати.

— Ну то що, Стьопо, продекламуєш що-небудь для науки?

— Задля науки, — каже він розлючено, — я волів би кому-небудь що-небудь надраїти… І надраю.

Бачить бог, не бажав я цього.

— Агресивність у піддослідного Стьопи зросла. Тямковитість зменшилась. Він просто рветься до бою. Погрожує представникам науки. Тому я пропоную усім перейти до спортивного залу.

Там за домовленістю з вчителем фізкультури мати були постелені на підлозі і боксерські рукавички висіли на цвяшку.

Усі мої слухачі зайшли туди і поставали вздовж стінок.

— Отже, — сказав я, звертаючись до аудиторії, — завершальна частина лекції — три раунди по три хвилини. Демонстрація агресивності асистента і втрата координації. До речі, я не так уже рвусь до бою. Коли є бажаючі замінити мене, ласкаво прошу.

— І не подумайте, — сказав їм Стьопа. Бажаючих не було. Усі чекали, що буде.

Я простягнув Стьопі рукавички.

— Хлопці, хто на боксі розуміється?

Вийшло кілька учнів.

— Ти будеш його секундантом. А ти будеш моїм. А суддею у нас буде Іван.

Ми надягли рукавички. Від Стьопи так і віяло ненавистю.

Вже на першій секунді зібрався він і вдарив мене. Мало щоку не відірвав. Жилавий хлопець. І п'є і курить вже стільки років, а сили в нього на двох непитущих вистачить. От він — краса підворіття, гордість глухого провулка в усіх проекціях і ракурсах.

Я поки у бійку не встрявав. Усе відбивався і вивертався. Усе відбивався і вивертався… Однак важко було. Тому що він уже і ліктем силкується вдарити, і коліном. І взагалі звіріє.

Під час перерви я чую, Стьопі щось нашіптують його дружки. А він ледве дихає. От-от захлинеться від нестачі повітря. І спеціально для нього перерву затягують. Пора кінчати.

І справді. Відпочив морячок і знову на мене кинувся. І силкується вже вдарити головою.

Я спокійно прицілився і в потрібну мить крок йому назустріч зробив. Тобто обидва ми з усіх своїх молодих сил бідолашного Стьопу саданули. І ліг мій демонстрований. Чудес не буває. Проти науки безсилий навіть найпалкіший ентузіазм.

Тут і сонце зайшло за хмари, і темно і похмуро стало у синьому сільському спортивному залі…

Я пішов на кухню, речі поскладав — і на станцію. Збагнув я, що мої взаємини із Стьопою добром не закінчаться.

І справді. Як мені розповіла згодом Майка Гаврилова, він того вечора добрячий бешкет вчинив.

А ще через кілька днів я догану одержав і позбавлення премії за самовільний від'їзд. Почали профкомівці Стьопин бешкет розглядати і з'ясували, що то я його підпоїв. А сам він зроду-віку про горілку й не чував. Так, здогадувався, що вона є і що компреси з неї роблять. А щоб у рот — ані-ні! Ох, не люблю я отих морячків.

РОЗДІЛ N+8

(Як я в цирк ходив)

— Я розумію, — сказала бабуся, — у таких умовах важко бути улюбленцем колективу.

— Не лише колективу, а й окремих осіб, — додав Топилін. — Незважаючи на надзвичайну популярність професії — жодної коханої дівчини.

— Твоя діяльність позначена дивним характером, погодься, голубчику, — сказала бабуся. — І немає тобі щастя в особистому житті.

І нема мені щастя в особистому житті… нема його… нема, і взяти нема звідки. І бог з ним. Хіба в цьому щастя!

Тут задзвонив телефон.

— Алло! Мені потрібен Іван Шубовсть… — Я вас слухаю.

— Це Кічалова. Мені вельми неприємно з нами розмовляти, але за службовим становищем я зобов'язана це робити. Отже, завтра о четвертій…

Я не дав їй договорити. Мій блазенський механізм спрацював як затвор фотоапарата. Я закричав:

— Марино Вікторівно! Що ви кажете! Ви ж просто мене вбиваєте!!! Це особливо кривдно чути від вас. Від людини, котра завжди по-доброму ставилась до мене з добре прихованою симпатією!

Вона навіть оторопіла.

— Я до вас добре ставилась?! Хто ж вам про це сказав?!

— Наші, наші сказали. Наші люди, Марино Вікторівно, а вони знають усе!

— Та нічого подібного.

— Марино Вікторівно, а я через вас до Цирк-концерту поступив! Гадав, де ви, там і правда! І натомість…

Вона збагнула, що я просто блазнюю.

— Вам лікуватись потрібно. Словом, завтра о четвертій у місцевкомі попередній розгляд справи. Я вас попередила.

— Марино Вікторівно! Я вам там призначаю, побачення. Ви мене легко впізнаєте. Я буду найсором'язливіший!!!

Ту-ту-ту-ту…

Чому невідомо, але повсякчас переслідує мене бажання людину розсмішити. Їду я в автобусі, за містом. Сидить кондукторка, похмура така. Я їй гроші даю:

— Дівчино, дайте квиточок. Коли можна, якомога кращий, будьте ласкаві…

Вона позирає недовірливо. А я пояснюю так щиросердно:

— Мені для хворого. У них там з квитками заріз…

Або лікар у поліклініці мені радить:

— У це вухо вам треба вечорами ватку класти із спиртом або з горілкою. Зрозуміло?

— А в друге, — погоджуюсь я, — треба маленький бутербродик з ковбасою.

Почалось усе в дитинстві. Пригадую, в дворі у нас двірник із шлангом дерева поливав. Тут у двірницькій дзвінок. Кличуть його до телефону. Він кран закрутив і з шлангом у кабінет до себе заходить, розмовляє. «Так, так, так, — говорить, — буде зроблено, товаришу полковник». І тут мене дідько під руку штовхає. Я до того краника шасть — і відвертаю… У двірницькій жах просто! Вода періщить в усі боки, як із брандспойта б'є, і усі, хто там є, один за одним на вулицю вимиваються:

— Караул! Диверсія!

А мене уже і слід захолов. Чкурнув через пустир, до річки, одежу на голову і плавом на той берег!

Я іноді думаю: от піду я завтра по вулиці, побачу, двірник із шлангом у двірницьку до телефону йде — відкручу я кран чи ні? Ризикну чи не наважусь — ось у чому питання. Напевно, ні. Зараз я бігаю не так прудко.

І всі мені радили в цирк іти. «Там якраз тобі місце». І пішов я в цирк. Прийшов і зразу до директора. У списку зацікавлених осіб із зазначенням посад, корисності та шкідливості для нашої справи про нього було написано: «Коліков Микола Миколайович. Років –54. Освіта вища економічна. Характер загалом доброзичливий. Категорично не полюбляє приймати ніяких рішень. Все має уладнатись або розсмоктатись саме по собі. Поза роботою — звичайна компанійська людина. На роботі ідеальний чиновник всіх часів і народів — добре налагоджений передавальний механізм-шестірня. Тиснуть зверху — передає тиск униз. Коли на нього знизу тисне дрібнота, така, як я, — передає тиск нагору, щоб начальство приймало рішення. Десятий директор Циркконцерту. Всі інші тримались тут не більше року».

Прийшов я і зразу до директора:

— Здрастуйте. Хочу до вас на роботу поступити.

— Ким?

— Клоуном.

— Яка у вас освіта? Циркове училище кінчали? Естрадну студію?

— Ні. Заочний інститут, по автоматиці.

— Може, ви до нас інженером підете? У нас апаратура величезна і електрика складна.

— Інженером не хочу.

— А що ви вмієте робити? Жонглювати? Стійку робити на руках? По дротині ходити?

— Я людей смішити вмію.

У кабінеті ще один товариш сидів. Похмурий такий, на бульдога схожий. (Мосалов Антон Савелійович. 56 років. Головний режисер. Освіта середня спеціальна. Стаж роботи в цирку 15 років. Прийшов із армійської самодіяльності. Вельми хазяйновитий зразковий чоловік. Один із головних моїх прибічників, якщо вони загалом у мене можливі.) Раптом він каже:

— Якщо молода людина, юний інженер, стверджує, що він уміє смішити людей, я схильний йому вірити. Давайте дослід проведемо. Покличемо сюди Сидорова — завгоспа нашого. Іван Корнійович в цирку у нас двадцять років служить, а жодного разу не посміхнувся навіть. Хай товариш його розсмішить. Якщо зуміє, годиться він у клоуни.

Директор погодився. Я також. Послали за Сидоровим. І ще народ позбігався дивитись, як я Сидорова смішитиму. Чекаємо.

Заходить Сидоров. У синьому халаті. Ручиська величезні. У руках молоток, у зубах цвяхи.

— Кликали?

— Кликали.

— Чого?

— От чого. Я, Іване Корнійовичу, із всесоюзного журналу. Найголовнішого. Кореспондент. Нам на обкладинку знімок потрібен. «Під куполом цирку». Щоб один силач восьмеро чоловік тримав. Зрозуміло?

Він кивнув.

— Так от. А ваш силач нижній підвів: з дружиною свариться, і син у нього запущений, у школі скло побив. Не можна такій людині на всесоюзну обкладинку. Не тягне він. Дирекція рекомендує на вас спинитись.

Іван Корнійович оторопів.

— Будете ви, Іване Корнійовичу, нижнім силачем. То як?

Він почав цвяхи з рота виймати.

— І не сперечайтесь, — кажу. — Ви — кращий виробничник. І в цирку довше від усіх. І профспілкова організація за вас горою. Отож усе вже вирішено. Необхідно лише деталі обговорити. Костюм у вас є?

Іван Корнійович тим часом цвяхи вийняв:

— Нема в мене. Не доводилось.

— Отже, керівництво забезпечить. Вам краще який: двобортний, вечірній, спецівочку чи традиційне трико?

— Спецівка зручніша.

— Все ясно. Вимоги справедливі. Буде спецівка синя з блискітками у вигляді водопровідних гайок. Нічого?! Дирекція береться?

— Береться. А чого ж?

— Тепер, Іване Корнійовичу, щодо восьми чоловік. Чи не замало для обкладинки? Може, до п'ятнадцяти довести? За рахунок детесаафівських активістів? І назва є гарна, свіжа — «ДТСААФ на висоті»!

Іван Корнійович замислився. Я також.

— Хоча ні, — кажу. — П'ятнадцять чоловік забагато — дріт не витримає.

— Який дріт? — насторожився Іван Корнійович.

— Який? Під куполом. По якому ви з народом підете. Активістів нестимете.

— П'ятнадцять чоловік він точно не витримає! — втрутився директор. Чи то в гру ввійшов, чи то в ньому свій Іван Корнійович сидів.

— Не біда, — каже Мосалов. — Ми його балкою двотавровою замінимо з дюралю. Такою, як рейка.

— Вірно, — сказав я. — По ній ще тачку можна везти з піском. А Іван Корнійович нас не підведе.

— Тоді по руках. Отже, пару днів на репетиції, а потім я до вас з апаратурою і з кореспондентом з-за кордону. Всі інші справи відкласти!

— Як відкласти? — каже Іван Корнійович. — А тес? У мене тес для помосту не пилямши. Хто ж його робитиме?

— Справді, хто? — спитав директор.

— Як хто? Та цей — нижній акробат. Його на виробництво кинемо. Хай він і пилямши.

— Його? Він? — вигукнув Іван Корнійович. — Та щоб я отому бугаєві свою циркулярку довірив?! Він же її зіпсує. Та я потім двадцять днів по цирку зубці збиратиму! А що техніка безпеки скаже? Ой, насмішили мене! Ніколи в житті я так не реготав. Через якусь обкладинку хотіли нову пилку зіпсувати! — Повернувся і пішов.

Похмурий чоловік промовив:

— Ну що? Виконав він умову. Іван Корнійович сам сказав: насмішили.

Директор не згоден:

— То він лише сказав: «насмішили». А сам не засміявся. От коли б він зареготав і зуби показав. Справа інша.

Тут я закип'ятився:

— Давайте ще раз вашого Сидорова. Не може бути, щоб я людину розвеселити не міг.

Вернули Сидорова.

— Іване Корнійовичу, ще одна справа до вас є. Нас часто лають за те, що ми від життя відірвані. Що нічого у нас про виробництво в програмі немає. Про робітничий клас. Давайте це виправляти.

Іван Корнійович насторожився. Чого це сьогодні всі на нього напосіли?

— Давайте.

— Будете ви у нас виступати. Винесете на арену верстат трубозагинальний. Можете?

— Можу.

— Затиснете у ньому трубу. Зумієте?

— Зумію.

— І на очах в усіх трубу загинатимете. Або нарізку робитимете дюймову.

Сидоров поглядає на мене нашорошено. Не збагне, чи то жарт, чи то серйозна розмова. Та навколо начебто начальство.

— Чому дюймову? У нас і мітчиків таких нема.

— Значить, метрову. Або дрібну. То байдуже. Дамо вам халат нейлоновий з блискітками. Га?! Уявляєте! Зачіску зробимо під Жерара Філіпа. Музика. Арена жовта, верстат сяє. Навколо прожектори! Жінки з квітами! Ваш халат вилискує! Верстат гуде! А під кінець ви стійку на верстаті на одній руці робите. Ноги у вас в сторони, а в зубах гайковий ключ! Як кісточка!

Тут Іван Корнійович як пирснув!… Навіть цвяшки із нього вискочили. Либонь, уявив себе збоку: ноги догори, а в зубах гайковий ключ.

— Ну вас к чортовій матері! Робити вам нічого, лише голову морочите. — І пішов.

Похмурий чоловік каже:

— А що? Це ідея! Смішний номер вийде, коли клоун на сцені дрова рубатиме. А на «біс» дрова в стіс укладатиме.

Вони почали з директором обговорювати ідею.

— А мені ж як бути? Берете мене?

— Беремо, беремо, — відповідають. — Тільки нам ваша допомога потрібна. На нас в управлінні гриматимуть, що ми інженерів у блазні переманюємо. Вам на доказ і їх смішити доведеться… Зможете?

— Звичайно. Такого випадку в житті не було, щоб я людину розсмішити не зміг.

— А як ви їх будете смішити?

— Я їм загадку загадаю дитячу.

— Яку саме?

— Вісім ніг, а всередині гривеник.

Вони замислились.

— І що ж воно таке?

— Дві свині цілуються.

Тут і похмурий чоловік не витримав. У нього щось схоже на посмішку Фантомаса з'явилось. Ту, скажімо, теплувату посмішку я тоді з собою й поніс.

РОЗДІЛ N+9

(Як потрапляють у Циркконцерт)

Після дзвінка Кічалової бабуся довго мізкувала, малювала якісь схеми, потім зробила коротке повідомлення:

— Мені дедалі більше подобається твоя ситуація у Циркконцерті. Тут є два варіанти. Або вони прагнуть серйозно розібратись у цій справі, і це робить їм честь. Або вони надзвичайно зацікавлені в тому, щоб позбавитись од вашої милості. В такому разі вони роблять помилку за помилкою. Чим більше людей залучено до цієї справи, тим менше шансів лишається вчинити волюнтаристськи. Кожний зайвий день до суду працює на нас. Він робить ситуацію не вкрай скандальною, а звичайною. До неї звикають і не чекають крайніх заходів.

— Отже, вигідніше завтра не з'явитись. Зволікати.

— Ні в якому разі. Не можна їх дратувати. Треба і з'явитись і зволікати. А твій Тихомиров напевне не з'явиться. І це буде його помилкою. І головне, — вела далі вона, — тобі необхідно визначити критерії.

— Які критерії?

— От які. Ти обвинувачуєш Тихомирова у відсутності чуття гумору. Говориш, що він боїться всього нового. А чим такі речі доводяться? Може, тестами на дотепність? Може, тим, що відхилені ним речі були де-небудь надруковані? Коротше, дізнайся, яких од тебе чекають доказів.

— Так вони і сказали… — втрутився Топилін. — Що, вони собі дурники?

— Не слід про них думати наперед погано. Я ще не бачу жодного доводу проти них. А рішення прийматимуть вони. І рішення не з легких. І єдине, що ми можемо зробити, — це переконати їх прийняти правильне рішення.

Я слухав і робив «жабку» на підлозі. Далі вона сказала:

— І ще я вельми сподіваюсь на твого «хрещеного».

«Хрещеним» моїм був головний режисер Циркконцерту Мосалов Антон Савелійович. Той самий, котрий посміхнувся мені посмішкою Фантомаса. Тоді, після мого першого візиту, він узявся мені допомагати.

Не можу твердити, що він був людиною вельми славною. Досить жорстокою людиною він був. У широких народних масах про таких кажуть: помісь бульдога з мотоциклом. Та була в ньому дивна внутрішня веселість — мислити вмів нестандартно і полюбляв усілякі відхилення від стереотипу. Як у мистецтві, так і в особистому житті. Він мене запросив додому. Чомусь ми сиділи на кухні. Він говорить:

— Наша організація гастрольна. Ми прокатуємо готових акторів, а самі їх не готуємо. Тому взяти… вас… тебе… на роботу не мали права. Та раз на рік ми оголошуємо набір у нашу організацію. Беремо людей з готовими номерами. У цей час є можливість проскочити. І одержати гарну ставку. Переглядає номери авторитетна комісія з представниками філармонії. Усе вирішується зразу. І моя порада тобі… вам… давай на «ти» — негайно розпочати підготовку номера і його обкатку…

… Я відправлю тебе до свого приятеля. Він письменник, гуморист. Колишній естрадний автор. Просто так робити естрадний номер його навряд чи впрохаєш. Ця робота надто трудомістка і не почесна — для початківців. Але мені він, либонь, не відмовить. Я його дружину в першу лікарню народжувати влаштував. Та й ти на нього напосядь. Може, щось і вийде.

… Тепер далі… Одна справа людей в житті смішити, інша справа — зі сцени. Зі сцени у стократ складніше і не всім дано. Тому, одержавши номер, ти повинен його обкатати. І зробити це найліпше у піонерському таборі. Працюючи там керівником художньої самодіяльності. Або масовиком.

У мене аж очі на лоба вискочили. І Мосалов порадив зафіксувати цей вираз обличчя.

— У тебе з мімікою кепсько. А такою «витрішкуватістю» не розтринькуються.

Далі він скупо і жорстко мені все розтлумачив. Навіть природжений актор має звикнути працювати на публіці. Треба переступити через якийсь психологічний бар'єр. Зробити цей крок допомагає досвід. Знову ж таки починати легше на дітях. Дорослі вважають природним стан розповідання і показування чогось дітям. А надалі вдалий дитячий номер легко переноситься на дорослу аудиторію. Оскільки дорослі — ті ж діти. Це його, Мосалова, теорія, а може, навіть майбутня стаття для журналу «Цирк». Я муситиму підтверджувати її на практиці. Але гарантій нема. Оскільки гумор — край неходжений і все, що писали теоретики, або непридатне для практичного керівництва, або миттєво застаріває.

От воно як. — А я ж гадав, що все те жартики!

— Отже, починаєш ти з номера і ходіння на наші концерти за лаштунки. І знай: виробництво гумору — це те ж виробництво товару, той же завод. Лише відсотків на тридцять більше несподіванок.

Від всього цього у мене відчутно похололо в кишках і настирливості поменшало. Коли б мав я звичку з кимось радитись, я б порадився і, безумовно, продовжував би кар'єру інженера-технолога з гумористичним ухилом. (До речі, цей ухил вельми шкодить кар'єрі. Жартунів терплять лише в межах цеху. Якщо жартівник має популярність у масштабі всього підприємства, він хутко міняє роботу. А жартунів, популярних у всьому районі, я просто не пригадую. Якщо то, звісна річ, не професіонали і не міські божевільні.)

РОЗДІЛ N+10

(Тонкощі нової професії)

Тихомиров помилок не припускався. З'явився на попередній розгляд. Чепурний і суворий. Разом з ним була Кічалова Марина Вікторівна, Мосалов, директор і наш профкомівський бос Север'янцев. (Особа п'ята. Север'янцев Андрій Павлович. Режисер. Поставив кілька гарних спектаклів і номерів. Прагне всесвітньо прославитись і зовсім не прагне з будь-ким сваритись. Ввічливий. Скоріше гнучкий, ніж твердий. Член усіх комісій, засідань, пленумів, правлінь, семінарів. Усюди заступник голови чи віце-президент. З погляду всесвітньої справедливості людина все-таки корисна. У суді, очевидно, захисник.)

Вони мовчки ввійшли і сіли, не дивлячись на мене. Мені було не до запитань, не до критеріїв. Я шубовстався тут один, як в ополонці. Перебувати в оцій неприязній біомасі й то важко.

— За усталеним у нас ритуалом, — сказав Север'янцев, — перед засіданням товариського суду ми повинні влаштувати попередній розгляд. Може, за цей час Шубовсть усвідомив негожість свого вчинку і готовий вибачитись.

Усі поглядають на мене. А, чорт! Може, справді вибачитись? Та мене випередив Тихомиров:

— Ні в якому разі! Ніяких вибачень бути не може. Мій пост довірений мені не Шубовстем. І не йому давати оцінку моїй роботі. Може, я працюю погано. Може, репертуар, який я засилаю на естраду, надто суворий. Та поки ніхто ще ні в непристойності, ні в політичних відступах, ні в критиканстві нас не звинувачував. Так чи інакше, витівку Шубовстя я вважаю образою, зухвалим хуліганством, за яке він має відповідати. Мало того, покарання його мусить стати уроком для інших кляузників.

Настала дуже тривала пауза, під час якої я робив висновки.

— Що ви скажете, Шубовсть? — звернувся до мене Север'янцев.

— Я цілком згодний з Анатолієм Сергійовичем. Ніяких вибачень бути не може!

Засідання суду було призначене на 22-ге число о третій годині. Ні про які критерії навіть розмови не було.

Із дверей я помчав до бабусі доповідати обстановку. А потім запитав:

— То що ти скажеш, Віро Петрівно, золота ти моя гнила інтелігенція?

— Нічого. Тільки справа ускладнюється і набирає соціального забарвлення.

— А що це означає?

— Треба звернутись до фахівця.

— І справді. Як же я сам не здогадався?

Я зразу ж подзвонив по телефону своєму куратору і попрохав термінового побачення. Будемо з ним увечері кататись по місту і прораховувати варіанти.

По-моєму, у кожної людини має бути секретний шеф. Помічник і опікун. Із своїм я на одному заводі познайомився. Він там лекцію читав в усному журналі про політичну рівновагу сил в усьому світі. А я виступав потім. А ще дурня корчив за сценою, усіх пародіював, чим йому дуже сподобався.

Він великий начальник. У нього кабінет, секретарка, машина, і тримається він солідно. Та щось лишилось у ньому від вуличного хлопчиська, і ставиться він до свого номенклатурного становища весело, з іронією.

Так чи інакше, він любить грати в мої ігри, вчить мене. А потім по результатах дивиться, доладно чи недоладно мені радив. І йому практика, і мені користь. І взагалі, він до мене уже звик і навіть, здається, без мене нудьгує.

Я йому подзвонив:

— Добрий день. Мені необхідно з вами зустрітись. Якщо у вас є час. Так вважає народ.

— Народ — це ви?

— Ні. Це я і бабуся.

— Щось важливе?

— Боюсь, що так.

— Гаразд. До вечора. Тільки подзвоніть мені для контролю.

Вечір. Дзвінок для контролю. І ось під'їжджає машина.

— Сідай, — каже бос і відкриває мені дверці. — Поїхали.

Машина побрела по вечірньому місту. Володя, кучерявий шофер-лихач, одним оком на дорогу поглядав, другим на мене косував.

— Ну, — запитав бос, — в що ми зволили влипнути?

Я розповів. Доладно і коротко.

— Більш ніж цікаво, — відкоментував він. — Але на цей раз, здається, Іване Миколайовичу, вам каюк. Якщо ви викрутитесь, я буду здивований.

Тут я обурився:

— То вже жодної чесної справи зробити не можна, щоб тебе за ідіота не вважали?

Пауза.

— А раптом! Кумедний ви юнак! Гаразд, розкажіть нам з Володею що-небудь веселе. Як вас куди-небудь занесло. А потім поговоримо.

Що правда, то правда. Саме несе мене повсякчас. Та що дивно, несе завжди не за течією, а проти.

От вам, будь ласка, типова і яскрава історія. Історія ДОГАНИ ЗА БЛАЗНЮВАННЯ У ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ МІСТА ЧИСТООМУТА.

Наш завод авіаційний. Він опановує нові прилади, налагоджує технологічний процес, а потім передає на інші заводи для великосерійного виробництва. Т весь час наші співробітники на тих заводах цілими командами крутяться. Дмитрієв часто їздив і мене з собою брав. Як інженера і складальника. Так я опинився в місті Чистоомуті. На філіалі.

Йду по вулиці. Бачу рибний магазин. Ну, нічого мені робити в рибному магазині. Мешкаю в готелі, годуюсь у ресторані, задарма мені тієї тріски не треба чи хека.

Та все ж таки несе мене туди. Заходжу. Дивлюсь — оселедці продаються. Пречудові оселедці! Якийсь чоловік їх купує. І каже:

— Загорніть, будьте ласкаві!

— Нема у що.

— То як же я їх понесу? — обурюється він. — Адже вони мокрі!

— Як хочете, так і несіть. Нема паперу у нас.

— Неподобство! — сердиться людина.

Тут я збагнув, чому мене до магазину занесло. І теж почав обурюватись.

— Дивний покупець пішов, — «кажу. — Йому оселедці дають, а він паперу вимагає. Сьогодні йому оселедці загорни, завтра мотузком перев'яжи. А післязавтра він захоче, щоб йому оселедці додому доставили. Адже так до чого докотитись можна? Ні, з такими людьми нам з міськторгом не по дорозі. Дайте мені сім штук найвродливіших. А паперу не треба!

Узяв я три штуки в одну руку, чотири в другу і пішов проти течії на вулицю. А містечко маленьке. В одну головну вулицю. І всі установи на ній. Бачу вивіску: «Управління торгом міста Чистоомута». Ось те, що мені потрібно.

Входжу, запитую:

— Де тут у вас головний начальник сидить? Колишній…

— На другому поверсі п'ята кімната. Тільки він не колишній, а повсякчасний. Він п'ять років уже в нас.

Став я роздягатись. Як пальто зняти? Я гардеробниці кажу:

— Ви оселедці потримайте, поки я один рукав зніму, а потім ми поміняємось.

Вона бачить, людина вдягнена пристойно, не бешкетує, не свариться. Оселедці принесла. Мало що: може, людина подарунок хоче піднести начальнику чи комісія якась оселедцева. Вона й пропонує:

— Ідіть прямо в пальті. У кабінеті й знімете.

Пішов я в кабінет до начальника тов. Григор'єва М. К. Секретарка запитує:

— Ви чому в пальті? У нас нарада.

— А я, — відповідаю, саме на цю нараду прийшов.

— А то що?

— Це я зразки приніс.

Заходилась вона мене роздягати. Три оселедці взяла — я руку акуратно вивільнив. Потім другу так само. Може, піти, поки не пізно? Та нікуди я не піду. Раз пішло, значить, поїхало. Штовхає мене паровозик.

Отак і стоїмо. Три оселедці у неї, чотири в мене.

— Як про вас доповісти?

— Іван Шубовсть із центра.

— Знайоме прізвище, — каже.

— Звісна річ. Дуже відоме прізвище. У широких громадських колах громадськості.

— А що із зразками робити?

— Допоможіть мені їх занести. Увійшли ми до кабінету.

— Миколо Костянтиновичу, до вас товариш Шубовсть із зразками.

Тов. Григор'єв М. К. підвівся. Дивиться на мене. Я з оселедцями. Два в одній руці, два у другій. Секретарка також з оселедцями в руках.

— Давайте знайомитись. Потримайте, будьте ласкаві.

І оселедці йому простягаю, щоб руку звільнити для вітання. Він оселедці взяв, зі мною поручкався. Секретарка свої зразки комусь передала і до телефону скоріш. Лише двоє чоловіків у кабінеті лишились оселедцями не охоплені. Я їм кожному по оселедцю простягнув:

— Погляньте, як вам це подобається?

Вони взяли. Розглядають. Тепер усі в кабінеті стоять, оселедці за хвости тримають. Покласти не можна: мокрі вони, соковиті, а викинути шкода — оселедці чудові.

— Навіщо ви їх принесли? запитує начальник торгу. — Що за зразки? Нічого не розумію.

— Це зразки того, як у вас у місті торгують.

Тов. Григор'єв М. К. збагнув нарешті:

— А якщо у нас у місті паперу нема? — каже. — Може таке бути?

— А може таке бути, щоб у місті електрики не було чи води?

— Порівняли теж! Без електрики та води життя тепер немислиме.

— А я вважаю, що ц без паперу життя тепер немислиме. А якщо мені треба з оцими оселедцями в автобусі їхати чи в літаку? А якщо у мене побачення призначене з дівчиною? Мені так і йти з оселедцями?

І пішов. На кінці фрази.

Та найсмішніше — ті оселедці до мене повернулись увечері… Сиджу я в номері. Заходить Дмитрієв. А в нього вони в руках. Щоправда, не такі вже соковиті.

— Вітання, блазню. Помилуйся, який мені подарунок піднесли у міськкомі партії. І веліли тобі передати із суворою доганою за блазнювання в державній установі. Що накажеш робити?

— Нічого. Скажіть, нема на чому догану писати — паперу нема в місті.

Так і не розлучився я з оселедцями. Віддав черговій по поверху. Через два дні паперу в отім місті по горло стало.

— Оселедців не стало! — вставив засекречений бос.

— Оселедці були. Не було спокою в моїй душі.

— Погляньте на нього, Володю, погляньте уважно. Цей чоловік невдоволений своєю долею. А мені здається, що він має блат не лише на землі, а й, можливо, вище! Я все чекаю, коли він голову скрутить, а йому все сходить з рук. І блазнювання, і самодіяльність на арені, і п'яте, і десяте, і одинадцяте! Та гаразд. У таких ситуаціях, як з вашим Тихомировим, є одне правило: вороги. Його вороги. Тому що вони твої друзі. З них і треба починати.

Розумниця! Я одразу подумав: «Дзюровський!»

— Далі! Як чиновник він бездоганний. І ваш Циркконцерт, судячи з преси, процвітає. Тому перемогти його можна не по соціальних, а по моральних категоріях. За сільськими, людськими поняттями — поганий працівник, ненадійний товариш, тільки себе шануюча молода людина. І за цієї ситуації, якщо ти просто втримаєшся, вважай, що ти виграв. Ви несумісні. Коли ти лишишся, він рано чи пізно піде. Тому переходь до оборони. І третє, тепер кожна інформація, що тебе плямує, для них на вагу золота. Можеш випередити їх. Дати їм що-небудь заковтнути. На зразок розгніваної заяви глядачів, батьків, пенсіонерів або, як ти кажеш, широких громадських верств громадськості.

РОЗДІЛ N+11

(Дзюровський і естрадні номери)

Розгнівана заява громадськості Арівідерського цілинного краю Нечорноземної середньої смуги

«Хоча це вельми прикро, проте повідомляємо вам принципову правду… Нещодавно до нас приїжджала циркова агітбригада так званої обласної естради цирку. У цій відмінній, можна сказати, чудовій традиціями бригаді нас вразив слабкістю репертуар нібито лжекоміка Шубовстя. Зал, звісна річ, сміється за допомогою дешевих словесних хитрощів. Та після закінчення люди нічого не виносять. Ще він. будує репертуар на матеріалах місцевих газет, а отже, незатверджений у центрі. Його клоунське вбрання явно крикливого кшталту…»

— Та ну їх! Не вмію я писати від імені населення місцевості. Та й чимось це справжнісіньку анонімку нагадує. А втім, займусь я літне Дзюровським! Чоловік він відчайдушний, непрограмований і чесний.

… Коли я розпочав готувати для себе естрадний номер, я йому постійно дзвонив. Він одразу ж вибачився і попередив, що з часом у нього сутужно. І треба буде без образ декілька днів до нього пробиватись. Дзвонити щоразу зранку і чекати вільного вечора.

Вільний вечір видався після шостого дзвінка.

Двері відчинив він сам, і був він увесь зелений.

— Допрацювався до спазм, — мовив він. — Якийсь сутінок у голові. Пиво допомагає… або у футбол пограти. Та нічого. Давайте бесідувати.

— Давайте. А то у футбол пограймо.

— Це ідея. Мені це подобається. Зараз ми влаштуємо матч.

Гуморист дістав старий одяг для себе, а мені приніс кеди. Перевдягаючись, він говорив:

— Антон Савелійович Мосалов із Циркконцерту вас дуже рекомендував. Та я не певен, що вам сподобається те, що я запропоную. Чи зможете ви це оцінити? Декому я пропонував — не зрозуміли.

— Я тямущий.

— Справа не в тямущості. А в тому, що гумор — професія. І як у медицині, так само й тут, треба абсолютно покладатись на професіоналів. Або самому бути таким.

— Згоден, — кажу я.

— Вже добре. Тоді прослухайте маленьку лекцію. Я належу до п'ятірки кращих естрадних авторів. Мною створено багато номерів, Побудованих на прийомах. Деякі з них забуті, деякі затерті до дірок, але свого часу всі були відкриттями. Наприклад, номер з музичною шарманкою. От вона. Крутиш за ручку, і лине мелодія.

Він узяв музичну дитячу скриньку з полиці й покрутив. Почулось: «Ех, яблучко, куди ти ко… Ех, яблучко, куди ти ко…»

— Не вистачає однієї ноти. Трошечки не дороблено. Я тільки-но купив її, зразу номер винайшов. Виходить актор до мікрофона і починає грати: «Ех, яблучко, куди ти ко… Ех, яблучко, куди ти ко…» Люди розуміють, у чому справа, і посміхаються. Він співає: «Який зробив таке негідни…? Либонь, великий винахідни… Либонь, він дуже поспіша…?» Тобто під такий акомпанемент гарно співати про недоробки, халтуру:

А може, це просто бра…?

Та ні, наклейка «перший со…»

А може, випустив дура…?

Та ні, московський раднарго…

Ех, яблучко, куди ти ко…?

— Місткий жарт, — мовив я.

— Розумієте! І подібних номерів я придумав чимало. — Дзюровський говорив, одягався і дзвонив по телефону, збираючи футболістів на майданчик за меблевим магазином. І давав мені пояснення: — У нас кумедні футболісти — один вантажник, три аспіранти, шофер, студент, інженер із сином і доктор двох наук, тобто двічі доктор — Вітальна Юрашев. Усі верстви населення представлені.

— Окрім селян.

— То ще не відомо. У нас є один чоловік — Чорний Ящик, який протягом усього часу не промовив жодного слова. Підійшов і став на ворота. З тих пір приходить щочетверга. Навіть не знаємо, як його звуть. Ось він може виявитись ким завгодно, селянином або космонавтом. А Віталька Юрашев, хоча й товстий, бігає мов лось і забиває більше за всіх голів. Візьміть його на себе.

Ми вийшли на вулицю і попростували до меблевого. По дорозі гуморист говорив:

— Своїм кращим номером я вважаю казку із залом. Я виходжу до дітей (на дорослих страшно) і пропоную їм вигадувати зі мною казкову історію. Вони погоджуються. Далі виходить приблизно так:

«В одному селі, діти, жив-був…» «Хлопчик»… дівчинка»… «старий зі своєю старою»… «Гаразд. І було йому скільки років?»… «Тридцять»… «шістдесят»… «дев'яносто»… «Так, хто більше?»… «Тисяча років!» «Стоп, приїхали! А стара?»… «Дві тисячі років!»… «Отже, стара була доісторична. Музейний варіант»… І так далі за цією схемою. «Якось пішов старий у ліс. А в лісі жила зла-презла…» «Вовчиця»… «Баба Яга»… «собака». Вона каже старому: «Зараз я тебе з'їм!» А він у відповідь: «Не їж мене. Я принесу натомість що-небудь їстівне. Я принесу тобі…» Кричать: «Свою стару!» Я їх урезонюю: «Чого це ви такі кровожерні? Ні, не свою стару я принесу, а щось інше, смачне. Ну, хоча б апельсини». Вони кричать: «Ні!» — «Чому ні?» — «Нема їх у магазинах! Не завезли ще»:

А час тоді справді був без'яблучний і безапельсиновий у цих краях. Я розгубився… «Ну, а торти є?» — запитую. «Є!» — кричать.

Мені полегшало. І всій бригаді, що зі мною їздила. Але і в інші часи, у найзабезпеченіші, така казка може завести будь куди. В одному піонерському таборі мені діти усе якогось Дмитрієвського підсовували. «І пішов Іван-царевич у палац, а там сидить…» — «Дмитрієвський». Або: «І зібрались усі чудовиська разом: Соловей-розбійник, Кощій Безсмертний, Баба Яга, кіт Баюн, і прийшов до них із далеких країв сам…» — «Дмитрієвський». А згодом я довідався, що то начальник табору.

Я ні в чому не заперечував Великому Гумористові. Чим більше я з ним погоджуватимусь, тим кращим йому видамся. До того ж він говорив цікаво і про речі мені практично незнайомі. Я лише підтакував.

Поступово підходили футболісти, і розпочалась гра. Товстий Вітальна Юрашев дійсно грав непогано, у його грі була система, на яку він націлював свою команду. Звичайно він стояв у захисті і, коли суперники накочувались на нього, чекав, аби м'яч спрямували слабкому гравцю. Як правило, від таких гравців м'яч бодай на півметра, та все ж відскакує, не липне до ноги. Доктор кидався на нього, гарбав м'яча і мчав навстріч нападаючому клину. Поки усі загальмують та розвернуться, він уже далеко попереду, та не один, а із студентом — молодцем із спортивного інституту.

Я усе це розтовкмачив Дзюровському, і ми застосували контратаку. Стояли в захисті. Глухо.

Тоді Вітальна нову тактику застосував. Поставив Чорного Ящика біля наших воріт і через усе поле йому пасував. Народ гарячий, всі гасають, про Чорного Ящика забувають. А Чорний Ящик — чоловік холоднокровний, як машина, стоїть і жде собі. Потім отак беземоційно по воротах бух! — і штука.

Тоді ми іншу, контрнову тактику винайшли…

І так до дванадцяти. І рахунок у нас був, як у дворової дітвори, п'ятнадцять — двадцять один на їхню користь. А потім ще до голу, один — нуль на нашу користь. Словом, нічия.

Після цього на майданчику за ліфтом поговорили п'ять хвилин з усіма і знову до Дзюровського пішли. Лекцію дослуховувати.

Великий Гуморист продовжував:

— А от який номер я вважаю найцікавішим за останній час і хочу вам порекомендувати. Його придумав один київський автор — Чеповецький. Прочитайте його листа.

У тому листі мене стосувалось таке:

«… п'єса-клоунада для дитсадка… Тобі зараз переповім сюжет. У ній діють ляльки — заєць Федя і крокодил Гога. (Зауваж, не Гена.) І клоун Борис. (Це той самий хворий актор.)

Так от. Заєць Федя дуже розумний і веселий. Він робить зарядку, співає, читає по складах. У нього своя власна соска у вигляді морковки. Ще він показує фокуси — дістає у клоуна Бориса із-за пазухи і кишень яйця, іграшки, навіть гроші. А худорлявий крокодил Гога — нудний і похмурий. Він не вміє читати і лише любить зайців. Особливо Федю. Та для Феді це кепсько, тому що все, що крокодили люблять, вони з'їдають. І ось, коли Борис заґавився, крокодил проковтнув зайця. Тобто Федя щезнув. За допомогою дітей Борис здогадується, що Федя, певно, всередині Гоги. Сам Гога гордо мовчазний. Борис не губиться: бере дві телефонні трубки і пропонує одну проковтнути крокодилу. Таким чином можна перемовлятись із зайцем. Той повідомляє, що загалом жити у Гоги в череві можна, та лише там темно й нудно. Він просить надіслати йому електричну лампочку. Гога не заперечує, і лампочка запускається у черево. Тепер світло й видно, що у Гоги в череві страшенне безладдя, а підмести, між іншим, нічим… Борис надсилає зайцеві іграшки, віник, пропонує бажаючим дітям помандрувати до Гоги в черево, погратись з Федею.

Нарешті заєць починає бунтувати і проситься у дитячий садок до дітвори. Гогу мало не перевертає від цього. Проте випустити Федю він не може. Для цього треба його, Гогу, розсмішити. Тоді його паща від реготу розкриється, і заєць зможе вийти. Борис пропонує дітям влаштувати веселий концерт перед Гогиною пащею. Діти щиро виступають і смішать крокодила. Вони стають рачки, на голову, показують язики, читають вірші, танцюють, їздять на велосипедах. Та Гога, бо ж він недоумкуватий, розреготався через зовсім несмішну причину. Побачив дитячий малюнок на стіні, хлопчика невмитого… От і все…

— Ну то як? — запитав Великий Гуморист.

— Необхідно перетравити.

— Гаразд. Подумайте. І врахуйте, що один актор з двома ляльками робить чудо. Він не сам виступає перед дітьми, а робить так, що виступає ввесь дитячий садок. Гамузом. Адже можна і вихователів залучити. Більше нічого вам і Савелійовичу запропонувати не можу. Це найкраще. І на випадок відмови моя совість чиста. А тепер давайте пити чай і просто бесідувати. Розкажіть мені про вашу роботу і таємниці авіаційні.

Того дня я, здається, серйозно зрозумів, що виробництво гумору — такий самий вид людської діяльності, як і виробництво радіоприймачів. Можливо, лише менш кероване і більш цікаве.

РОЗДІЛ N+12

(В темному провулку ми спіймали Мурку…)

Далі поступальні в цирк події розгортались так. Не знаю, звідки Антон Савелійович знав про піонерський табір, але пораду він дав найточнішу. І саме робота з дітьми зробила мене справжнім клоуном.

До табору я потрапив просто. Напосів на комітет комсомолу. А вони після курсів для поступаючих школярів вельми мене поважали. Просився, просився… І зрештою відправили мене в табір радистом і керівником радіогуртка за ті ж гроші.

Почав я працювати. Спершу ми монтували світлові табло — цифри, всілякі лозунги. Така собі нейлонова реклама для сільської місцевості… Далі почали випускати щоденний концерт за заявками піонерів.

У кожному таборі є радіовузол. І ніхто толком не знає, як його використати. Одні «Маяк» на нею округу запускають, останні вісті пропагують серед живого світу. Другі сто разів улюблену платівку ставлять… Треті цей могутній рупор замість горна використовують. Коротше кажучи, горланять репродуктори у всіх таборах, та все без ладу.

Ми не так робили. Поставили поштову скриньку і попросили усіх лишати в ній заявки-листи. А крім того, мій помічник із старших піонерів вечорами обходив загони і складав список дітей-молодців, що відзначились і яких треба було заохотити.

І у нас щось на зразок передачі «Здрастуй, товаришу!» вийшло. Нашу «Вечернюю Клязьму» весь табір з нетерпінням очікував. Тому що у нас не лише хвалебні заявки були, а й лайливі. Наприклад: «Вітальна Ігнатов з першого загону взяв у мене ножика й досі не повертає. Зашахрував. Виконайте, будь ласка, для нього пісню «Рудий, рудий, коноплястий». І скажіть, щоб повернув ".

Ми, звісна річ, виконали й говорили, щоб повернув. Але, звичайно, всі заявки перевірялись, ї розвідка мала точно знати, чи брав Ігнатов ножика і чи дійсно він рудий.

Коли від нас вимагали пісень, яких у нас не було, ми брали свого висококласного баяніста і записували з ним «Клен» Єсеніна чи «Рябинушку». Іноді запрошували малюків, і вони статечно і надривно співали «В нашу гавань запливали кораблі».

І вельми потішно було слухати пісню «Не плач, дівча» у виконанні Червонопрапорного хору імені Александрова поряд з піснею «За горою є гора» у виконанні тонесеньких дитячих голосів:

За горою є гора,

А на ній є квіти…

За красунею моряк

Їде на край світу…

Або:

В Кейптаунськім порту із діркою в борту

«Жаннета» відправляла такелаж…

Чудовий був у нас начальник табору! Просто уклін йому! На будь-який ризик благословляв і ще підохочував. Сам на педраді відстоював. Цілковита протилежність молодому Тихомирову.

Але й радіовузол йому допомагав як ніхто. Не існувало більшої сили впливу на дітей, ніж оцей чортів динамік, що горланив слова та пісні. Лише просив начальник не працювати на всю міць при батьках і взагалі виставляти всю цю справу як цілковиту дитячу самодіяльність.

Великий вплив справив на мене начальник — Іван Тимофійович М'ятов.

— Я ніколи, — говорив він, — не розмовляю з підлеглими серйозно. Я їм весь час лотереї влаштовую, аби самі привчались міркувати. От, наприклад, вчора приходить кухар: «Іване Тимофійовичу, води нема в жодному крані. — Що робити? «— «А лікар зараз де? «— «Лікар?.. До річки пішов з дітьми». — «Поки його нема, візьми пару відер і біжи до болота за ізолятором. Там і набери. Щоб ніхто не бачив». — «Там?» — «Звісно. Тільки жаб викинь. А ряску лиши. У ній вітамінів багато!»

Та неприємності й тут у мене були. Щоправда, згодом вони в подяку вилились. І навіть у ГРАМОТУ ЗА ЗРАЗКОВУ РОБОТУ РАДІОРУБКИ.

У нашому таборі, як і в кожному іншому, постійно паслись усілякі делегації від заводу: місцевком, профком і так далі. Районні та міські оглядові комісії. А що? Є можливість провести приємний день за містом. Ні турбот, ні клопотів. Припечуть тебе, нагодують, напоять, самодіяльність покажуть і додому відвезуть.

Що гостинніше ті комісії стрічають, то з більшим бажанням вони приїхати прагнуть.

Наш начальник чинив не так. Тільки-но комісія, приїхала, він негайно запускає її у ревізійну діяльність. По усіх загонах проведе, усі плани і розпорядки покаже. Ванни й туалети продемонструє. Особливо «важких» дітей приведе для бесіди. Пояснить, якого йому інвентаря не вистачає. Поведе в ізолятор, у бухгалтерію, на кухню. Збере профспілкові внески і попросить на завод відвезти. І навіть обід покаже… А коли йому натякнуть, що варто б перекусити, мовляв, відповість:

— Це правильно. Варто. Та от біда, у нас перший загін на день раніше з походу вернувся. І все на кухні до тла підмів. Нема нічого!.. Та ви не засмучуйтесь. Біля станції є чудова робітнича їдальня ресторанного типу. Там перед електричкою і поїсте.

— Як? А ми свою машину відпустили вже…

— А ми нашого шофера…

І от якось після такого поводження з черговою делегацією в час найбільшого розчарування моя передача розпочалась. Спочатку все було гаразд, Магомаєв співав, Едуард Хіль. І раптом:

— А зараз на прохання дітей першого загону розучимо з вами легендарну пісню «Мурка». Народ прагне її знати! Прослухайте спершу мелодію у виконанні акордеону.

Заграв акордеон. Комісія зробила стійку.

— А тепер записуйте слова першого куплета.

Комісія за олівці.

Все це від… бу… валось

В со… няч… ній О… де… сі,

Де ко… тів не… лі… чене чис… ло.

Там вони жи… ру… ють

І кра… дуть со… сис… ки,

Коли в цьо… му ді… лі по… вез… ло.

— Записали? Пишіть далі:

З ни… ми була кіш… ка,

Зва… ли її Мур… ка,

Кіш… ка не… ха… зяйською бу… ла.

— Запам'ятали? Прослухайте цей куплет у виконанні вожатого третього загону Миколи Александрова.

А тепер у виконанні кухаря дядька Сашка…

І сипались, і сипались із репродуктора ці та інші нісенітниці:

Ось пішли на діло –

Сиру закортіло.

І крокує кішка в магазин.

Мурці сумно стало –

Тут не підмітали

І нема для покупців корзин, –

співає хор ізолятора з медсестрою Лушиною.

В темному провулку

Ми спіймали Мурку,

Дати за це Мурці молока…

Ох і врізала ж мені комісія! Коли б не товариш М'ятов, вилетів би я з табору як корок. За пропаганду блатних смаків і згубного впливу Заходу. Він захистив мене перед дирекцією. А дирекція його любила й поважала, бо сама мала дітей, а діти любили цей табір…

Та бог із ним, тим епізодом –

Звичайний, пересічний факт.

А йде про те, як я з народом

(молодшого шкільного віку)

Свій налагоджував контакт.

Вечорами я ходив до молодшого загону і бесідував з дітьми. Вони мені загадували загадки, розповідали анекдоти, а я на них реагував.

Я зробив велику ляльку — бегемота і назвав його Робертом. Після крокодила Гени працювати з крокодилом, що ковтає зайців, стало неможливо. А дурний і нетямущий бегемот міг ковтати кого завгодно.

Зайця звали Тузик. То був сторожовий заєць. Він міг об'єкти охороняти. Склади там або магазини. І коли з'являлись злодюжки чи диверсанти, сторожовий Тузик чимдуж мчав до начальства чи в міліцію.

— Здрастуйте, — говорив я малюкам усоте. — Це я. То мій сторожовий Тузик. А це Роберт. Мені його господарі на якийсь час лишили доглядати. Вони у відпустку поїхали. Боюсь, що на все життя. І ще я боюсь, щоб мій Тузик оцього Роберта часом не відлупцював.

— Що? — похмуро говорив Роберт. — Він — мене? Та я… Тьху!

Ноги я вставляв у ноги бегемота, однією рукою тримав його голову з розкритою пащею, а другою управляв то зайцем Тузиком, то передніми лапами Роберта. Я прикріпив до його тулупа гачки і міг фіксувати передні кінцівки у будь-якому виразному стані. Наприклад, біля носа.

— Не витирай ніс ногами, — казав я.

— Чого?

— Не витирай ніс ногами.

— А чим?

— А тим, чим належить. Що в тебе у цій кишені?

— У ці… й? Дір… ка.

— А в тій?

— У ці… й мило.

— А що має бути у кишені в кожної культурної людини чи звіра?

— У кожного?

— Угу.

— Батон.

— Який ще батон?!

— З ізюмом.

І йшло у мене, і їхало. Назбирувались цеглини до майбутніх сценок. І дітвора сміялась, і я звикав до аудиторії. Ну, малюки! Чудові малюки! Якщо мене коли-небудь кореспонденти перед смертю запитають, я їм скажу: «ІНТЕРВ'Ю, ДАНЕ ГРУПІ НАШИХ І ЗАРУБІЖНИХ КОРЕСПОНДЕНТІВ КЛОУНОМ ІВАНОМ ШУБОВСТЕМ ПЕРЕД САМІСІНЬКОЮ СМЕРТЮ»

(Публікується вперше)

Запитання журналу «Крокодил»:

— Подейкують, що на останній сторінці багатьох наших журналів нема гумору. Чи так це?

Відповідь Івана Шубовстя журналу «Крокодил»:

— Ні, не так. На останній сторінці багатьох наших журналів є гумор. Та він дещо своєрідний… Не смішний.

Запитання журналу «Веселые картинки»:

— Чому розумні, коли думають, чухають голову так (чухає чоло), а дурні отак (чухає потилицю)?

Відповідь Івана Шубовстя журналу «Веселые картинки»:

— Зараз подумаю (чухає потилицю).

Запитання Центрального телебачення. Вельми вродлива блондинка:

— Що ви вважаєте в житті найважливішим?

Відповідь Івана Шубовстя центральній блондинці вельми вродливого телебачення:

— Дітей і космос. Дітей і космос. Дітей і кос… Дітей і… Ді…

Дітвора благала мене:

— Хай Роберт загадку відгадає.

— Яку?

— Не гавкає, не кусає, а в дім не впускає? Що то?

— Ліфтерка, — з ходу відповідав Роберт.

— Нє-а… Ніправильна.

— Правильно. Не гавкає? Не кусає? А в дім не зайдеш.

— Це замок! За… мок!

— І завмаг. Завідуючий магазином. Він, знаєш, чому в дім не пускає?

— Чому?

— У нього зайвих речей багато. Гадає — ревізія.

— А ще загадку можна загадати?

— Прошу. Тільки що-небудь просте, селянське. А то ви нас з Робертом замордуєте.

— Хто його роздягає, той сльози проливає.

— То… сторож коло магазину. З рушницею.

— Не сторож! — кричать.

— Значить, ведмідь у шкурі. Спробуй його роздягни.

— І не ведмідь… а цибуля. Ци-бу-ля. Коли її чистять, усі плачуть.

— І коли сторожа чистять, усі також плачуть.

— Чому?

— Такий він худорлявий. Дивитись жалко.

РОЗДІЛ N+13

(Продовження Мурки)

Отже, космос і діти. Космос і ді… Звісна річ, мол… Бо із старшими справа гірша. Старші діти, як я встановив, бувають двох родів військ. (Тобто просто двох родів. Війська тут ні до чого. Ці слова у журналістиці повсякчас поряд стоять. От стереотип і спрацьовує.)

Перший рід, а вірніше, тип старших дітей, — це діти, які від дітей узяли все краще — товариськість, вірність слову, 100-відсоткову доброзичливість до співрозмовника, і від дорослих — уміння приймати рішення, відповідальність за свої вчинки, мужність.

Другий тип — гірший. Вони від дітей узяли все погане — доглядайте за нами, ми — діти, квіти життя, ми — маленькі, нам усе дозволено, і від дорослих — ми найрозумніші, нас нічого вчити, куріння — то наша особиста справа, коли бажаємо, тоді й приходимо в палату. Вірно каже дитячий народ про таких: «Діти — квіти життя… на могилах своїх батьків».

Саме таким був у нашому таборі перший загін.

Їм нудно. Розважайте їх. А спробуй їх розважити, коли їх, окрім танців, нічого не цікавить. Танці при свічках, при багатті, при поезії Єсеніна, при вечорі патріотичної пісні, при млинцях із запрошенням першого загону другим і другого першим.

Обличчя дитячі, а із спини — дорослі дорослими. Чудові діти, вітамінами та дефіцитними продуктами нашпиговані. Так собі недоростки підібрались. І ніхто з ними впоратись не міг. Один вожатий на панібратство з ними пішов — ходив пити з ними квас на станцію. Другий відмовився через день. А третю, знамениту, найзалізнішу, через тиждень з серцевим приступом відвезли.

І став я міркувати: а чим би я їх узяв? Чим би я їх узяв? Яким чином з ними впорався?.. Придумав.

— Давайте, — кажу, — футбол показовий, беркицьнутий влаштуємо.

— А як це?

— Ось так. Хлопчики проти дівчаток. Майже танці. Лише на полі з м'ячем.

— Та ми їх! Під сто — нуль!

— А ми вас мотузками пов'яжемо. По двоє чи по троє! Багато ви не набігаєте!

— Е!!! Тоді вони у нас виграють!

— Нехай. Справа не у виграші. Треба колективний цирк влаштувати. Для глядачів, для табору. Падати навмисне, перекидатись, горлати. Зрозуміли?

— Чудово!

Коли вони клюнули, треба качати. Не можна таку витівку задешево віддавати. У будь-якій справі слід бодай трохи, але поторгуватись.

Золоте правило є у собачників: не віддавати щенят задарма. Хоч два карбованці, хоч три одержують від нового господаря. Тоді щеня стає цінністю, товаром, і просто кинути його шкода — адже гроші заплачено. Помру тепер з оцим кривоногим собакою, щоб він здох!

Почав я торгуватись: приготуйте форму, напишіть смішну об'яву, оголосіть по радіо, придумайте і відпрацюйте трюки. Коротше, почали діяти мої безголові!

Обрали жюрі. Встановили призи за кращий гол, найшляхетнішому гравцеві, за найцікавішу комбінацію.

Вельми інфантильні у нас були здоровані. Їм будь-що праглося всі призи виграти. Усі перемоги одержати. І на цій інфантильності я і їхав.

Вчився керувати видовищем і весь табір у напрузі тримати.

Необхідно було зробити так, щоб ніхто — від останнього піонера до першого дорослого — протягом цих ігрових 60 хвилин з поля піти не захотів.

Але зате видовище, я вам скажу, вийшло — від реготу луснеш!

… Сяє сонце. Яскраво вдягнені хлопчаки і дівчатка носяться по полю з пекельним старанням. Стадіон гримить. А болільники, якщо бажають, беруть участь у грі за допомогою двох перекинутих через поле канатів/Біжить гравець, і залежно від того, з якої він команди, або хлопчики, або дівчатка щосили напинають на його шляху мотузку.

Сам я на воротах стояв. І також у гру втягнувся. Стрибав як звір і під ноги кидався. Ї весь час разом із старшою вожатою. Я у неї на мотузці, як сенбернар, був на прив'язі. Як ото кинусь до м'яча, так її і валить з ніг. Поки кухарка з кухні на поміч до неї не прийшла. Тут я вже не рипався. Програли ми, три — один.

РОЗДІЛ N+14

(На суді ніхто у нас не зайвий)

От уже кілька вечорів обговорюємо ми втрьох становище. Виробляємо стратегію. Вірніше, не стільки ми її виробляємо, скільки мене проробляємо.

Це непогано. Досі сидить у мені комплекс інженера. Усе я себе зі своєю всесоюзною славою і платнею до друзів інженерів приміряю. Чи маю я право на таку кількість вільного часу? На таку квартиру? Чи корисна моя діяльність не лише для мене самого? І чим більше неприємних слів скажуть мені мої милі, тим більше я буду радий.

— Бабусю! — гукаю я. — Подай мені, будь ласка, телефон.

— Та він же у тебе в кімнаті!

— А я на дроті!

Бабуся подає мені нагору телефонний апарат.

— Коли справа завершиться, тобі неодмінно треба буде до лісу йти.

— У партизани, чи що?

— У мавпи. Ти вже цілком дозрів для життя на гілці.

— Бабусю, бабусю, Віро Петрівно, ось ти знову лаєшся, не даєш мені життя, надриваєш моє бідолашне серце. А я ж не просто на дроті тиняюсь. Я громадську думку формую. Гласність — от наша сила. Про ніякі особисті інтереси я не дбаю. Ї будь-яка людина, що має стосунок до цирку, має знати мою точку зору. От послухай, бабусю. Я набираю черговий номер.

— Алло, вітання, старий! Чув, яку я кашу заварив? Нічого не чув? Я тебе порадую. Я з Тихомировим зчепився. Він такий тип… Заради свого місця будь-ким пожертвує… Пам'ятаєш, нас за кордон не пустили? Він тоді на худраді сказав, що наш репертуар ідеологічно не витриманий… Ні, то не його право! Його право — формувати репертуар. Створювати його. А він привласнив право оцінювати нас — правильні ми чи неправильні. Він мусить складати нам програму. Бігати по авторах, збирати їх, стежити за журналами. А він усе перевернув з ніг на голову. Він жде, поки ми самі принесемо йому сценки, тексти, інтермедії. І ще комизиться. Дуже зручна і вигідна позиція! Так, питання більш ніж складне… От і приходь на суд розбиратись.

— Я гадаю, що з Тихомировим ти все-таки правий, — каже бабуся. — І мене головним чином переконують у цьому точні формулювання. Зверни на них увагу.

— Зверну, бабусю… Алло, можна Угарова? Гаразд… Слухай, Валеро, пам'ятаєш сценку, що її нам Дзюровський запропонував? Про слона. Топилін сторожа грав, а я намагався слона вкрасти і на запчастини пустити… Тихомиров сказав, що то сатира. Тим має «Фитиль» займатись. Я ще Топиліна відволікав і в патрони цукор сипав замість солі з метою гуманності.

Ой, один необережний жест, і мало не загримів з дроту разом з телефоном.

— Ти казав, що вона надрукована десь. Пам'ятаєш? Знайди, будь ласка, її. Чого б це не коштувало. У ніжки вклонюсь.

І знову жонгляж і баланс. Якщо я висококласний фахівець, я не пропаду. Будь-де цінують фахівців. Навіть дуже кляузних і скандальних.

— Бабусю, а ти мене чим порадуєш? Яких заходів вживає генеральний штаб?

— От, — мовила вона. — Ця штучка нам знадобиться.

— Що то?

— Запрошення на товариську вечерю. Сто примірників придбала.

Читаю:

«Шановний (на, ні) ……….. запрошуємо тебе (вас, усіх вас) на товариську вечерю з нагоди ……………..

Вечеря відбудеться в приміщенні …………

за адресою ………….

Початок товариської вечері ………..

Форма одягу …………….

З повагою …………………»

— Авжеж, саме на часі, бабусенько, нам товариські вечері влаштовувати на сто осіб, коли у нас товариський суд на носі…

І тут же я дотумкав:

— Оце так бабуся! Молодчина ти, Віро Петрівно, світла голівонька! Неправильно ми поводимось. Усе про молодь піклуємось. А треба бабусь виховувати. Сто тисяч бабусь, як моя, і ми всю промисловість поставимо на ноги! І проблему виховання молоді вирішимо.

— Зрозумів тепер?

— Тепер збагнув. Тепер зрозуміло мені. Розумниця моя бабуся! Коли ми праві — треба якомога більше людей до цієї справи залучити! Чим більше людей бере участь, тим менше можливостей зробити помилку. Прописна, нікому не відома істина з часів Юлія Цезаря.

Коли все те виразити формулою, напевно, вийде:

— імовірність помилки.

— коефіцієнт об'єктивності.

— кількість людей, зацікавлених у допущенні помилки.

М — кількість людей, не зацікавлених у допущенні помилки.

Якщо переносити цю формулу на суд, то — це прокурор, а М — кількість присяжних засідателів, — скоріш за все настрій судді. Мені здається, завжди більше одиниці.

З такої точки зору я почав заповнювати запрошення. Прізвища вписувати і вечерю на суд заміняти.

«Шановний Сергію Миколайовичу! Запрошуємо Вас і всіх Вас на товариський суд з нагоди того, що клоун Іван Шубовсть запропонував своєму начальникові Тихомирову звільнитись з роботи як непридатному. Суд відбудеться за адресою: Світлаєвський пров., 11. Ваша присутність бажана для справедливості.

Початок товариського суду о 15.00.

Форма одягу урочиста.

З повагою підсудний І. Шубовсть».

Сергій Миколайович Носач — автор-виконавець циркових куплетів. От йому вже Тихомиров поперек горла стоїть:

— Імпровізувати на сцені не можна. Невідомо, куди це заведе…

— Міське начальство висміювати не слід. Буде негативна преса…

— Про кохання жодного натяку. До нас десятикласники ходять…

— Про п'яниць не можна. На наших концертах іноземці бувають. Вони можуть подумати, що в Росії все ще пиячать…

— Пре що ж можна співати?

— Про виробничу дисципліну. Що дехто її недостатньо високо підвищує. А дехто «іноді, часом ще бува» трохи понижує.

А Сергій Миколайович до успіху звик. До того, що публіка ахає іноді від його натяків і висновків. Я просто був вражений, як за таких умов, на порожньому місці можна творити щось смішне.

Ось чорноморські куплети:

Все, що хочеш, є на пляжі:

Пробки і пляшки не наші,

І в біноклі бачать турки,

Що в піску лежать окурки.

Про черствий хліб у Білоомуті:

Чи то дурість, чи то мода,

Тільки прикрість для народу.

Бо завозять в магазин

Хліб твердіший від цеглин.

Нічого особливого, але й нічого крамольного. А Тихомиров наказує ці рядки у двадцятьох інстанціях погоджувати.

— А в управлінні пляжів ви були? А що торгове начальство каже? Зрозуміло. І все-таки ми ті поспівки знімемо. У вас є куплети про телевізор.

— Та їм же тридцять років!

— Отже, перевірені. Тут їх ще не знають.

— Але ж ми можемо допомогти громадянам.

— А можемо й зашкодити. То справа серйозна. Хай цим «Фитиль» клопочеться чи «Крокодил». Ми — концертна організація, а не держконтроль.

Отож у Сергія Миколайовича при імені Анатолія Сергійовича починає сіпатись обличчя. Він зі своїми куплетами не буде зайвий. І взагалі

На суді у нас ніхто не зайвий…

Заповнюємо квитки далі:

«Шановний тов. Дзюровський, запрошуємо Вас на товариський суд…»

«Шановні співробітники журналу «Естрада і цирк», рідні! Запрошуємо усіх Вас…»

І на лаві для підсудних

Вільних місць нема…

РОЗДІЛ N+15

(Про біопротивників, біобратів і біосестер-хазяйок)

Увечері Томилін приніс приємну звістку — прийомна комісія циркового училища погодилась на мене подивитись. Отже, коли буде все гаразд, я зможу одержати документ, що замінює у даному випадку цирковий диплом.

А тепер надійшла черга.

Обуреного листа сестри-хазяйки та групи відпочиваючих будинку відпочинку «Зірочка» м. Сибірська.

Вступ. Не знаю чому, але мене дуже непокоїть Марина Вікторівна Кічалова. Заступниця Тихомирова… Холодна, світська тітонька. Якщо Тихомиров мій ворог соціальний, то вона — невідомо який. Біологічний, чи що. Я не знаю, як це пояснити, але кожна наша репліка одне одного дратує. І навіть в одній кімнаті нам перебувати неприємно і нема ніякої можливості.

Мені здається, я всім добро приношу. Принаймні намагаюсь. А є люди, котрі тільки й мріють ближньому зло скоїти. Скоять — і радіють, немов обов'язок якийсь важливий виконали. Я таких людей за версту відчуваю. А вони мене. Поміж нами миттю нібито іскра проскакує. І враз спалахує ненависть.

Якось приїхав я у будинок відпочинку авіаційної промисловості. І звернув увагу на чергову по корпусу. Зачесана, акуратна вся, а очі холодні, і від самої так ненавистю і віє до оточуючих.

Якщо у людини нога болить, вона її на верхній поверх направить. Молодь з гітарою обов'язково до скандальних бабусь підселить. Гітаристи грати хочуть, а стареньким спокій потрібен і воля. Отже, скандал буде. А чергова того й прагне. Можливо, навіть підсвідомо.

Чистота в корпусі ідеальна, не причепишся. А телевізор у холі не працює: так спокійніше. Стіл для настільного тенісу є, а ракеток і кульок нема — «нічого вам грати, відпочивати приїхали».

Об одинадцятій вхідні двері на замок. Якщо хтось затримався в лісі чи на прогулянці по річці, вона його хвилин сорок стукати змусить, аби він увесь корпус перебудив.

Люди повз чергову ходять як мишки. У чомусь себе винними почувають.

Я їй кажу:

— Чому у вас телевізор не працює?

— Тому що поламали його такі, як ви, відпочиваючі!

— А хіба майстра викликати не можна?

— То вам робити нічого, от і викликайте. А в мене он який корпус на руках!

— Можна, я його сам полагоджу?

— Бач, налагоджувач вишукався. Я потім за все життя не розплачусь. Не заважайте мені працювати. Я відомості на простирадла складаю.

Ні, гадаю, неправда тут. Ніхто у такої не наважиться телевізори ламати, кому життя дороге. Сама вона це скоїла, щоб не заважали їй.

Вирішив я її на три хвилини з холу вивести. А там розберемося, хіба ж я не кращий складальник?!

Знайшов я одного старенького, що від'їжджав.

— Допоможіть, — кажу.

— Як?

— Дуже просто. Ми вам крейдою підошви намастимо і пустимо повз неї по паркету. Ви на вихід і до лісу. Тільки-но вона очі від столу підніме, тут же по слідах тигром кинеться. Такий випадок відпочиваючому скандал вчинити! А поки вона бігатиме, я миттю телевізор полагоджу.

Старенький так хвилювався, так боявся, що п'ять кульок валеріанки випив, поки йому черевики крейдою мастили. Та вже надто вона йому нерви псувала під час відпочинку.

Він каже:

— А як же я з кімнати своєї вийду? Вона зразу побачить, звідки сліди ведуть. Адже душу витрясе! Задушить.

Не допустимо такої похибки.

Взяли ми старенького на руки, в коридор винесли і пустили його. Самі скоріше вперед: стали біля столу чергової — обрій затуляємо.

Старенький пролетів як ошпарений на вулицю по асфальтовій доріжці — і в ліс. Поблукав там, спекулювати, наживатись за рахунок будинку відпочинку.

Звісна річ, вона не мала наміру спекулювати. Та з нею по-іншому не можна: справді міліцію викличе. А тут принишкла — бачить, справа якось не так обертається.

Замовкла й сіла за стіл. А злість од неї так і йде хвилями. І телевізор став нам не на радість поруч з нею. Чому лишень такі люди на світі живуть? Тільки тоді щасливими бувають, коли іншим зло коять. А щастю такому дві копійки ціна. Ним навіть з друзями не поділишся. Потворна вона людина. Хвора.

— І все? — запитала бабуся. — І через це листа написали?

— Не зовсім через те. Там продовження було.

— Напевно, — підхопив Топилін. — Наскільки я знаю цю сторону і зрозумів ту, така справа лишитись без наслідків не повинна була.

Така справа без наслідків не лишилась. Розпочалась у нас війна — не на життя, а на смерть.

Почала вона за мною слідкувати, очікувати, коли я помилку зроблю. Чи то вернусь пізно, чи то в мене склянка з киселем впаде на килим.

Я у таких випадках люблю випереджати події, хоча й відпочивати приїхав, а не воювати.

Пішов я в магазин, купив пляшечку з тушшю, пензлі та великий шмат целофанової плівки. Несу повз неї, щоб вона бачила.

— Що то у вас? — питає.

— Та от хочу стінгазету випустити. Малювати буду.

— Нічого в кімнатах малювати! В лісі малюйте. Ви всю скатертину перемажете.

— А я її зніму.

— То пожмакаєте. Я кажу:

— Давайте я спершу що-небудь перемажу чи пожмакаю, а ви тоді дійте. А то я ще нічого не зробив, а вже лайки одержав на двох. — І в кімнату пішов.

Далі я взяв плівку, пофарбував її тушшю і поклав на скатертину. А поряд пляшечка перекинута. Вийшло: нібито величезна пляма на столі. До пляшечки і до плями я ниточку Прив'язав, а кінець її за вікно викинув. І. пішов. Став під вікном рибу ловити.

Тільки я за двері, вона до кімнати. Побачила пляму, зраділа і бігом директора викликати. Вона до телефону, а я ниточку потягнув і пляму витягнув.

Іду до себе в кімнату, а двері зачинені. Я стою жду.

— Дайте, — кажу, — ключа від моєї кімнати.

— Нічого вам до цієї кімнати заходити. Вас виселятимуть.

— Це ж за що?

— За те, що ви меблі державні псуєте. Та ще й заплатите в потрійному розмірі. Я одразу збагнула, що ви за фрукт. Та я й не таких бачила.

Прийшов директор і ще народ. Вона каже:

— Погляньте, Ксенофонте Іллічу, яким він шкідництвом займається! — І двері відчиняє.

Ксенофонт Ілліч дивиться: ніякого тобі шкідництва, чиста скатертина, усе прибране. Він на неї позирає. А вона не може збагнути, що сталось.

— Щойно тут пляма була на весь стіл. І графин розбитий. Я сама бачила.

То їй, звісна річ, привиділось. Та надто вже хотілось мене провчити.

Я кажу:

— Ніякої плями тут не було. А от гаманець був. А в ньому тисяча карбованців.

Вона остовпіла:

— Навіщо вам у будинку відпочинку тисяча карбованців?

— Як навіщо? За меблі платити державні. У потрійному розмірі. Адже вам нічого не варто диван пилкою перепиляти, а потім сказати, що то відпочиваючі накоїли.

Тут Ксенофонт Ілліч переді мною вибачився:

— Вона, звичайно, сувора, але працівниця чудова. Гляньте, яка чистота в неї.

— Справді, — кажу, — як у лікарні чистота. А суворість, як у в'язниці. Від такої чистоти люди тут не одужують, а як свічки тануть.

— Не може бути! — він каже.

Пішли ми з ним до головного корпусу. Підняли списки відпочиваючих — і справді. В усіх корпусах люди видужують, а тут усе навпаки. Хто на три кілограми схуд, хто на два, а хто й на всі чотири. Хто на голову скаржився, після відпочинку ще й на серце скаржитись почав.

— Ось так, — кажу. — До неї треба товстих підселяти і здорових, аби худли. — І пішов. А директор сів і замислився.

— Ну то й що? — запитав Топилін. — Змінилась чергова?

— Ні на йоту. Лише обережнішою стала. А коли мене бачила, піна у неї на губах з'являлась.

Перед від'їздом я вирішив їй добру каверзу вчинити. Узяв і помив її чоботи. Гумові, що біля вішалки стояли. Вимив, вичистив, стали вони як нові, не впізнати. Вона й не впізнала їх, коли з роботи йшла. Глянула — нема її чобіт. Чужі стоять, а її щезли. Вона гвалт зчинила! Зібрала людей і на мене вказує:

— То він мої чоботи вкрав! Щоб я промокла. Застудилась! Він мене ненавидить. Він і вбити мене готовий.

Народ на мене поглядає, що я скажу. З одного боку, не схоже, щоб я чужі чоботи крав. А з другого — говорить вона дуже впевнено. Та й відають усі, що я терпіти її не можу.

Я кажу:

— Пробачте, а чиї то чоботи стоять? Хіба не ваші?

— Звичайно, ні. Що я, зовсім з глузду з'їхала, своїх чобіт впізнати не можу?

— А ви придивіться уважніше.

— І дивитись не хочу. На моїх чоботах усередині «Смирнова» написано. А тут нема нічого.

Відвертаю я край чобіт і всі бачать: «Смирнова».

— То що? — питаю.

Схопила вона свої чоботи і бігом з приміщення. І більше до мого від'їзду не з'являлась. Начебто я переміг. Та от радощів од цього особливих я не відчував. З нею не воювати, а лікувати її необхідно. Ну, виграв я, ну, покарав її за вредність! А отже, нещасною зробив. Та яка радість мені від того, що людина нещасною стала? Адже я не вона.

— А якщо тобі все те видалось? — запитала бабуся. — Може, вона прекрасний працівник. А ти нехлюй, і в тебе до неї ідіосинкразія? Може, ти даремно цькував гарну строгу жінку?

— Вона, напевне, так і вважає. І доказів у мене майже ніяких. Тільки нам в одному приміщенні тісно, і будь-кому видно, що вона мене ненавидить. До того ж я ніколи б не став її судити один. Усі тридцять відпочиваючих були проти неї, і всі мені допомагали. І по-третє, як тільки ти побачиш Марину Вікторівну, тобі стане все зрозуміло!

Цю промову я виголосив, стоячи на дроті. І Топилін сказав:

— Та це ж ідея!

— Яка ідея?

— Ідея — тобі виступити на тросі.

— Справді, ідея. А як же його напнути? Ми що ж, приїдемо завчасу і оформимо зал суду в потрібному нам дусі? Як для видовища?

— Саме так, — сказала бабуся.

— Не дозволять.

— Отже, перехитруємо.

І таким чином виникла наступна справа: Відвідання рідного заводу.

РОЗДІЛ N+16

Я подзвонив Дмитрієву і сказав, що мені необхідно з ним зустрітись. Як не дивно, Дмитрієв зрадів дзвінку:

— А, знаменитість! Зірка естради і цирку! Що, скучив, чи справа є?

— І скучив, і справа є.

— Приходь на одинадцяту рівно. Це мертвий час. Ранкові клопоти скінчились, денні ще не почались. Ми з тобою спокійно побесідуємо. Тільки до мене на завод не просись.

— Що ви, Вікторе Павловичу, скоріше вас до нас на естраду потягне, ніж мене до вас інженером-технологом. Під вашу сувору руку.

І от я іду. Іду не кваплячись. І довкола мене спокій панує, ніхто стометрівку не біжить. Благодать! А бувало, я ішов сюди вранці не вельми радісний.

Спершу я завітав до Бичкова. Проник у дослідний цех. Справа то надзвичайно складна. (Для тих, хто не вміє.) І у нас відбувся такий діалог:

— Добрий день, можна вас на хвилинку? Дивиться.

— Підійдемо на секунду до вікна. Йдемо.

— Бачите, протилежну п'ятиповерхівку фарбують.

Бачить.

— Корзина піднімається двома лебідками. Кожна центнер важить. А чи не можна такий механізм для натягування тросу портативним зробити? Хоч з міді, хоч з платини? Щоб трос як струна напинався. Два будинки шестиповерхових я б зв'язав або два тролейбуси, ручку, як у спінінга, покрутив… і вони притягнулись. І щоб увесь пристрій був не більший за пивний кухоль.

Він на півсекунди замислився.

— І щоб особливе кріплення було на тросиках. Щоб можна було не лише тролейбуси притягувати, а й провислі канати напинати.

У людей на кшталт Бичкова голова якось так влаштована, що вони рішення знаходять миттєво. Або ніколи. Якщо їх миттєво не осяяло, хоч сто років вони вирішуватимуть, нічого не придумають. Та, як правило, таких людей осяває миттєво. І в найскладніших випадках! І рішення вони знаходять оптимальне но усіх складових. Немовби в голові у такої людини ціле КБ сидить. І піврічну роботу виконує за секунду. З чвертю.

Коли очі в нього посвітліли, я зрозумів — рішення готове.

— Можна, я наприкінці дня вам подзвоню? У вас є домашній телефон?

— 843–14–41.

Я до Дмитрієва пішов. Він мене зустрів у кабінеті агресивно:

— Де це ти застряв?.. Тобто ви… Тьху ти! І так, і так незручно. Секретарка моя з півгодини тому тебе бачила.

— Я до Бичкова заходив.

— У дослідний цех?

— Еге ж.

— Як же тобі вдалось?

— Вікторе Павловичу! Є сотні способів пройти через численний і найпильніший контроль. Є тисячі способів для винесення з виробництва чого завгодно. Та доводити ці знання до відома начальства небезпечно і шкідливо.

— Це правильно, — погодився Дмитрієв. — Я тобі як сторонньому скажу. У нас днями свердлувальний верстат зник із ливарні. І кольоровий телевізор з клубу. А у сусідів умільці коня вкрали і двопроменевий осцилограф для перевірки перехідних процесів.

Тут я на зразок Бичкова нічого не мовив і лише очі затуманив. А він продовжував:

— Кому той кінь здався в місті, як його через прохідну провели?! Не збагну! Там у них інспектор з карного розшуку другий тиждень народ опитує — запитує про все. У кожній прохідній сторож. Так ні тобі — зник кінь з усім парадним одіянням і зі збруєю.

Тут я здогадався:

— А я знаю, як вони коня вкрали.

— І як же?

— Вони йому портфель дали, берет нап'яли і ф під виглядом Кустенка провели.

Дмитрієв грохнув. Тому що був у нас спільний куратор із сусідами, з міністерства, — Кустенко. Хтось розповідав, що він замолоду гарним актором був — коня грав у кінофільмі «Чапаєв». Дмитрієв одреготав і за своє:

— І все-таки скажи, як ти в дослідний цех пройшов?

— Лаятись не будете? Є багато способів. Можна, наприклад, прийти і дати наказ читати про посилення режиму і не пропускання сторонніх. «Прочитали? Розпишіться… Начальник цеху на місці? Його також треба ознайомити». І проходиш. А краще — коли у постового телефон на стіні. Як сьогодні. Дзвоню із сусіднього апарата. Він трубку хвать:

— Пост номер чотирнадцять слухає.

Я промовляю суворим голосом:

— Пост номер чотирнадцять слухає?

— Слухає.

— Це пост номер чотирнадцять?

— Пост номер чотирнадцять слухає.

— Ніяких порушень нема?

— Ні, ніяких.

— Хто на цосту?

— Пантелєєв.

— Дуже добре. Слухай, Пантелєєв, зараз до тебе двоє підійдуть. Один іноземець — під виглядом нашого, другий наш — під виглядом іноземця. Він часто ходить. Так от: документів не вимагати. Пильно стежити. На зворотному шляху нашого затримати. До мого розпорядження. Запитань нема?

— Так точно.

— Про виконання доповісти.

— Буде зроблено.

Кому доповісти? Про що доповісти? Байдуже. Буде зроблено. Коли іноземець, коли суворим голосом…

Тепер Дмитрієв очі закотив, як той інспектор з карного розшуку.

— Невже пройшов?

— Так точно.

— А другий?

— Його тримають. До особистого розпорядження.

— Хто ж то?

— Афанасьєв з телеметричної лабораторії.

— Такий мордастенький? Заступник начальника?

— Еге ж…

Дмитрієв одразу за телефон ухопився:

— Як туди дзвонити?

— 00–14. Він кричить:

— Алло. Хто біля телефону? Підозрілий затриманий?! Негайно доставити його до начальника охорони. Під «пістолетом». Сказати, що схоплений за наказом невідомого голосу… Пост нікому не здавати. Зачинити к чортовій матері…

Потім він заспокоївся і в мене запитав:

— З чим завітав?

Я йому розповів кілька епізодів, пов'язаних з Тихомировим. Про гумор, про дітей, про товариський суд.

— А що від мене потрібно?

— Лебідка портативна.

— Для чого?

Я пояснив. Він вперся:

— У нас завод авіаційний, а не винахідницька лавочка. Не вийде.

— Вікторе Павловичу, але ж така штуковина й на виробництві знадобиться.

— Коли знадобиться, тоді й винайдемо… А скільки цей твій Тихомиров одержує? Який оклад?

— Як у вас.

— А скільки у нього підлеглих?

— Я і Топилін, та ще куплетистів пара. Та заступниця його. А відповідає він за дві гастрольні програми. Лише за тексти.

Тут Дмитрієв спалахнув:

— Та у мене одних робітників десять тисяч! Та я за кожну аварію відповідаю! А план?! А держвипробування?! А може, та штуковина у ширпотребі знадобиться? Від нас зараз вимагають.

От що значить рівна оплата за нерівну працю!

— Ще як. Якщо підйомного крана нема, нею можна що хочеш на висоту підняти. Хоч цеглу, хоч шифер для даху. Антени телевізійні встановлювати в селах. с

— А машину можна підняти?

— Хоч вантажну. Прив'яжи до дерева і тягни.

— Привабливо. Цікаво, а є вона на Заході? Поглянути б на зразок.

Я вирішив похвастати:

— Уявляєте, такої штуковини навіть у проклятих капіталістів нема.

— Невже? — насторожився Дмитрієв. — А може, і нам не треба?

— Треба, треба. Є такі на Заході. При їхньому перевиробництві не може не бути. Піду до наукової бібліотеки, принесу фотознімки.

— Це інша справа, — сказав головний. — І ще ось що, організуй нам листа якогось про цю лебідку. Від кого хочеш, хоч од ЖЕКу свого. Хоч від групи колгоспників, що вкрай потребують лебідку.

— А від комітету комсомолу цирку можна?

— Це ідея. Тільки адресуй до нашого комітету. Вони на мене вийдуть. А я вже буду нібито за їхнім проханням вирішувати. І фотознімки західні додай.

Справу було зроблено. Ми почали хутко прощатись, бо до кабінету ввели бідолашного Афанасьєва.

І я пішов, несучи враження про ділові та дружні якості головного інженера. Не робить людина помилок. Недаремно він такий головний. Цікаво, а вищі за нього люди як?

Увечері я дізнався, що слухання переноситься. Тихомиров з дня на день очікує звання заслуженого діяча мистецтв РРФСР.

Дідько його зна, добре це чи погано. Слава богу, що товариські квитки не встигли надіслати.

РОЗДІЛ N+17

(Чи потрібні нам такі номери?)

Чим небезпечний газетний допис? Тим, що він друкується в офіційному виданні. Отже, як думає кореспондент Кошкін, так думає і все міністерство на чолі зі своїм славним керівництвом? І вся країна? А славне керівництво, можливо, й не відає про кореспонденцію тов. Кошкіна. Більш того, воно може мати зовсім іншу точку зору. Іноді мені здається, що міністерство й не підозрює про існування того всезнаючого Кошкіна, що висловлює точку зору цього всемогутнього міністерства.

Проте кореспонденція якогось на цей раз Баранова у «Хомських новинах» добряче поламала мені ребра. Адже за кожним її словом стояв Хомський відділ культури.

Отже, сталось це в Хомську. Бабуся почала читати допис з «Новин».

«Чи потрібні нам такі номери?»

«У клубі цього містечка іде ялинкова вистава. Іде день, іде другий. Радісні та чепурні діти дивляться спектакль, одержують подарунки і розходяться по домівках, сповнені яскравих вражень про новорічне свято.

Спектакль, підготовлений Хомською філармонією, продуманий до дрібниць: від гардероба, де з дітьми починає працювати витівник, до теплого приміщення для батьків, що очікують малюків… Але…

Чомусь без оцього «але» дещо у нас ще ніколи не обходиться… Але… занедужує Дід Мороз. Заміну йому вчасно не підготували, і на дитячий майданчик запрошуються «варяги». Адміністрація клубу не знайшла нічого кращого, як запропонувати роль Діда Мороза заїжджій знаменитості — цирковому клоуну Івану Шубовстю…»

Ретроспекція. Працюємо ми в Хомську. Несподівано з'являється адміністратор з філармонії:

— Врятуйте заради бога! Пожежа!

— Що таке?

— Дід Мороз захворів. Поїхав.

— Ага… зрозуміло. До. сусідньої філармонії. Є така хвороба «тамбільшеплатизм».

Адміністратор напосідає:

— Виручайте, друзі. Як сольний концерт оформимо — три ставки. Квитки на всі спектаклі продано. І роль невелика. Інакше ми пропали. Спробуй зараз знайди дідуся… І потім, це ж для дітей, їй-богу, халтура непогана.

На естрадній мові будь-який виступ не за графіком називається халтурою. Навіть якщо він у найкращому міському клубі. Ну, я й ризикнув.

«… запропонувати роль Діда Мороза заїжджій знаменитості — цирковому клоуну Івану Шубовстю. І видовище Неначе підмінили. Замість стрункого, продуманого спектаклю дітям пропонується галаслива вигадка з цілковитим розбещенням дітей, заяложеними естрадними прийомами, з набором давніх банальних жартів.

Дід Мороз співає на сцені, притупує ногами і хіба що не ходить на руках. Цим підривається віра дітей у фольклор, у народні традиції. І що дивно: двох «старих» персонажів — Простуду і Вітра у Голові мовби підмінили. Актори, що раніше добре грали, почали загравати із залом, блазнювати, як на поганій естраді. Внаслідок цього діти, виходячи з клубу, співають їхні пісеньки. Пісеньки негативних персонажів! Бажано було б, аби адміністрація філармонії в подальшому не проводила таких ризикованих експериментів».

— Ну і як? — запитала бабуся. — Що мені про це думати?

— Нічого. Дурний папір дурної людини з газети.

— Вони все брешуть, — сказав Топилін. — Вистава була дуже смішна.

— Та й документ смішний, — сказала бабуся. — Але виставу на стіл не покладеш, а допис — осьо!

— Я не впевнений, бабусю, що він у них є, — сказав я. — А по-друге, у мене є протиотрута.

— Допис у них є, не сумнівайся, — вирішила Віра Петрівна. — А про протиотруту розкажи. І взагалі, поясни, що там сталось.

Ретроспекція для бабусі. Приходимо ми в клуб. Оглянули майданчик, познайомились з акторами, і я почав текст вистави читати. Вона називалась «Таємний лист Діду Морозу». Сюжет був такий. Дід Мороз мав піднести дітям як подарунок веселих акторів, пісні, музику, ну й так далі. Все те з'являлось із секретних дверей після виголошення чарівних слів. Чарівні слова знав Дід Мороз. А де були таємні двері, він не відав. Його помічники мали залишити йому на ялинці листа з точними координатами.

Йому треба було знайти листа, потім відшукати двері і вимовити чарівні слова. І всі бажання виконувались, усім ставало весело, ішов концерт і видавались подарунки. Але…

Але… Знову те «але», без якого у нас ще іноді подекуди нічого ніколи не обходиться… Але двоє, чарівних лиходіїв — Простуда і Вітер у Голові заважали Діду Морозу. Вони проникали на ялинку, переодягнувшись у Снігуроньку і Зайчика, і викрадали листа. Потім вони коїли чимало капостей, смішили дітей, обманювали дідуся і благополучно опинялися на чарівному смітнику.

Коротше, сюжет цікавий і жвавий, і персонажі задумані непогані. Але як же нікчемно написано! Неначе дві різні людини працювали — гарний сюжетник і кепський розробник-гуморист. Прочитав я вступне слово Діда Мороза і мало не посинів. Усе там перераховувалось. Скільки шкіл побудовано в місті, і скільки заводів працює, і скільки хліба та картоплі зібрано, і скільки чавунного литва вироблено на душу населення. І за все спасибі! І все — найкраще в світі! І все це — турбота про підростаюче покоління. Особливо, звічна річ, литво чавунне, бетономішалки і блоки крупнопанельні.

— Ну що ж, — кажу. — Все дуже славно. Працювати можна. Несіть мені шубу, валянки і бороду шість на вісім. До речі, доведеться ще трошки акцентики розставити, а то у вас діти від оцих бетономішалок з нудьги перемруть.

Їм не до акцентів. Вони на все згодні. У них Дід Мороз уже два спектаклі грав з температурою 38°.

Заходився я усе переробляти. Начебто все так само, а все не так. Заходжу до залу і починаю з дітьми вітатись. А як до них звертатись, нібито не знаю, в словах плутаюсь. І Снігуронька тоді здогадується:

Снігуронька. Ага, дідусю! Ти ж не знаєш, у яке місто потрапив. Адже ти по всій країні літаєш, от і заплутався!

Дід Мороз. Цілком вірно, втомився ваш дідусь, заморочився. То куди ж я приїхав?

Снігуронька. А ти сам здогадайся, дідусю! А ми з дітками тобі підкажемо.

Дід Мороз. Ну гаразд, підказуйте! Чим славне ваше місто?

Снігуронька. Це місто, дідусю, — центр великого хлібного краю. Тут збирається стільки батонів і четвертин чорного, що на півкраїни вистачить.

Дід Мороз. Ну тоді це Київ. Здоровенькі були, діти!

(Сміх у залі)

Снігуронька. Не вгадав, дідусю. Але я тобі ще натякну.

Дід Мороз. Натякни, натякни, любонько. Тільки тоненько так. Не в лоб.

Снігуронька. У цьому місті є великі нафтоперегінні заводи. І вирощується велика кількість квітів. За кількістю гвоздик ми стоїмо на першому місті в країні.

Дід Мороз. Отже, це Баку. Салям алейкум, юні бакинчики! Принесіть мені негайно винограду. Вельми за ним скучив.

Снігуронька. Знову ти не вгадав. Дітки, а тепер ви підкажіть дідусеві. Ви ж краще знаєте своє місто.

Дід Мороз. Це розумно, внученько. Ну, скажіть мені, дітки, що у вас ще є цікаве?

Діти кричать про кінотеатри («А Фантомаса показують?»), про Палац спорту («А дітей пускають?»), про головну вулицю («Діти, у багатьох містах головні вулиці так називаються!») і про всі прилеглі заводи та фабрики.

Дід Мороз. Які у вас ще заводи є?

Хлопчик із залу. Сорок другий, секретний.

Дід Мороз. Дуже секретний?

Усі діти. Дуже.

Дід Мороз. Тоді вам дуже пощастило, діти, що до вас на ялинку я приїхав, а не іноземний шпигун.

Діти. Чому?

Дід Мороз. Він би про все дізнався, що на цьому заводі виробляють. І довелося б завод розсекретити. І на сковорідки перевести. Отож ви про завод ваш мовчіть. І взагалі вчіться таємницю берегти.

Зрештою кмітливий дідусь дотумкував, у якому місті він опинився, і починав з дітворою вітатись.

Дід Мороз. Здрастуйте, дорогі хомичі і хомиченчички… тобто хомички… хомичан… чайнички… (Ось звідки й походять наші з Топиліним — сибір — відерця і сибір — чайні сервізики.)

— Правду кажучи, — мовила бабуся, — я б за таку вступну сцену медаль дала б. А що з Простудою було? І звідки у тебе «дитиночка» взялась?

Ретроспекція.

Простуда. Ну, звичайно, дідусю, я — найсправжнісінька Снігуронька. Дивись, сукня є і кокошничок. І все інше. Чого ж ти мене не впізнаєш, міг дорогенький?

Дід Мороз. І сукню впізнаю, і кокошничок впізнаю. А от усе інше… не дуже знайоме. Голос, скажімо…

Простуда. Та що ти, дідусеньку! Ти уважніше подивись!

Дід Мороз. Я б подивився, та ось окуляри мої загубились.

Вітер у Голові (висовуючись із-за лаштунків). Ось вони! Ось вони!

Дід Мороз. Ну, коли ти справжня Снігуронька, заспівай нам новорічну пісню. Знаєш її?

Простуда. Ще як! Я лише музику ввімкну. (Іде до Вітра.) Ей, підкажи! Я нічого не пам'ятаю.

Вітер. Давай починай. Розберемося.

Простуда. Отже, пісенька. Про цю, як її… Про дитиночку. Загалом російська народна пісня «В ліску росла дитиночка»…

Дід Мороз. Цікаво, цікаво. Дитиночка, значить?

Простуда. Звісно. Маленька. Все, я співаю.

В ліску росла дитиночка,

В ліску вона… що?

Вітер (підказує). Жила.

Простуда. Жила? Сам ти жила! (Збагнула.) Звісно. (Співає.) Жила… у лісі… Зимою і літом… Зимою і літом… Веселою була… А далі що?

Вітер. Лякливий зайчик плигав там.

Простуда. Крикливий зайчик…

Дід Мороз. Який, який?

Простуда. Зрадливий… кмітливий…

(Вітер стрибає, підказуючи.)

Простуда. Робив зарядку, наш ріднесенький…

І чого там тільки не було… І морячок з мішком підгортав. І конячка мокронога бігла о пів на шосту… (Тому що Вітер показував на годинника — мовляв, поспішає.) І таке інше.

Простуда. Везе конячка…

Вітер (пошепки на увесь зал). Дрівця. (Показує на підлогу.)

Простуда. Сцену… Піаніну… А в домі…

Вітер. Мужичок…

Простуда. А в домі морячок… молоток…

Дід Мороз. Який ще морячок?

Простуда. А той з мішком, котрий підгортав… До посиніння…

— Кумедна сценка, — сказала бабуся.

— Мені також подобається.

— А яка в тебе протиотрута?

Я поклав на стіл зелену книжку «Таємний лист Діду Морозу. Новорічна вистава. Варіант Хомської філармонії. Рекомендований до постановки на новорічних святах для дітей 6-х класів».

— І все тут є? — запитала бабуся. — І хомичайники і конячки?

— Все.

— Гаразд. За цю історію тобі п'ятірка. Тільки довідайся, будь ласка, хто були автори першого варіанта.

РОЗДІЛ N+18

(Останній із списку подяк і доган)

Дожили! Мені почали п'ятірки ставити. І хто? Рідні бабусі, котрі інакше як безголовим ніколи мене не називали. Ну що ж! Хто б сперечався. А я похвалою не розбещений. Дякую тобі, бабусю Віро Петрівно! Служу Радянському Союзу! Тільки я до себе вимогливіший.

Сам собі я поставив би п'ятірку лише за одну справу — один незвичайний і позапрограмний виступ. Власне, за нього я і одержав подяку від персоналу дитячої лікарні селища Кубинське.

Ми там були на гастролях маленькою групою. Я і Топилін, ще один ілюзіоніст з дружиною та два гімнасти. Виступали по клубах.

Під час переїзду до цього селища кумедна історія сталась. Їхати треба було вісім годин. Поїздом, їхати вдень. Топилін і каже:

— Навіщо зайві гроші витрачати? Візьмемо чотири квитки. Решта зайдуть як проводжаючі і лишаться. Адже спати не треба. Все одно всі в одному купе товктимуться. А гроші на кіно витратимо чи на їжу.

У Топиліна комплекс голодного дитинства. Йому все ввижається, що завтра продукти скінчаться або гроші. Решта каже:

— А якщо контроль?

— Подумаєш. Під лаву можна залізти. Або у вагон-ресторан піти.

Один гімнаст — верхній — Топиліна під гримай цілком. Решта погодилась за умови, що не їм сидіти під лавою. Так і поїхали.

Квитки купував я. І коли контроль замаячив, усі до мене кинулись повідомляти. Я Топиліну і гімнасту знак подав. Вони під лави, як домовились… Сидять вони там і чують:

— А чому це вас тут четверо, а квитків шість? Де ще двоє?

— Вони у нас сором'язливі. Під лавкою сидять.

Контролер не повірив, вирішив подивитись. Відкрив, а там Топилін. А під другою гімнаст.

— І ось так, — кажу, — щоразу. Як чужий голос почують, одразу ховаються. Біда з ними.

Контролер відповідає:

— Ну, коли вони такі сором'язливі, хай там і сидять. Даремно ви на них квитки брали. Під лавою вони нікому не заважають. Могли б і так їхати. Безплатно, як чемодани.

Мене мовби хто під руку штовхає:

— А ми й не брали. То я два квитки з попереднього рейсу підклав.

Тут уже контроль заплутався. З одного боку, дозволив безплатно їхати… а з другого — вони ж безбілетники… І щоразу довкола мене так виходить.

Та справа не в цьому. Доїхали ми, влаштувались. І раптом у готель до нас прибігає. молода жінка в халаті білому і прохає прислати до них у дитячу лікарню клоуна.

Я кажу:

— Дякую, у нас усі клоуни здорові.

Та виявляється, не до жартів. У них робились дві операції. Раптом світло в районі вимкнули. Довелось дітей терміново до іншої лікарні перевозити — в палату вони не повернулись. І чутка пішла, що хлопчики померли. Батьки збіглись. Діти засмутились. На лікарів дивитись не хочуть. Ліків не вживають. Уколи робити не дають. Лікувати у такій атмосфері безглуздо. Треба їх розважити.

— А ви хто будете?

— Я — педагог при лікарні.

— Гаразд. Ми вдягатись почнемо. А ви своїм подзвоніть, хай карету висилають.

— Та лікарня тут за рогом. Іти два кроки.

— То вам два кроки. А нам у клоунському вбранні не менше двох годин. Усі діти міста збіжаться. І потім карета для справи потрібна. Для видовищності. І санітарів нехай пришлють якомога дужчих. Їм доведеться нас по поверхах носити.

Вона подалась дзвонити. Тут до нас гімнасти приєднались…

ЛІРИЧНИЙ ВІДСТУП

Мене взагалі дивує ставлення культпрацівників та інших запрошувачів до акторів, співаків, письменників.

— Ви у нас виступіть. Дітвора так хоче на вас подивитись. Якихось дві години поспіваєте… Ні, піаніно у нас нема… І акордеона. Ви з собою візьміть… І мікрофона нема. Ви голосніше. Вас почують… Діти вас так обожнюють. Ми їм обіцяли за металолом… Вони будуть засмучені… Їхати до нас просто — на трамваї до фабрики-кухні, а там на автобусі до кола і через будівництво…

У таких випадках цілісінький день втрачаєш: поки приїдеш, поки поїдеш, поки виступиш. Свої справи стоять. Після виступу приїжджаєш висотаний, бо ж дітвори чверть залу і розсмішити її нелегко. І чого тільки не виробляєш, і на руках ходиш, і співаєш, аби вони розсміялись. І все заради того, щоб мене задавакою не вважали і скупим…

А Топилін завжди відмовляється. Під різними приводами. І він правий. Коли б вони запрошували покрівельника, то йому і машину пришлють, і інструмент приготують. А ми для них — так… веселі розважальники. А невідомо ще, чия, робота тяжча!

Діти в лікарні через півгодини побачили з вікон таку картину. Їде «швидка допомога». На капоті сидить Топилін із сурмою і сурмить що є сили! Сирена йому підігрує.

Машина робить коло пошани довкола корпусу. Топилін відкриває задні дверці, і санітари витягають на носилках мене. Але обличчями вони стоять у різні сторони, як тягни-штовхай. І тягне кожен у свій бік. Ані з місця!

Вони носилки поклали, оббігли довкола і знову взялися за ручки. На цей раз лице до лиця. Сердяться санітари, один одному кулаки показують. А я то одного, то другого нищечком — штовх. От і бійка почалась… Наші гімнасти свій етюд виконали у легкій похідній формі. І перекидались вони, і падали, а вся лікарня у вікна дивилась. Як у давнину під час давніх маніфестацій.

Потім верхнього гімнаста у карету заштовхали, а Топилін разом з нижнім мене до корпусу понесли.

А я — просто чудо! Перука руда! Шафа-піджак на мені. Черевики! — їх хоч на валянки надягай. Парасолька і саквояж при мені. Лежу на носилках, граю на дудочці. І черевиками сам собі диригую.

Занесли мене до найбільшої палати. Коло пошани зробили (звісна річ, мене двічі викликали), у носилок ніжки відхилили і поставили їх як ліжко. Гімнаст і Топилін стали почесною вартою, а я працювати почав. Не кваплячись, щоб з інших палат дітвора прийшла.

Я сів на носилках і загорлав:

— Дорогі товариші хворі! Привіт усім апендицитникам! Усім страдникам із запаленням середнього вуха! Довгих літ життя шукачам пригод на свою шию, руки і ноги! Якнайскорше їм вистрибнути з гіпсу! І особлива шана і повага нервовим дітям з першого відділення! Я сам такий!

А Топилін стоїть поруч і кричить у риму:

Вітаєм лікарів і практикантів,

Травмованих, а також симулянтів!

І тут же новий підбадьорливий лозунг:

Хто не ламав ніколи ногу,

Того не візьмемо в дорогу!

Я вирішив не відставати і розвинув першу ліпшу думку у віршах. Вона зразу ж прибрала відшліфованого вигляду:

Хто сумлінно ліки п'є,

Той розумнішим стає!

Несподівано і нижній гімнаст завівся. А чим він гірший? Як загорлає:

Хто в лікарні не лежав,

Той ще щастя не зазнав!

Передав він куті меду. Перестарався. Ми з Топиліним мало «не попливли». Ледве не розсміялись. Чого акторам робити не слід.

Далі я з носилок вибрався, виліз із черевиків і почав ноги витирати об килимок. У шкарпетках. Знову у черевики вліз і йду вздовж стіни — шукаю килимок для рук. Діти заусміхались.

— А чого ви смієтесь? У кожному порядному домі буває килимок для рук. Його рушником називають. А ще буває килимок для носа. Його при собі носять. Під виглядом носовичка.

Раптом я став як укопаний:

— А уколи у вас роблять?

— Еге ж.

— Так. А куди колять?

Діти щиросердні, не розбещені. Відповідають ясно і просто:

— У сідницю.

— Зрозуміло. І хто останній?

— Нікого нема.

— Так не буває. Якщо є уколи, має бути черга. Давненько я уколів не пробував. Я люблю уколи, наприклад, червоні з газованою водою і сиропом.

— У нас таких не роблять.

— Невже? А які у вас роблять? Я хочу ваших покуштувати. Хто останній? Його вколять, я — за ним.

Один хлопчик зголосився. Дуже йому подивитись кортіло, як мене колотимуть. Ми з Топиліним за нього вчепились і хутко чергу вишикували. Сестри лікувати почали. Я кажу:

— Діти, поки до мене справа дійде, я з вами досвідом життя ділитимусь. Таємниці вам відкриватиму, як рідним. Тільки не галасуйте, ліки ковтайте і уколи терпіть.

Ну то ось. Чи знаєте ви, чим розумна людина відрізняється від… від… — І так я на Топиліна увагу звертаю… — Від не дуже так… щоб…

— Чим?

— У розумної людини повсякчас з собою парасолька. Якщо дощ іде, я раз! — і затуляюсь парасолькою. Якщо пече сонце, я раз! — і затуляюсь парасолькою. Якщо станеться виверження вулкана, я раз! — розбігаюсь і ріжу додому. Тому що я — розумна людина, а розумні люди не ходять гуляти туди, де з неба падає каміння.

— І дурні не ходять! — вставив Топилін. — Вони там лежать.

— Та якщо дають щось смачне, я підходжу, розкриваю парасольку і кажу: «Ой, насипте мені у парасольку два кілограми слив. Кісточки окремо».

Тут один хлопчик запитує:

— Дядечку, ви до нас виступати приїхали чи хворіти?

Не завважую питання.

— Та головне — це саквояж мій. Тому що він не простий, а фокусний. Мені його старий фокусник подарував. Ану, хлопчику, дай мені своє яблуко. Клади сюди. Ку-ку. Було ваше, стало наше. Демонструю. (Перевертаю саквояж.) Порожній. А в тебе що, хлопчику? Компас? Клади його до мене. Не хочеш? Ех ти, нехотильник. А втім, правильно чиниш. Молодчина. Більше б ти свого компаса не побачив. Коли мені цей баул подарували, я ще не знав, що він з подвійним дном. Іду собі по вулиці, бачу — продають ковбасу. Я купив, поклав у баул і додому. Вдома бабусі кажу: «Дістань там із саквояжа дещо…» Вона відкрила, дивиться — пусто. І давай мене лаяти. А баул відкритий стоїть, ковбаса з нього так і пахне. А у нас кішечка жила бабусина. Вона за ковбасою полізла, і все — щезла, нема кішечки. У подвійному дні заплуталась, у четвертому вимірі загубилась. Бабуся кричить: «Віддавай мою кішку!» — «А як?» — «А як хочеш! Лізь і діставай!» — «Ні, — кажу, — не полізу. Я там пропаду. Не хочу я все життя у чемодані сидіти!» Тут мені думка гарна спала. Пішов я до сусідів собачку просити: «Дайте мені вашого Тяпа в борг. У нас там їжі зайвої півкіла є. Хай він поїсть». Дали мені собаку, я привів його до саквояжа. Він туди стрибнув… і щез. Лише чути, як у глибині гавкає. Ну, гадаю, все: ні кішки, ні собачки, ні ковбаси! Інший би на моєму місці від такої катастрофи пропав. А я зметикував. Почав воду шлангом наливати, як у пральну машину. Через п'ять хвилин кішка вискакує уся мокра. У зубах ковбаса, а на хвості собачка висить. Ми з бабусею навіть застрибали! А саквояж потім підняти не можна було — стільки в ньому води набралось. Довелося дірочку робити і випускати потроху. Діти подивувались, а Топилін закричав:

Риб ловіть не в океанах,

А в скринях і у чемоданах!

А хлопчик знову питає:

— Ви, дядечку, до нас хворіти приїхали чи виступати?

Топилін відповідає:

— Ні те, ні се. Ми — клоунська «швидка допомога». Нас за рецептом для вас виписали. І в цирку видали. А то ви тут розклеїлись. Лікарів боїтесь, не вірите їм. А наші лікарі, між тим, найчуйніші в світі!

— І найбілохалатніші!

— І спортсмени вони! А яка у них самодіяльність!

Знову гімнаст не витримав:

— До речі, Чехов також був лікарем!

Такими й іншими доводами ми підняли довіру до лікарів-оздоровителів і пішли до малят на верхній поверх.

— Малюки нам, як рідним, зраділи. Топилін підзорний віник узяв і почав у нього, як у бінокль, дивитись, тих дітей видивлятись, котрі лікарів бояться. Далі каже:

— А я знаю, що ви найбільше на світі любите. Загадки відгадувати. Так?

— Ура! Чудово…

— Во, класно!

Малюки повсякчас отак. Скажи їм: «Фокуси дивитись». — «Ура!» — «Чай пити з цукерками!» — «Класно!» Усе на світі вони люблять більше всього на світі.

Топилін:

— І ми також любимо їх відгадувати…

Далі нам не дали розвернутись, тому що один хлопчик із своєю загадкою вихопився.

— Слухайте, дядечки клоуни!

Розсипався горох

На увесь город,

Ніхто його не підбере –

Ні цар, ні цариця,

Ні красна дівиця.

Ура! Є за що зачепитись! Я у хлопчика запитую:

— А чому дівиця красна?

А Топилін закричав:

— Ні цар, ні цариця, ні синя… ні, зелена… чорна дівиця — негритянка вона.

Нарешті за допомогою товариша-дядька-гімнаста ми збагнули, що «красна» — то вродлива. І почали говорити, що ми також красні. І що «сестра у нас нівроку — красненька». І буває, що людина не вся красна, а частинами — ніс, наприклад. А хлопчик, що загадку загадав, причепився: що та що там розсипали. А ми звідки знаємо?

Топилін…. У цій загадці є натяк-відповідь. Розсипався горох. ГОРОХ! (Виділяє це слово.) Отже, горох розсипали. Поворуши мізками, і все.

Гімнаст. У загадках усе інакомовне. Мовиться «горох», а то не горох.

Топилін. Картопля! Студенти розсипали.

Гімнаст. І не картопля. Тут як у байках. Сказано: «мураха», а мається на увазі «трудівник». Під зайцем розуміється боягуз. А під лисицею — хитрун.

Шубовсть. А під мухою хто? Знаєте?

Гімнаст. Хто?

Шубовсть. Під мухою — слюсар-водопровідник.

На цьому сестри нас спішно з палати виштовхали. Так ми й не довідались, що там розсипалось.

Цікаво, чи пам'ятає про це нижній гімнаст — тов. Добронравов Т.П. — нині голова профкому Циркконцерту?

РОЗДІЛ N+19

(«Рада у Філях». «Напередодні». «Ніч перед різдвом». І т. д.)

Хто я — дурень чи розумний? Якщо я — розумний, кмітливий, чому я не вдарився у науку, у виробництво, у дисертацію? Адже я чудово розуміюсь на приладах. Став би кандидатом. А коли кандидат, отже, розумний. А клоун бути розумним не може. Він блазень!

Та з іншого боку, я був кращим математиком школи. Посідав різні перші місця на міських і районних олімпіадах. Закінчив інститут. Маю три патенти.

А може, я просто хворий? Розум є, але спрямований він не на те, щоб створювати, а на те, щоб розсмішити, вивернути навиворіт. Розумну голову дурневі дано. І Так чи інакше, мої розумні колеги і супротивники вважають мене дурником. Процвітаючий дурень. Щасливий дурень, до котрого щастя суне в руки. А їм доводиться розумом усього досягати, працею. Їм на талант покладатись не можна. До їхнього таланту ще не доросли сірі маси. От мій ширпотреб — масове мистецтво якраз для сірих мас. Звідси дешеві успіхи. І в цьому популярність моєї дешевої популярності.

Та вже їхню діяльність і продукцію я давно прорахував і виплюнув. Нема там чаклунства і незвіданого. Нема шаманства. Нема того загадкового «переходу кількості в якість». А точніше, переходу якості в якість. Що є в кожному класному анекдоті. Все розпочинається на одному рівні, а закінчується на іншому, вищому. (Побачити б графік анекдота, осцилограму його, чи що!).

Все-таки нема нічого на цю тему сильніше за «Моцарта і Сальєрі». Та коли б нас Сальєрі оточували! Їй-богу, то не найгірший варіант творчої інтелігенції.

Три дні тому Тихомирову присвоїли звання заслуженого діяча мистецтв РРФСР. Завтра суд. Підіб'ємо деякі підсумки.

1. Запрошення надіслані. Майже всі потрібні й славні люди обіцяли бути.

2. Лебідка готова. Перший зразок у мене в руках.

3. Одержано довідку від циркового училища про те, що воно не може мене прийняти. Нема чого. Загальноосвітні предмети я склав у моєму вузі, а фахові навички у мене на належній висоті.

4. Зібрано теку відхилених Тихомировим номерів. Дві третини у ній — це сцени, схвалені в інших місцях, в пресі, на радіо чи на естраді.

— То що скажеш, бабусю?

— Не знаю, як тепер, а за мого часу для вступу до комсомолу необхідні були дві комсомольські рекомендації або одна партійна. Її могли дати члени родини. Так ось, я б тобі дала рекомендацію. Людина ти для суспільства потрібна.

— А я б тобі, бабусю, рекомендації в комсомол не дав.

— А це ж чому? — обурилась вона.

— Вік у тебе, бабусю, не комсомольський.

— Бовдур! — сказала бабуся і полізла битись. Ледве я заховався під столом. А вона продовжила — Людина ти потрібна, як потрібні в природі грифи чи яструби-перепелятники. Але для сім'ї я, безперечно, бажала б іншого родича. Тобто внука.

Наприклад, такого, як він, — вона вказала на Топиліна.

— Дякую, — відповів Топилін. — Я про кращу бабусю й не мріяв!

— Зрада! — закричав я. — Гаразд, тепер ви, бабусю, як чесна людина, мусите його увнучити. А ти, Топилін, убабусюй її. Що стосується мене, то з обома розлучення. Але не зараз, завтра ввечері.

— І те, — сказала любима Віра Петрівна, — пам'ятаєш нашу першу розмову про те, у кого яка справа головна? Ти, звісна річ, ризикуєш усім. І все ж ти правий.

Це вже для мене просто вручення ордена. Адже ніч не засну!

РОЗДІЛ N+20

(Завтра вдень)

Справа йде вже до фіналу,

Треба випить люміналу.

Борис Заходер

мимохідь.

Зал суду заповнюється. І в основному пристойними людьми. І кожний прибулий викликає подив на обличчях тих, хто сидить на сцені — у президії. Все ближче до третьої… Все повніший зал… Слово бере директор:

— Шановні товариші! Ми вельми здивовані, що зійшлося так багато людей. Це внутрішня справа нашої організації, і ми б не хотіли, щоб вона набула такого розголосу. Ми просимо всіх, хто не має стосунку до справи, залишити нас.

— Тут усі мають стосунок!

— А для чого таємничість!

— Ми свідки і преса!

— Нема чого робити тут стороннім!

Президія порадилась і вирішила слухання не переносити. А де Тихомиров? Чому його нема в президії?

Слово надається Кічаловій Марині Вікторівні — заступниці Тихомирова. Співай, ластівко, співай!

— До нас у товариський суд надійшла заява від вельми шанованого нами і цінимого працівника — товариша Тихомирова Анатолія Сергійовича. Він був ображений іншим, також, на жаль, нашим працівником, Іваном Шубовстем. Шубовсть назвав Анатолія Сергійовича перестрахувальником, шкідливою для цирку людиною і запропонував піти з роботи. Копію свого пасквільного листа Шубовсть надіслав до центральної газети, щоб надати справі великого розголосу. І нині тут ми маємо з'ясувати, хто Ж НАСПРАВДІ є шкідливою для цирку людиною. Поставити всі крапки над «і». Дати відповідь центральній газеті і вжити всіх заходів, аби подібні ситуації у нас ніколи не виникали. Для початку я охарактеризую двох дійових осіб: позивача і відповідача.

Анатолій Сергійович — молодий, але дуже досвідчений працівник цирку. Величезна кількість номерів пройшла через його руки від авторів до акторів. Репертуарна політика, що проводиться ним, ніколи не ставилась під сумнів. Ні керівництвом, ні глядачем. Він абсолютно точно знає головний напрям сьогоднішнього дня і в курсі всіх державних справ і політичних подій. Він не робить помилок у виборі репертуару і авторів. Він — хороший товариш. Завжди посміхається, завжди на робочому місці, завжди допоможе порадою і підтримає. Анатолій Сергійович розпочав свою діяльність по організації концертних агітбригад ще в інституті. Із студентськими театрами та бригадами він об'їздив усю цілину, усі новобудови. Дуже успішно працював у міськраді у відділі культури. Що й казати, всі ми чудово знаємо Анатолія Сергійовича тільки з кращого боку!!!

— Знаємо!

— Звичайно, знаємо! — пролунали голоси з залу.

— Недаремно ж керівництвом нашої організації Анатолія Сергійовича було висунуто на присвоєння звання заслуженого діяча культури РРФСР! І це звання він одержав.

(Оплески в залі.)

Тепер друга особа. Це, безперечно, здібний клоун Іван Шубовсть. Певно, скороспілий успіх запаморочив йому голову. Бо його витівка не що інше як наслідок зіркової хвороби. Я вже мовчу про те, що Тихомиров — його начальник. Легко образити і скривдити раниму людину. Яка свою енергію, своє вміння присвятила цирку!!! Не кожний на це зважиться. Треба бути дуже черствою особою. Але, можливо, це помилка, хвилинний настрій? Знаєте, якесь потьмарений, розлютився на всіх і вирішив зігнати злість… Виявляється, ні. Виявляється, кривдити ближніх, ображати їх — то система нашого «героя». Ми поцікавились, як виявив себе Іван Шубовсть протягом тих двох років, які він працює у нас. І з'ясувалось багато цікавого, що дає право мені говорити про нього як про негідну і дріб'язкову людину. За ці два роки він одержав дві догани за бешкет і образу собі подібних. Став героєм двох газетних заміток із нищівними рецензіями і обзавівся, либонь, найнизькопробнішим репертуаром поміж усіма нашими акторами. Він прагне гучних овацій. Талант не дозволяє досягти цього чесним акторським шляхом, шляхом підвищення майстерності. І Шубовсть вирішує випливти на поверхню завдяки вульгарності, лжегостроті і панібратства із глядачем. Робити це йому не дозволяли. Звідси ненависть до репертуарного відділу і керівника відділу Анатолія Сергійовича Тихомирова.

Ого куди веде! Он як стелить! Ще й пересмикує. Адже одна замітка і одна догана.

— Звідси і цей лист, що нині пече; мені руки. Мало того. Ми звернулись до тієї організації, звідки Шубовсть пішов до нас, і з'ясували, що і там він виявив себе з негарного, підлого, чи що, боку. Три догани із занесенням до особистої справи і з попередженням про звільнення! Мені більше «нічого сказати. Картина більш ніж ясна. Ми лише маємо виробити спільні заходи, щоб образи такого типу ніколи не повторювались у нашій організації.

Вона сіла.

— Є запитання до обвинувача? — запитав Мосалов.

Їх не було.

— Тоді у мене запитання. Скажіть, будь ласка, Марино Вікторівно, а чи є у Шубовстя подяки? Чи лише догани?

Вона здвигнула плечима:

— Ну, як у кожної людини.

— Як у кожної людини, є чи, як у кожної людини, нема.

— Як у кожної людини, є.

— Дивно. У мене, наприклад, жодної нема. А догани є.

Він надав слово Север'янцеву. (Нагадую. Особа п'ята. Север'янцев Андрій Павлович. Режисер. Поставив кілька гарних спектаклів і номерів. Дуже прагне всесвітньо прославитись і зовсім не хоче з будь-ким сваритись. Ввічливий… Член усіх комісій, засідань, пленумів… З точки зору всесвітньої справедливості… у суді захисник.)

Та перш ніж Север'янцев почав говорити, Кічалова знову попросила слова і зробила невеличке доповнення:

— Я попрошу вас не дивуватись, що в президії нема Анатолія Сергійовича. Він занедужав. І вважає образливим для себе контакт з Шубовстем. Він цілком поклався на почуття нашої справедливості. Абсолютно впевнена, що ми зуміємо правильно розібратись у цій непристойній справі. А для тих, хто цікавиться, підготовлено спеціальну добірку із газетних заміток про діяльність Циркконцерту. Під час перерви можна з нею ознайомитись.

Усе продумано. «Справа непристойна». Він «цілком поклався». А добірку все ж підготовлено. Почав говорити Север'янцев:

— Товариші, ми вислухали Марину Вікторівну, і вималювалась така картина. Що на світі живе дві різні людини: Тихомиров Анатолій Сергійович — гарна і Шубовсть Іван — погана. Та справа не в цьому. Не заради таких висновків ми зібрались. Справа в тому, що Шубовсть звинувачує Тихомирова у відсутності почуття гумору, в тому, що Тихомиров не пропускає хороші тексти через страх втратити крісло. Щодо першого говорити не доводиться. Перевіряти, чи є у Тихомирова почуття гумору, ми тут не будемо. Г більш того, я не впевнений, чи потрібно воно керівникові. Може, йому простіше залучити гарних експертів-рецензентів. А ось другий пункт перевіряється і заслуговує уваги. І, якщо у Шубовстя є факти, напевно, їх слід заслухати. Я з величезною повагою ставлюсь до Анатолія Сергійовича. Та раптом з'ясується, що він дійсно відхилив багато гарних номерів. І закреслив якісь теми. Тоді ми маємо вжити якихось заходів, аби це не повторювалось. У подальшому.

— А якщо фактів нема, — підвелась Кічалова, — ми також маємо вжити заходів, аби це не повторювалось. У подальшому.

— Безперечно. Це вже діловий підхід. А те, що Тихомиров — гарна людина, а Шубовсть — погана, у даному випадку значення не має.

— Можливо. Тільки все одно це дивно, — втрутилась знову Марина Вікторівна. — Одна людина образила другу, майже що вдарила — назвала перестрахувальником. А ми замість того, щоб осмикнути її, поставити на місце, починаємо розмірковувати, а раптом вона права? А раптом вона правильно образила?

— Але ж він не назвав його дурним! — вибухнув Мосалов. — Він говорив про фахову непридатність!

Пауза. Мосалов заспокоївся. І знову мовив:

— Може, він не правий. Але ж він не особисті рахунки зводить.

— Гарний у нас голова! — шпигонула Кічалова. — Об'єктивний.

— Не треба пересмикувати, Марино Вікторівно. Факти потрібні.

— Гаразд. Тільки перш ніж вашого Шубовстя слухати, давайте з іншими людьми поговоримо. З естрадними авторами. Вони краще знають, як Тихомиров до них ставиться.

— Що означає ВАШОГО Шубовстя?

— Ви ж його захищаєте!

— Я справедливість захищаю. А ви все в емоційний ряд переводите — хто хороший, а хто поганий. А мені це не важливо. І найкращий може бути винний.

Він оце досить злостиво вимовив, і Кічалова замовкла. Далі почали виступати автори — Дядьєв, Ред і Калошин. Ось що вони прояснили. Краще за Анатолія Сергійовича на світі нікого нема й ніколи не було. І навряд чи коли-небудь ще з'явиться така людина. І теми він підказує, і ходи, і прийоми пропонує. Вночі і вдень ладен сидіти над репертуаром з дітьми-авторами. І захиталась моя справа, западала. І засумували мої прибічники.

А прибічники Анатолія Сергійовича зраділи.

Дійшла черга до Носача. Сергія Миколайовича. Котрого я запросив. Мосалов запитує:

— Які у вас стосунки з Тихомировим?

— Звичайні. Я пишу, він купує.

— Для кого?

— Для акторів усіляких. Куплетистів.

— Є у вас до нього претензії?

— Які?

— Буває так, що він щось не пропустить?

— Буває. Дуже часто.

— Можете навести приклад?

— Можу. Скільки завгодно.

Він почав виконувати куплети і частівки. В іншій аудиторії це було б дико. Але тут зібралися професіонали і все звучало цілком нормально. Так само, як у нас в цеху аналіз причин згорання потенціометрів.

— Ось куплети для Далекого Сходу.

Жив я мрією простою

Привезти відро з ікрою.

Та продають у вас на ринку.

За карбованець — ікринку.

Тихомиров сказав тоді, що не варто привертати до цього увагу. Кількість ікри все одно не збільшиться. Або ось ще:

Рибка золота ридає,

Викуп визначить благає.

Дід півлітра запросив,

Рибку взяв — і закусив.

Він сказав — співай не співай, пити менше не стануть. Ні до чого нам це.

— Дякую, — сказав Север'янцев. — Якщо ви не до кінця прояснили картину, то досить вагомо її доповнили.

— Так, — сказав Мосалов. — Я б отаке також не пропускав. (Пауза.) Є ще бажаючі доповнити картину?

І раптом як грім з ясного неба:

— Є!

Батечки! Це ж Великий Гуморист!

— Дозвольте мені сказати. Я бачу, справа у вас більш ніж складна. І, по-моєму, рішення ви не знайдете. Тому що у вас і Шубовсть правий, і Тихомиров не винний.

— Так не може бути! — вигукнув Север'янцев.

— Може. В чому правий Шубовсть? У тому, що Тихомиров дійсно заважає, а може, навіть шкодить Циркконцерту. Я, наприклад, і багато інших облишили писати через нього. Дядьєв, Ред і Калошин його хвалять. А що їм лишається робити? Вони вміють писати лише для цирку. У них нема іншого фаху. Коли Тихомиров виграє справу — їм кінець, якщо вони проти нього виступали. Якщо програє Тихомиров — вони також молодці, за слабкого заступились. Ніхто їх не осудить. Од начальника все залежить. Тихомиров і замовлення робить, і ціни за номери і цілі програми визначає. І сто разів треба подумати, перш ніж з ним посваритись. Отож ваш Шубовсть на вельми великий ризик іде. А номери Тихомиров справді нищить. І найкращі. Є у нього такий лозунг для співробітників, напівтаємний: «А що нам буде, коли ми цей номер не пропустимо?» Нічого йому не станеться. Хоч тричі Шекспірові від естради відмовляй. Та він просто не може бути в чомусь винним. Він ніяких постанов, рішень, законів — нічого не порушує. І, як не дивно, розмову тільки так і можна вести — гарний він, а чи поганий. Та, я гадаю, не Марина Вікторівна має це робити. Вона його підлегла. Вона сама так живе.

— Вибачте, — втрутився Север'янцев. — Ми так ніколи не виберемось. У вас що-небудь відхиляли?

— Казку мою про одяг знаєте?

— Знаємо. Є такий мультфільм.

— Так ось, тут її, відхилили. Не треба привертати увагу до поганого одягу. У нас в країні на сьогодні є важливіші проблеми. В іншій казці у мене три брати діють. Перший варить сталь, другий запускає супутники, а третій одержує по 33 поросята від однієї свиноматки. Мені було сказано: «У російських народних казках третій брат завжди дурень. Отже, ви натякаєте, що у нас дурні займаються сільським господарством». — «Я натякаю, ті скажуть…» Скільки інтермедій пропало! Ви помітили, що нині у ваших концертах переважно співаки працюють, гімнасти, фокусники, дресирувальники, а не клоуни, куплетисти, тобто розмовники. Так ось це його заслуга!

На цих словах Кічалова підвелась і вклонилась Гумористові:

— Дякую, товаришу Дзюровський, не чекала.

— Будь ласка, товаришу Марино Вікторівно, сам не чекав.

Спасибі Гумористові. Дійсно спасибі! Щочетверга до нього їздитиму у футбол грати, щоб він довше прожив. Фіг у мене цей товстий професор хоч один гол заб'є. І цей сміттєвий ящик також!

Тільки після виступу Дзюровського я збагнув, якої великої помилки допустились Тихомиров з судом. Були б збори — необхідно ухвалу приймати. А яку? Тільки проти мене. Заходи вживати. Які? Безперечно, лише каральні. А коли товариський суд — можна ухвалу не приймати: радитись, думати, відхиляти позов. Тобто суд для мене надзвичайно вигідний. Велика гласність. І Тихомиров лишається в очах усіх кандидатом на завідування пожежною безпекою. Це в разі мого виграшу. В разі їхньої перемоги суд міг би запропонувати адміністрації мене звільнити. (Чого б збори зробити не могли.) Отже, суд — це загострення ситуації, доведення її до вибуху. А отже, знову ходіння по лезу.

Далі голова профкому виступав. Товариш Добронравов Т.П. Колишній нижній гімнаст. (Громадянин товариш-дядько.)

— Ми у профкомі були надзвичайно здивовані листом Шубовстя. Адже йому вже ніхто працювати не заважав. Йому були створені всі умови для зростання і просування. Профком неодноразово виділяв йому путівки, заохочував. Профком клопотав про підвищення його ставки. Єдине, чого не заохочував профком у Шубовсті, — партизанщини, як він каже, імпровізації. Ми не можемо ставити успіх у глядача в залежність од настрою нашої прими. Репертуар повинен бути надійний, перевірений, якісний і соціально зрілий. Проте Шубовстя, і я сам цьому свідок, повсякчас тягне на загравання з публікою. На створення непередбачених ситуацій. Він навіть не замислюється: а раптом це потрібно лише йому? А раптом глядачеві це зовсім не потрібно? І Анатолій Сергійович абсолютно правий, вимагаючи стабільного, перевіреного репертуару. Ми не приватна лавочка, ми — державна організація. І конфлікт ясний. Ні в якому разі не можна лишати його без наслідків. Тихомиров — заслужений працівник цирку. Його діяльність бездоганна. Профспілковий комітет вважає, що необхідно зробити все, щоб Анатолій Сергійович був убезпечений від подібних ситуацій, а Шубовсть покараний.

Він ще хвилину говорив про інші справи Цирк-концерту. Певно, він був усе ж таки сумлінний профспілковий працівник. Дай боже йому гарного профспілкового здоров'я, профспілкової бадьорості та справжнього широкого профспілкового щастя і раптом — нова несподіванка! Дмитрієв виступив. Він якийсь такий великий і номенклатурний, що йому зразу надають слово, запрошують у президії, навіть до ладу не довідавшись, хто він.

— Я — головний інженер тієї організації, «вельми шанованої», звідки до вас прийшов Шубовсть. Ось про що я подумав: а чи візьму я його до себе на виробництво назад, якщо попроситься? І так вирішив — не візьму. Надто вже він незручний. І багато з ним скандалів пов'язано. Досі про нього на заводі легенди ходять… Але те, що він для діла корисний, — це безперечно. Те, що він ворог зашкарублості й лицемірства, кожному зрозуміло. І що він людина порядна, можу засвідчити. Питання є?

Не було.

— То що ж! — сказав Мосалов. — Лишається нам Шубовстя вислухати. Ваше останнє слово.

Я подав Топиліну знак крутити лебідку. І неквапливо пішов до вхідних дверей. Є у мене що сказати. Зрештою сам я збагнув багато що. І головне, я збагнув, що усі люди на землі поділяються на громадян і рабів… Причому раб може бути на будь-якій посаді, бути начальником, та все ж лишається рабом. І що він сіє довкола? Рабство і догідливість. І з пана він миттєво обертається на підлабузника при появі дужчої людини. А громадяни повсякчас громадяни. І наше завдання — збільшувати кількість громадян, витрушувати з людей холуйство. І тільки тоді, коли всі люди стануть громадянами (може, через тисячу років), можна буде сісти й серйозно замислитись — а для чого життя дано людству, для чого ми, люди, на землі живемо?

Вийшло смішно. Ненапнутий трос лежав на — сцені. Він почав напинатись і опинився під стільцем нижнього гімнаста. Того самого, котрий вимагав стабільності в житті цирку. Ще секунда — і він поїхав би на стільці навстріч мені. Його спіймав Mocaлов.

По напнутому тросу я рушив у свою дорогу нагору. Коли я ішов понад Кічаловою, я зробив вигляд, що ось-ось на неї впаду.

— Шановні товариші! Безперечно, Анатолій Сергійович шанована людина. Він — заслужений діяч мистецтв. Більш того, я збагнув, що він сумлінний, дисциплінований працівник. Але я також людина шанована і високопрофесіональна. Хоч я і не начальник, а клоун. І навіть, хай так, блазень! Ось довідка з циркового училища про мій фаховий рівень. Ось подяки і газетні замітки, присвячені моїй діяльності в цирку. (Ці папери я передав до президії.) Та навіть коли б я не був такою знаменитою особистістю, до моїх слів і мого листа варто прислухатись. У них, у проклятих капіталістів, небезпечно бути зашкарублим. У них конкуренція. А що у нас є двигуном прогресу?

— План, — мовив Дмитріев.

— В такому разі, що є двигуном понадпланового прогресу? Чи господарства непланового, як у Тихомирова?! (Я сів на дроті.) Наша свідомість, наша совість. Нападаючи на Тихомирова, я своє матеріальне становище поліпшую? Посісти його місце хочу? Звести з ним рахунки? Звичайно, можуть бути й такі припущення. А чому б просто, по-селянському не повірити мені і не збагнути, що Тихомиров для Циркконцерту шкідливий. В крайньому разі на цій посаді. Ось тека номерів, ним відхилених і прийнятих іншими організаціями. Я не приховуватиму, я готувався до суду. І бажаючі можуть з нею ознайомитись. А ось довідка про те, що через відсутність розмовників у бригадах їх мобільність і доходи від них зменшились. А це не лише доходи. Це головні для нас далекі маленькі майданчики, де акторів по року не буває. І де поява цирку для дітвори як подарунок до дня народження. Отож це вже шкода не лише для Циркконцерту, а маленьким громадянам нашої безмежної Батьківщини. А я себе вважаю їхнім послом, захисником їхніх інтересів у країні дорослих. Дружній країні! Питання є? Питань не було.

Я сів на дріт, як на перил а, і миттєво з'їхав униз. — Блазень несусвітенний, — мовила мені внизу бабуся.

Мила моя Віро Петрівно! Поїхали додому пити чай.

Суд пішов радитись. Радьтесь, діти, радьтесь. У вас вельми тяжке становище.

ЗМІСТ

25 професій Маші Філіпенко

Клоун Іван Шубовсть

Примітки

1

Ракита (рос.) — рокита, верба.

2

Бабуся, звичайно ж, хотіла сказати, що я бовдур. Вона, власне, це й сказала, лише не словами, а інтонацією, жестом. І я вирішив надалі, коли подібне станеться, трапиться фраза, що вимагає домислювання чи інтонаційного роз'яснення, ставити спеціальний натякувальний знак —!. Ще його можна назвати іронічним або знаком іншого смислу. Можна сказати про кулькову ручку:

— Понадпланове — отже, найкраще! — І усім зрозуміло, ручка гарна.

А можна сказати так:

— Понадпланове — отже, найкраще! — І всім зрозуміло, що ручка не пи… ось… чо… паста у ній неякісна.

Content

Успенський Едуард 25 професій Маші Філіпенко

Едуард Успенський 25 ПРОФЕСІЙ МАШІ ФІЛІПЕНКО Повісті

25 ПРОФЕСІЙ МАШІ ФІЛІПЕНКО

ВСТУП, АБО МАЙЖЕ ПОЧАТОК

РОЗДІЛ 1 ПЕРША ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. КРАЩА ЗАКРІЙНИЦЯ

РОЗДІЛ 2 ДРУГА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. ОДИН У ПОЛІ НЕ ВОЇН

РОЗДІЛ 3 ТРЕТЯ ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. ТАЄМНИЦЯ ОВОЧЕВОЇ ПАЛАТКИ

РОЗДІЛ 4 ЧЕТВЕРТА ПРОФЕСІЯ. АСИСТЕНТ ОВОЧЕВОГО СХОВИЩА

РОЗДІЛ 5 НЕ ДО ПРОФЕСІЙ

РОЗДІЛ 6 П'ЯТА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. СТРАЖДАННЯ ТРОЛЕЙБУСНОГО ПАРКУ

РОЗДІЛ 7 ВІРНІШЕ… ЯК БИ ЦЕ…

Повість про те, як дівчинка Маша працювала геологом у науковій експедиції

РОЗДІЛ 7 СЬОМА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО. МИ — ПОЖЕЖНА ДРУЖИНА

РОЗДІЛ 8 ВОСЬМА ПРОФЕСІЯ МАШІ ФІЛІПЕНКО

ОПЕРАЦІЯ «ВЕСЕЛІ ОСЕЛЕДЦІ» (Кінець восьмого розділу)

ОПОВІДАННЯ ПЕРШЕ. РИБАЛЬСЬКЕ

ОПОВІДАННЯ ДРУГЕ. ПОЛЮВАННЯ НА ХУТРОВОГО ЗВІРА

ОПОВІДАННЯ ТРЕТЄ. ПОЛЮВАННЯ ЗА ПЕРОМ

ЦІЛЮЩИЙ БУГАЙ

ХАЗЯЙНОВИТА СОБАКА

ІСТОРІЯ З ЯСТРУБОМ-ПЕРЕПЕЛЯТНИКОМ

УКУС ГАДЮКИ

МАГНІТНИЙ БУДИНОЧОК

КЛОУН ІВАН ШУБОВСТЬ

РОЗДІЛ N

РОЗДІЛ N+1

РОЗДІЛ N+2

РОЗДІЛ N+3

РОЗДІЛ N+4

РОЗДІЛ N+5

РОЗДІЛ N+6

РОЗДІЛ N+7

РОЗДІЛ N+8

РОЗДІЛ N+9

РОЗДІЛ N+10

РОЗДІЛ N+11

РОЗДІЛ N+12

РОЗДІЛ N+13

РОЗДІЛ N+14

РОЗДІЛ N+15

РОЗДІЛ N+16

РОЗДІЛ N+17

РОЗДІЛ N+18

РОЗДІЛ N+19

РОЗДІЛ N+20

ЗМІСТ

Примітки