Тесленко Олександр

Кут паралельності

Олександр Тесленко

КУТ ПАРАЛЕЛЬНОСТІ

Фантастичні повісті та оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Рецензенти: В. П. Бережний, М. Ф. Слабошпицький

ПОВІСТІ

ТАНЕЦЬ ДІЛІАКІВ

Уявіть собі, що ви на невідомій планеті за мільярди кілометрів від домівки. Довкола нашого корабля, скажімо, гори. Вони можуть виявитись речовиною Желано’зи, у якій ви розчинитесь, мов грудочка цукру, можуть виявитись горами розпеченої породи. Хоч найшвидше — будуть чимось таким, про що ви й гадки не маєте, стократ підступнішим або й тривіально простим і навіть звичним. Або, скажімо, вас оточують якісь невідомі рослини і ви чуєте, як вони розмовляють між собою, як звертаються до вас, наляканих і безпорадних, але затятих і первісно сильних у своєму бажанні не просто вижити, а ще й підійти хоч на крок до розгадки чергової таємниці.

І повірте, що звичні, вже відкриті закони не завжди вам допоможуть.

Я ніколи не проходжу під конструкцію у формі трикутника. Це після тримісячного перебування на планеті Едера, де крілли-поліморфи від малих до велетенських харчуються лише тим, що проходить чи пролітає під аркою їхніх «ніг», поставлених трикутником. Вони майстерно маскуються під неживі форми, але постійно зберігається конфігурація трикутника. Там загинули інженер Лін Брус, біолог Петро Бач, біокібер Арміл. І тепер я ніколи не проходжу під будь-якою конструкцією у формі трикутника, навіть на Землі, де буваю зрідка, хоч і розумію, що на Землі немає і бути не може кріллів-поліморфів. Однак…

Після експедиції до зоряної системи Н17В12 і перебування на планеті В-10 в мені залишилось бажання час від часу обертатися 1 голосно викрикувати: «Лі-Бі-На! ЛІ-БІ-На!» Самий собою вигук позбавлений будь-якого змісту, але на планеті В-10 він рятував від загрози отруєння чнерами. То були зовні індиферентні створіння, щось на зразок грибів підпеньків, тільки величезних і рухомих. Здавалося, спершу вони зовсім не реагували на нашу появу. Та вже другого дня бувало так, що несподівано один із «капелюшків» чнерів відокремлювався від основного тіла і, судомно скорочуючись, зависав над нами, прискаючи цівками слизу. Наші універсальні комбінезони виявились ненадійним захистом. Невідома речовина викликала стан тривалого гальмування біоелектричних процесів. Двоє з нас померли від раптового паралічу дихального центру.

І ось одного разу біолог Клим Ник прибіг до нашої Бази збуджений і блідий. Від хвилювання зашпортався в елементарно простому кріпленні головного шолома. Нарешті видихнув:

— Лі-Бі-На!

— Що?

— Треба голосно крикнути в сантиметровому діапазоні: Лі-Бі-На!!! Чуєте? Від цього вигуку чкери чомусь втрачають агресивність. Чуєте? Лі-Бі-На-а-а-а-а!

Він і сам не знав, як знайшов це буквосполучення. Зайшов в один із осередків чнерів, в очікуванні агресивних проявів розсилав на всіх діапазонах свого передавача найкрутіші лайки і просто нісенітниці.

Я не випадково почав так здалеку. Але це теж одне з моїх дивацьких правил — ніколи не поспішати з висновками і не намагатися б вихлюпнути відразу есе, що знаєш, завбачаєш і просто домислюєш, коли йдеться про справи серйозні. Треба бути обачним завжди. В словах, як і в діях однаково, закладена таємниця наступного кроку і безповоротна матеріальність зробленого. І жодну життєву помилку неможливо виправити. Можна лише не повторити її вдруге.

А зараз хочу розповісти про третю експедицію на Центурію, четверту планету зірки Цента, що в сузір’ї Тукана. Ці квадри простору добре вивчені. На самій Центурії вже було дві земні експедиції наших попередників.

Все починалося з дружнього кепкування наді мною товаришів після затвердження програми Радою космічних досліджень.

— Біокібер Центуріон летить на Центурію, — поплескували мене по плечу.

Нас було дванадцятеро. Крім мене, командир корабля Федір Драголюб, біокібер Клітоцибер, зв’язківець-енергетик Тихін Перстач, фізик Степан Шалій, біолог Зоряна Астрагал (дочка відомого біолога Андрія Астрагала), інженери Марк Бнс та Франціско Трелінг, лінгвіст Бімба Джамірдзе, психолог Хенк Михайлов, лікар Віллі Брет, молоде дівчисько, ентузіастка Юлія Шандра. Нікого з них уже немає серед нас… Інженер Марк Енс був першим. Власне, ми спершу не знали, що з ним сталося…

Години посадки — справа виснажлива. Недаремно першим пунктом програми кожної експедиції стоїть відпочинок.

Молодий хлопець не міг думати про сон. То був його перший політ по закінченню політехнічної академії. Не міг вгамувати свого хвилювання й цікавості, доймав запитаннями Зоряну, що сиділа у кріслі поруч.

— Певно, на Центурії багато змінилось за роки від попередньої експедиції. Правда ж? Як ти гадаєш? Ми вже годину на планеті, а до нас ніхто не вийшов…

— Ми приземлились на Плато діліаків.

— Так, але ж мені не дає спокою… Хвилювання хлопця видавалося награним, штучним, ніби задля бажання показати, що програма дослідження Центурії є невід’ємною часткою єства молодого інженера Марка Енса. Мов, хай ніхто не сумнівається в доцільності його перебування серед членів екіпажу.

— Мені не дає спокою знаєш що?

— Твій голос мене заколисує. Твій голос навіює сон. Я вже сплю. Сплю… — Зоряна усміхалася, не розплющуючи очей, напівлежала у глибокому кріслі.

— Даруйте, — голосно мовив Марк Енс вже до всіх інших. — Але ж не могли центуріани нас не помітити? Експедиції вони колись зустрічали, мов були попереджені зарані.

— Так, зустрічали, — сумно посміхнулася Зоряна і розплющила очі. — Першій експедиції взагалі не дозволили вийти з корабля. А другій великодушно дали можливість кілька годин походити по їхній планеті… Якби не зустріч з Тіріданом, батько нічого б не привіз по-справжньому цікавого з другої експедиції. Так ми принаймні знаєм про їхнє таємниче Плато Вічності…

На екранах зовнішньої панорами плюскотіло море. Брунатні низькі скелі зависли химерними карнизами над водою. А далі від моря — поодинокі кам’яні горби витягувались у пустельний краєвид. З чотирьох динаміків з-під купола кабіни долітало легке посвистування вітру та плюскіт хвиль. Ми зробили посадку майже на самому узбережжі.

— Я вийду, — мовив Марк Енс. — Можете за мене не хвилюватися… Добре, командире?

Всі розуміли молодого хлопця, його хвилювання і бажання приховати брак досвіду. Ніхто не зупинив його, на жаль. Лиш командир мовив:

— Хлопчику, ми сіли на Плато діліаків. Сподіваюся, ти скоро втамуєш свою спрагу відкриттів.

— Командире, погляньте, яка нудота за бортом. Боюся, що не багато ми тут відкриємо.

— Хочеш бути першим мисливцем у цій пустелі? — посміхнувся Драголюб, а Марк Енс рішуче підвівся з крісла, підійшов до шафи і дістав свій комбінезон:

— Пригадуєте, як у Сандра про крем’ях?

Ти — наче крем’ях по поверхні.

Води тужавість під тобою

і п’янкість тих хвилин зрадливих,

народжених хлопчачою рукою.

Ти дивишся на дітлахів на березі,

ти дивишся на сонце, бризки хвиль.

Ти бачиш, як старіють верби.

Ти бачиш, як старіє світ.

Летиш

ти

крем’яхом невпинним,

та десь в далекій далині

зупинишся,

обтяжений побаченим,

на синій-синій глибині…

— Пригадуєте? Це мій девіз — не зупинятись. А ви справді потребуєте відпочинку? Забуваєте геніальний «принцип крем’яха» — не зупинятися. Чи ви вже опускаєтесь до синьої глибини, дідугани? — сміявся. — Відпочивайте і заздріть мені, що я наймолодший.

Марк Енс закріпив шолом і рушив до деклі-маційної камери. Скоро ми побачили його на екрані зовнішньої панорами. Блакитний скафандр з оранжевою шісткою і сріблястий напівпрозорий шолом у яскравому промінні Центи оживили брунатну одноманітність кам’яної пустелі.

Одинадцять крісел по периметру округлої кабіни ховали в собі втомлені тіла мислячих істот. Дванадцяте пустувало, зберігаючи на своїй пластичній ледровій поверхні помітне заглиблення. Тоді ніхто з нас не думав, що хлопець більше не повернеться.

Я дивився, як він поволі віддалявся, як меншала блакитна пляма на екрані, аж доки не втратила повністю кольору, перетворившись на темну цятку майже на обрії.

Радіозв’язок з інженером був увімкнений, але Марк Енс хвилин десять ішов, не зронивши жодного слова. І раптом вигукнув:

— Незбагненно!

Потім чомусь розсміявся голосно, і то був хрипкий, чимось спотворений, зляканий сміх.

— Незбагненно! — повторив і знову засмі- явся.

Зв’язок обірвався раптово. А невдовзі ми почули дивний звук, що нагадував звук вібруючого камертона. Він лунав то голосніше, то тихше, пульсуючи неритмічно. Ми чули його в кабіні таким, яким би він чувся за межами корабля, бо на табло звукового підсилення горіло «НОРМА». Пульсування далекого камертона виповнювало округлу залу корабля, і від того якась потойбічна прохолода розливалася по тілу кожного.

— Досить! — Федір Драголюб рішуче підвівся, подбіг до пульта і натиснув шосту клавішу зв’язку: — Наказую негайно повернутись!

Але відповіді не було.

За якусь мить в ефір, знову полетіли слова наказу, і знову відповіді не було. Лише високий звук вібруючого камертона бринів уже так тихо, що навіть думалось, чи не вчувається він, народжуючись у пам’яті.

Кожен із нас гамував хвилювання.

— Гадаю, варто відразу піти на розшуки, — схопилася Зоряна. — Можливо, ще нічого не сталося… Молодий, недосвідчений хлопчисько… — заспокоювала себе і нас.

— Піде Клітоцибер, — мовив Федір Драголюб, і всі зрозуміли, що командир передчуває щось загрозливо серйозне, бо посилає відразу свого давнього товариша ще з перших польотів, одного з найдосвідченіших біокіберів у нашому Центрі космічних досліджень.

— Зараз, Федоре, — тихо мовив кібер. — Лише хочу збагнути, що могло статися. До чого готуватись?

— Готуйся до всього. Ні на мить не вимикай зв’язку з кораблем. Певно, не даремно центуріани бояться цього плато…

Ще кожен вірив: нічого серйозного не могло трапитися на цій вже трохи відомій людям планеті.

— Я виходжу, — голос пролунав уже з де-клімаційної камери.

За хвилину ми побачили його на екрані зовнішньої панорами. Все було, як тоді, коли виходив Марк Енс. Лиш інший номер на блакитному скафандрі. Оранжева цифра «12» аж засліпила очі, коли Клітоцибер підійшов близько до телекаріуса.

— Добре видно його сліди. Тут дрібний пісок. Такий дрібний, наче брунатний пил. Я йду його слідами, командире.

Постать Клітоцибера повільно зменшувалась на екрані.

— Жодної рослини, ніяких ознак живого в цій пустелі. Аж не віриться, командире, що за двадцять кілометрів знаходиться найбільше центуріанське місто Керл. Дивне дике плато… Його сліди обриваються… Але ні… Це просто на пагорбі немає піску. Відчуваю, інженер затримався на цьому пагорбі. Похмурий, але красивий краєвид. Наш корабель звідси, як сріблястий бублик. Ось погляньте.

Клітоцибер увімкнув відеозв’язок, і ми побачили на додатковому екрані наш корабель очима біокібера. Наша «Центурія» справді видавалася срібним бубликом.

— Не вимикай відеозв’язок. До дідька енергоощадливість, — Драголюб сказав те, напружено вдивляючись в екран, на якому були сліди Марка Енса — відбитки гофрованих підошов на брунатному шарі пилу чужої планети.

— Інженер не поспішав. Ось тут він знову зупинився. Нікуди не поспішав і нічого не боявся.

Разом з Клітоцибером ми вдивлялися в похмурий краєвид, сподіваючись, що побачимо блакитну цятку, а потім почуємо й голос: «Все гаразд. Чого ви хвилюєтесь? Я просто вимкнув зв’язок». І вчувався голос Драголюба у відповідь: «Хлопчисько! Півник!» Він так іноді казав, коли гнівався.

Але ми не бачили на екрані нікого й нічого.

— Від цього місця він пішов швидше. Ось тут оступився, на цій терасці. Навіть торкнув рукою ґрунт. Бачите?

— Може, щось змусило його поспішати? Як гадаєш?

— Поспішати далі від корабля? Ні, добре видно — він просто оступився. Далі сліди рівні. Пішов трохи повільніше.

Тоді ми-ще не знали, Що не мине й хвилини, як нас лишиться десятеро. Ми вдивлялися в екран, а щось невідоме й могутнє. вже вкривало таємничою габою нашого другого товариша.

Клітоцибер був створений на тридцять років раніше за мене. Я його поважав і любив, можливо, більше за будь-кого. Він всього мене навчав перші роки, коли я замінив Джиммі в екіпажі Федора Драголюба. Він опікав мене на кожному кроці, але так тактовно, що я лише згодом зрозумів його постійну турботу. Проте Клітоцибер мав велику ваду, яку було неможливо виправити, — старість. Він переніс уже вісім операцій на Інканському комбінаті біокібернетики. Але ж ніщо не вічне. Почав зрідка втрачати пам’ять. Лише на мить, однак кожен розумів, що з часом такі періоди траплятимуться частіше. Інколи він був надмірно флегматичним, наче сонним. Часом починав снувати складні словесні плетива, логізував до нудоти. І хоч сам усе розумів, та не міг нічого змінити.

Клітоцибер покинув нас раптово і несподівано просто… Зображення злегка завібрувало, мов на нього дмухнули чи згойднули драглисту субстанцію. І водночас долинув тихий звук вібруючого камертона. А біокібер несподівано. розсміявся:

— Незбагненно! Ха-ха-ха-ха! Його сліди обриваються! Чуєте? Бачите?

Нестійке зображення ще давало змогу розгледіти останні відбиття гофрованих підошов Марка Енса. А за ними — нічого. Суцільна драгливість на екрані. Клітоцибер сміявся все тихше і тихше, мов швидко віддаляючись. Потім зображення взагалі зникло. І зник його голос. Пульсування камертона розчинилося в мертвій тиші, що виповнила корабель.

Минула година від нашого приземлення, а вже нас лишалося десятеро. І жоден віщун, прадавній чи найновітніший, не міг нам сказати, що ж принесе година наступна. Таємнича сила поглинула двох. Якась загадкова візія приймала гостей, віншуючи їх моторошною музикою однієї-єдиної пульсуючої ноти.

— Що ж це? — Віллі Брет озвався хрипко, наче його хтось душив.

— Це означає, що їх уже… — Драголюб замовк.

— Гадаєте, їх немає? — зойкнула Шандра, по-дитячому схвильовано облизала пересохлі губи і вигукнула: — Дозвольте, я піду!

— Замовкни, Юліє. Ти обіцяла тільки дивитися і слухати.

Федір Драголюб ніколи не був галантним, а тої миті поглянув на Шандру, мов на якусь гарпію.

Юлія Шандра була донькою відомого телеактора. Але не хотіла топтати батькову стежку, їй здавалося, що її кличе Великий Космос. Дівчині чи її батькові якось пощастило переконати голову Центру космічних досліджень, і той особисто попросив Драголюба взяти дівчину з собою, щоб та побачила справжній КОСМОС, перевірила себе. Федір довго не згоджувався, але відмовити голові не зміг.

Екран дванадцятого каналу відеозв’язку білів пусткою. Ми сиділи серед глевкої тиші, мов комахи, що потрапили у краплю ще не загуслого бурштину. Порушив заціпеніння філолог:

— Зникає зв’язок. Але чому ви думаєте про смерть? Адже вони обоє сміялися. І Клітоцибер, цей старий вовк, якого не проведеш, навіть не натякнув на якусь небезпеку. Треба все добре обміркувати. Чи не так?

— Пам’ятаєш Альту? — озвався зв’язківець Тихін Перстач. — Там було щось подібне…

— Так-так, — підхопив Бімба Джамірдзе. — Як ми тоді шукали Трелінга!

— Але Альта — планета-алярміст. Можливість нестійкого зв’язку на Альті передбачалася нами ще на Базі. — Драголюб сидів заплющивши очі, неприродно застигнувши в кріслі. — А тут ще цей дивний звук… Хто хоче вирушити на пошуки в експедиційній машині?

— Я, — першою озвалася Юлія Шандра.

— Хто ще?

Зголосились інженер Франціско Трелінг та фізик Степан Шалій.

— На двох машинах з максимально можливим інтервалом… Розумієте? — сказав командир. — Ви повинні постійно бачити один одного. Постійний зв’язок з кораблем. При найменшій небезпеці чи просто незрозумілих появах будь-чого відразу повертатися. Забороняю зближуватися. Загальний наказ — повернутися. Зрозуміло?

— Треба все зважити, — втрутився Михайлов. — Здається, ми поспішаємо.

— Що пропонуєш?

— Певного нічого. Можливо, треба зробити виліт до центуріан? Минуло сорок років від попередньої експедиції землян. Щось могло статися на планеті. Врешті, виліт до центуріан може хоч щось прояснити… А Енсу та Клітоциберу, боюся, ми в такий спосіб однаково не допоможемо.

У голосі психолога вчувалася вимога.

— Я згоден. Ми, здається, справді поспішаємо, — сказав Драголюб.

Та несподівано не згодилися Трелінг і Шалій. Запально, майже одноголосно, почали сперечатися. Здавалося, вони не розуміють, що летять на смерть. Але ж розуміли. І я тоді подумав, що біокібери теж можуть свідомо наражатися на небезпеку, але ж не з таким божевільним блиском в очах, ніби в очікуванні найбільшої насолоди.

— Виліт до центуріан не проллє світла на зникнення наших товаришів, — доводили вони.

— Чому?

— А чим нам допоможуть казочки про потворних зелених діліаків? Безумовно, на цьому плато є щось таємниче, хоча б тому, що в центуріан воно споконвіку не заселене і викликає страх… Але розгадати таємницю належить нам. Розумієте? Андрій Астрагал достатньо зібрав їхніх легенд…

— Мій батько не тільки зібрав легенди, розказані Тіріданом. Він також висунув припущення про існування на Плато діліаків стародавньої високорозвиненої цивілізації, яка з невідомих причин зникла… — мовила Зоряна.

— Послухай, Зоряно, ми свідомо обрали місцем посадки Плато діліаків — сказав Федір Драголюб. — Однак, крім твого батька, ніхто серйозно не сприймав гіпотезу про ту цивілізацію. Тож, видається, зараз не час продовжувати ці баляндраси.

— Ми беремо на себе ініціативу й відповідальність. Чи не так, Франціско? На двох машинах з максимально можливим інтервалом, щоб спостерігати один за одним. В разі найменшої небезпеки підгинаймо хвоста.

— А що скаже Центуріон? — запитав командир.

Візит до жителів Керла здавався мені доцільнішим за продовження пошуків. Я так і сказав.

Але Трелінг рішуче підвівся:

— Доки ми дискутуємо, наші товариші, можливо, втрачають останні надії на порятунок. Командир, дозволь вилетіти! — Його голос був майже гнівний, хоч і говорив стиха.

— Добре…

За кілька хвилин експедиційні триангуляри відокремились від нашого корабля. Два блискучі трикутники зависли над брунатною пустелею.

— Як зв’язок, командире?

— Стійкий.

На великому екрані зовнішньої панорами машини швидко перетворилися на дві блискучі в променях Центи крапки, що зависли над видноколом. А на екранах відеозв’язку ми бачили світ очима наших товаришів.

— Ми зробимо попередній обліт довкола.

— Я йтиму перший. Ти молодший. Ти мусиш повернутися, — голос Трелінга.

— Над морем усе спокійно. Ніщо не привертає уваги. Зв’язок стійкий?

— Так.

— По береговій лінії нічого незвичного.

— Бачу темний предмет на відстані трьох сотень метрів від берега.

— То схоже на людину?

— Ні. Локація характеризує предмет як вихід глибинних порід на поверхню. Іду на зниження. Датчики сигналізують про надпотужні гравітаційні збурення. Прилад зашкалює. Так… Це просто кам’яна брила. Вона лежить, ніби її вивернули на поверхню.

— Помітні якісь сліди?

— Ні. Слідів ніяких. Просто брила стоїть сторчки. А глибинна локація вказує на відрив від основного пласта.

— Свіжих слідів ніяких?

— Ніяких, командире.

Летіли низько, описуючи коло. Не було виявлено нічого небезпечного. Лиш вихід глибинних порід на поверхню був зафіксований у десятьох місцях, рівновіддалених від уявного центра. Тобто, місце зникнення наших товаришів являло собою чашу з діаметром вінця, як показала локація, — 13084,66 м. Лінія виходу глибинних пластів на поверхню мала форму ідеального кола. Ідеальність форм майже неможливо пояснити законами тектоніки. Тож відразу подумалось про штучність походження. Однак це нічого не говорило про долю наших товаришів.

— Бачу вдалині обриси Керла, командире…

— Заглиблюємось в зону. Тримай інтервал сімсот метрів. Швидкість мінімальна. Висота п’ятдесят метрів.

— Іду за тобою. Добре, дуже добре видно твою машину. Не помічаю навколо нічого небезпечного.

— Висота тридцять метрів. Добре бачу сліди Марка Енса та Клітоцибера. Висота двадцять метрів. Як зв’язок?

— Стійкий.

— Іду за тобою на висоті сорока метрів з інтервалом вісімсот. Не ‘помічаю нічого особливого.

— Мою машину згойднуло. Відчуваю, вона набирає швидкість. Збільшую антигравітацію… Але швидкість зростає… Я падаю… Мене тягне…

На четвертому екрані ми добре бачили, як машина Трелінга клюнула носом, потім впала на лівий бік, загрузнувши в піщаному ґрунті.

— Нічого не розумію. Все сталося раптово. Не встиг навіть нічого подумати. Зв’язок є, командире?

— Так. Ми чуємо тебе.

— Ти загруз лівим боком. Не пошкодився? — голос Степана Шалія.

— Вдарився грудьми. Але, здається, живий. Що це може бути? Мені здалося, що коли я збільшив антигравітацію, це тільки прискорило падіння. Таке можливе лише при взаємодії з іншим антигравітаційним полем. Треба перевірити.

— Не виходь з машини!

— Ні, я лише вимкну генератор поля. Треба перевірити, бо мені здалося, що… — І раптом зареготав.

А потім ми всі знову почули звук вібруючого камертона.

— Шалій! Негайно назад! Шалій! Негайно! — Драголюб закричав безбарвним голосом.

Ми бачили на четвертому екрані, як машина Трелінга на якусь мить трохи піднялася в повітря, а потім… Потім просто зникла. Правда, було таке враження, що вона якийсь час зменшувалась, бо око. ніби встигло вловити окремі фази цього зменшення. І все. Мов не було нічого.

За кілька хвилин Степан Шалій повернувся на корабель і прочинив важкі броньовані двері центрального салону, де ми всі перебували. Добре розуміючи загальний настрій, змусив себе всміхнутися:

— Це не смерть! Розумієте? Я, здається, починаю щось розуміти… Але це не смерть, точно.

Йому ніхто не відповів, але кожен належно оцінив спробу Шалія витрутити з нас зерна розпачливого безсилля. Степан дивився поперед себе.

— Треба подумати, все зважити. Ви розумієте, куди вони зникли? Я, здається, розумію… Вам було добре видно?

Йому не відповіли.

На екрані зовнішньої панорами догоряв центуріанський день. Оранжеве світило повільно лягало за море. Волосінь спогадів тяглася до далекого Сонця, яке кожен із нас уже й забув, коли бачив, але ж бачив… Як воно сідає за земне море чи гори…

Хенк Михайлов повільно подався до сусіднього відсіку. Було чути, як він пустив цівку води з крана і. довго там бабрався. Вийшов з мокрим обличчям. Краплі води зависли йому на віях, на кінчику носа.

Потім переглянули відеозапис, пережили вдруге короткі хвилини польоту Трелінга.

Оранжеве світило сховалося за морем.

Ніхто не зронив і слова, хоч у кожного снувалося безліч думок, питань, планів. Але не було вже сил. Ми повільно розійшлися, як сновиди, кожен до своєї кімнати.

Бодай годину забуття. Попереду — довга центуріанська нічь. Сімдесят годин ночі. Ніхто з нас не обійшовся тоді без великої дози транквілізатора.

Тиша. І ніби далекий камертон дзвенить постійно.

Через шість годин Драголюб зібрав усіх у залі бібліотеки.

— Послухаємо ще раз записи Андрія Астрагала, намагаючись домислити все, що може стояти за центуріанськими легендами.

Я швидко знайшов у фонотеці матеріали попередньої експедиції. На великому екрані бібліотечної зали з’явилося обличчя славетного біолога — рідкі вуса, глибокі зморшки на високому чолі. Кожен з нас пам’ятав його саме таким. Зоряна напружилась, мов краплина ртуті, зібралась у кульку, а в очах зблиснули сльози. Говорив її батько.

— Легенду про Вічного Мейбомія Тірідан розповів мені неохоче і навіть з деяким острахом… Вічний Мейбомій жив на Плато Вічності. Центуріани не знають, хто він був, звідки з’явився, але з певністю говорили, що Мейбомій не походив ні з людей Діору, ні з Біору, ні з Нару. Такі основні центуріанські племена. Він — вічний, говориться у легенді, він жив тут і скрізь водночас. Його ніхто не бачив і ніхто не може побачити, бо ж Мейбомій такий великий, що може сховатися в зернині. Мейбомія ніколи не бачили навіть його діти — діліаки, що колись жили на Плато Вічності. Цікаво, що плем’я Нару називає діліаків машинами Мейбомія, але на мові Нару поняття «слуга» та «машина» виражаються одним словом. Діліаки були потворні, зелені, мали багато очей і довгий хвіст, уміли розмовляти всіма мовами центуріан та ще й якоюсь невідомою, діліакською. Ці зелені потвори охороняли колись Мейбомія, що сховався в зернині. Цікаво, що всі ці відомості, як твердить Тірідан, походять від самих діліаків, котрі ніколи не сходили з Плато Вічності, але охоче вступали в контакти з усіма, хто до них приходив, розповідали про все і не зупиняли нікого, хто хотів побачити Вічного Мейбомія, лише попереджували, що назад вороття не буде. І ніхто справді не повертався. А одного дня всі діліаки самі пішли до нього. Зникли, мов їх і не було ніколи. Збереглося кілька центуріанських малюнків, де зображено останній танець діліаків, під час якого вони ховалися у зернину.

На екрані з’явився один із таких малюнків, де застигли зелені діліаки в позах дивного танцю. Великий, менший, ще менший… І так до повного зникнення. Довга звивиста змійка танцюючих діліаків.

— Марк Енс, Клітоцибер та Трелінг пішли від нас, аби змусити сприймати це все трохи інакше… — мовив Драголюб. — У мене вже немає бажання пояснювати зменшення фігурок на малюнку законами перспективи.

— Ти був найзапеклішим захисником такого тлумачення, Федоре, — сказав лікар.

— Та отож, — сумно посміхнувся командир.

— А зараз майже не маю сумніву, що…

— Що мій батько був правий? — спитала Зоряна.

— Так.

Голос сторожового автомата захопив нас зненацька серед розмови, як фотознімок схоплює в полон, зупиняє мить життя:

— Увага! До кожного члена екіпажу! Рухомий предмет наближається до корабля. Свій шлях він освітлює. Рухається складною траєкторією. Часто повертається назад, але потім знову вибирає напрям до корабля. Середня швидкість наближення-два кілометри на годину. Координати руху проектую на екран спостереження.

Зелена точка на екрані рухалася петляючи, але весь час намагалася наблизитися до нашої «Центурії».

— Це їдуть центуріани, — сказав Драголюб, і кожен з нас подивувався, що не йому самому спало на думку таке припущення — просте, вірогідне і переконливе.

Наша «Центурія» відрізнялася від попередньої машини, що прилітала сорок років тому. Центуріани кілька разів об’їхали нас довкола, не помічали відкритого люка деклімаційної камери. Драголюб сам вийшов до них.

Три головаті істоти в чорних комбінезонах ступили на борт нашого корабля. Ми зустріли їх у центральному салоні. Були вони точнісінько такі, як у записах Астрагала, — схожі на людей, але з великими головами, закороткими кінцівками і шкірою землистого кольору. Чорна коробочка в руках першого центуріанина давала змогу почути його голос з-під шолома.

— Чому ви робити посадка на Плато діліаки!

Стояли, сховані за темними оболонками незграбних комбінезонів. Через прозорі кулі шоломів на нас дивились їхні сірі обличчя.

— Вітаємо вас на борту нашого корабля.

— Чому? Тут посадка! — знову закричала чорна скринька. — Астрагал. Я розповідати він усе!

— Ось дочка Андрія Астрагала…

— Я розуміти. Чому? Я розповідати Астрагал усе! Ви знати?

— Так, ми знайомі з усіма матеріалами попередньої експедиції. Ми свідомо зробили посадку саме тут, аби вивчити і розгадати таємницю.

— Ви вже виходити з корабель? — чорна скринька говорила безбарвно, але рухи центуріаніна видавали хвилювання.

— Так, — відповів Драголюб.

— Повернулися?

— Ні…

— Ніколи не повернуться.

— Ви — Тірідан? Хоч ви і в шоломі, але, здається, не помиляюся… Ми бачили вас у ві-деозаписах Астрагала.

— Я Тірідан… Але не зараз знайомство… Дивилися на головату постать старого Тірідана, на інших центуріан, зляканих, але спокійних, на їхні примітивні захисні комбінезони. В землян такі були, мабуть, тисячоліття тому.

— Ви гарно володієте нашою мовою, Тірідане. Але можете сміливо говорити рідною. Кожен з нас прекрасно вас зрозуміє на мові Діору, Біору і навіть Нару.

— Так? Спасибі… — Тірідан перейшов на рідну мову Діору. — Ми помітили ваш корабель здалеку, але не думали, що ви зробите посадку на Плато діліаків. Коли я дізнався, ми з товаришами відразу вирушили. Я один з небагатьох, хто знає дорогу на Плато.

— Хіба сюди важко втрапити?

— Важко повернутися, обминути зерна Мейбомія…

— Зерна? — перепитав Хенк Михайлов. — Не одне зерно?

— Так.

— Скільки їх?

— Не знаю. На Плато все бачиться не таким, яким воно є насправді… Треба поспішати…

— Куди поспішати, любий Тірідане?

— Ви можете сісти в іншому місці?

— Не перебільшуєте небезпеку?

— Треба повірити старому Тірідану.

— Заспокойтесь. На борту нашого корабля можете почувати себе в повній безпеці. Заспокойтесь.

— Ви не знаєте нічого. На Плато думка розчиняється. Тут ви не володарі власних вчинків.

— Він, певно, має на увазі вплив сильних гравітаційних збурень довкола зерен Мейбомія на людську психіку, — тихо мовив Бімба Джамірдзе. — А збурення тут надпотужні… Безумовно, це дуже схоже на гравітаційні пастки…

Тірідан, почувши слова Джамірдзе, рвучко обернувся.

— Тірідане, вам ніщо не загрожує, — повторив командир.

— Ти певен, Федоре? — озвалася Зоряна Астрагал. — Він пропонує зробити посадку в іншому місці… Можливо, варто? Подумай, Федоре.

— Зоряно, забуваєш про те, що ми на добре тисячоліття випередили центуріан. Принаймні тих, що зараз мешкають на планеті. Я певен, що ми зараз можемо більше домислити про їхні зерна Мейбомія, ніж вони про них знають.

— Ми втратили вже трьох товаришів.

— Але вже зараз ми щось дізналися. І тепер я абсолютно спокійний…

— Ти завжди спокійний, Федоре. І це не завжди твоя перевага.

Раптом з глибини зали долинув притишений, зляканий голос Юлії Шандри:

— Віллі, скажи, ми хворі? — юне обличчя дівчини стало зовсім дитячим. — Віллі, скажи, тільки правду.

Лікар чомусь мовчав.

— Віллі?

— Чому ти запитуєш?

— Так Тірідан сказав. Я так зрозуміла. Він сказав, що тут думка розчиняється… Значить, ми не можемо правильно мислити? Так? Я пригадала день, коли ми… Пригадуєш? Тоді на Землі… Багаття на березі Десни. І метелики злітались серед ночі до нашого світла. І вони згоряли, Віллі. Пригадуєш? Я тоді також подумала, що вони…

— Хто знає, дівчинко, може, для них, котрим жити всього кілька днів, дуже важливо побачити вогонь і хай навіть згоріти в ньому. Хто зна?

— Тірідане, на борту нашого корабля вам ніщо не загрожує, — голосно повторив Драголюб. — Повірте, як тільки забажаєте повернутися, ми допоможемо вам. На одній із наших експедиційних машин на безпечній висоті… Чуєте? Ми стоїмо на шляху розгадки таємниці вашої планети. Ми повинні разом… повинні допомогти один одному.

— Мені страшно. Бо коли йти і не повертатися, то чим це відрізняється від смерті? — мовив центуріанин.

— Тірадане, скажіть, як ви зараз думаєте: що таке зерна Мейбомія?

У цей час Зоряна непомітно підійшла до мене і тихо, щоб ніхто не чув, сказала:

— А все ж не дарма мій батько не любив Драголюба. Правда, Центуріоне? Я вірю, ти зрозумієш правильно. Федір чудовий навігатор, досвідчений науковець, але не в його руках мають бути долі людей. Зараз він повчатиме Тірідана, пояснюватиме, як треба розуміти легенди про діліаків, знаходитиме реальне зерно серед вигадок. Але чому ж на Базі він був такий туполобий технократ? Чому зверхньо насміхався з мого батька? А батько ж був близький до гіпотези про…

— Шлях пізнання ніколи не був прямим, Зоряно.

Вона кивнула.

— Я знаю це, Центуріоне. Але буває так прикро. І боляче втрачати друзів… Ні, я таки скажу йому сама. Хай Драголюб згадає мого батька і хай побачить, що я успадкувала його вдачу.

— Послухай, Федоре! — мовила голосно. — Пробач, що перебиваю. Коли ми ще на Базі обговорювали нашу програму, пам’ятаєш, хтось сказав про гравітаційні пастки?

— Пам’ятаю, то був Віктор Гар.

— Хлопчисько, аспірант, ти з нього так сміявся. Казав, що з нього був би гарний фантазер, так дотепно вміє будувати теорії. Але наука, казав ти, цікавіша і складніша за будь-яку баєчку.

— Зоряно, я знаю, що ти хочеш сказати. Твій батько також вважав мене… Але хіба зараз час, Зоряно?

— Ти не міг думати серйозно про гравітаційні пастки на Центурії лише тому, що наші екпериментальні установки поки що більше схожі на іграшки. А допустити, що на дикій, нецивілізованій планеті могла існувати…

— Зоряно, — майже крикнув Драголюб. — Ти хочеш, аби я попросив пробачення? Будь ласка. Але не забувай, урешті, що в нас гості… А ти говориш зайве.

— Даруйте, — звернувся вже до центуріан. — Але Зоряна Астрагал каже правду — я не вірив, що колись на Центурії існувала високорозви-нена цивілізація. Тепер бачу, що це так. Створити штучні «чорні діри» могли тільки мислячі істоти дуже високого рівня розвитку.

— Штучні чорні діри? — перепитав Тірідан, і ми відчули в голосі чорної скриньки розгубленість і зацікавленість.

Драголюб почав розповідати, добираючи найпростіші терміни і найпростіші порівняння. Спершу говорив про вежу заввишки в сотні метрів, яка руйнується від власної ваги, бо не витримує перший поверх. Відтак перейшов до величезної маси десь у космосі, що сама собою стискується у малу кульку під дією сил притягання. Потім розповів, як після розкриття загадок гравітації були створені генератори цього поля і з’явилася можливість, принаймні теоретична, появи «чорних дір» навіть на планеті — досить генерувати поле такої інтенсивності, щоб викликати гравітаційний колапс… Драголюб не вдавався у подробиці. Не говорив, що землянам уже котре століття не вдається підійти до критичного рівня інтенсивності гравітації. Нічого не сказав про проблему стабілізації, відокремлення гравітаційної пастки від навколишнього середовища поясом антигравітації. Ці проблеми розв’язувались на Землі ще тільки на папері. Але Драголюб розповідав про це, як про найзвичайніші речі. Така вже в нього була вдача. Він мав щасливу здатність завжди бути певним у власній правоті. Говорив твердо. Не даремно був колись викладачем політехнічної академії. Він умів розповідати, зацікавити.

Тірідан і його товариші закам’яніло слухали, а Зоряна навіть посміхнулася:

— Уміє ж! Якби не знала, що до чого, сама б слухала.

Тірідан дивився з-під кулястого шолома, широко розплющивши і без того величезні очі. По його сірому обличчю час од часу пробігала хвиля зляканої зацікавленості. Так дивляться люди в глибину прірви чи в безодню Всесвіту. Страх, відвага, дитинність і найглибша мудрість у тому погляді.

— Ми повинні виробити спільну програму досліджень.

— Ви хочете піти туди?

— Куди? — перепитав Драголюб, хоча й чудово розумів, що на думці в Тірідана.

— В зерна Мейбомія…

— Гадаю, ні, — спокійно проказав наш командир, але очі його заблищали. — Ми ще не готові до цього. Треба спершу вивчити, як створені ці штуковини. Ваша древня цивілізація мала такий високий рівень… Одне слово, нам треба трохи повчитися, — напружено всміхнувся. — Ми, земляни, ще не можемо створювати таких великих гравітаційних пасток…

І раптом засвітився восьмий екран відеозв’язку. А на ньому з’явилося обличчя Франціска Трелінга.

— Чуєте мене? — хрипко витиснув.

— Трелінг?!

Драголюб миттю опинився біля пульта.

— Так, Федоре, це я. Здається, мене не підмінили.

— Франціско?!

— Не дивіться, як на привид. Я зараз усе розповім. Я, здається, живий, бо хочу їсти… Коли моя машина впала, я вимкнув генератор антигравітації і відчув якусь дивну млість, глибоке запаморочення…

— Ти сміявся, Франціско.

— Можливо. Я цього не пам’ятаю. Я знепритомнів. А коли опам’ятався, увімкнув генератор антигравітації. І відразу відчув, як мене знову огортає млість. Тільки встиг глянути в ілюмінатор. Це була одна мить. Сфотографував поглядом. Було яскраве світло. Ніби якесь дерево. Воно рухалось. Принаймні так здалося. А ще якісь істоти. Схожі на людей, але зелені…

— Як оті діліаки, що на малюнках Астрагала? — перебив його вигуком Віллі Брет.

— Ні, більше схожі на людей… на центуріан… Але зелені. Я їх бачив догори ногами, їх було кілька. Не можу сказати, скільки саме, але точно пригадую, що більше одного. Оце, власне, і все. Коли знову прийшов до тями, за ілюмінатором зоріло нічне небо. Довго не міг нічого збагнути. Пригадував усе спочатку — упав, машина загрузла лівим ребром, потім вимкнув генератор… А ще пригадав тінь від руки тієї зеленої істоти. Величезна тінь на ілюмінаторі. Довгі чи видовжені проекцією пальці… Точнісінько людські. В моєму мозкові зараз страшенний хаос. Я втратив відчуття матеріальності. Ладен думати, що мені все наснилося, примарилось. Я трохи забився під час падіння. Може, це видіння хворобливе? Наслідок струсу?

— Франціско, як ти себе зараз почуваєш?

— Не знаю… Ніяк. Ніби це взагалі но я, а просто хтось на мене схожий. Тіло, легке чи важке — не збагну. Тіло чуже… Але ніщо не турбує.

— Ти розумієш, що з тобою сталося?

— Здається… Гравітаційна пастка?

— Так.

— Я вже з годину хочу вибратися звідси, але це неможливо. Я наче уві сні. Діяв, як божевільний. Затято надривав генератор, намагаючись піднятись у повітря. Потім пробував виїхати на гусеничному ходу. Все марно. Нарешті прийшло якесь просвітління, і я згадав про вас, про нашу «Центурію». Звичайний радіозв’язок не працює. Ви не відповідали. Я згадав про аварійний дублюючий блок нейтрино-зв’язку… Хочу їсти. В мене в машині ні крихти, — хворобливо посміхнувся. — І ніхто мені нічим не допоможе.

— Ми щось придумаємо, ти не хвилюйся. — Голос Драголюба тремтів.

— Навряд, командире. Придумаю я сам. Я вже придумав. Я знову вимкну антигравітацію. Мені втрачати нічого. Знову туди. Хай нагодують, — сумно всміхнувся. — Мене запросили в гості, і я не можу відмовити… Дуже радий, що зміг’вийти на зв’язок з вами, повідомити всіх вас, порадувати, що це ще далебі не смерть…

— Не поспішай, Франціско.

— Не поспішаю. Я просто все зважив. Допомогти мені ви не зможете. Я навіть робив розрахунки. Маса моєї машини сімнадцять тонн. Інтенсивність поля в стабілізуючому поясі мусить бути не менше трьохсот граве. Шкода, що не маю можливості заміряти. Якщо діаметр цієї штуковини 13084,66 метрів, як ми визначили локацією…

І раптом озвався Тірідан:

— На Плато діліаків все бачиться не таким, яким воно є насправді. Так написано в книзі Борукана.

— Хто це? Чий це голос? — вигукнув Трелінг. — Чую мову Діору. У вас гості?

— Так. У нас Тірідан з двома товаришами… Ти його бачив у записах Астрагала.

— Тірідан? Хай підійде до телекаріуса, аби я побачив… Спасибі… Все в таких же чорних комбінезонах… То що ви сказали? На Плато Вічності все бачиться не таким, яким воно є насправді?

— Так… У книзі Борукана…

Постать Тірідана зіщулилась, мов у школяра, котрий боїться сказати дурницю.

— Там написано, що зерна Мейбомія лежать у чашах, трохи більших за соралі.

— Соралі? А що таке соралі?

— Велика чаша, в котрій люди Нару і зараз варять граясу, коли будують житло.

— Які вони? Великі?

— Колись я бачив майже сто цу… По-вашому, це майже десять метрів…

— Не може бути! — майже крикнув Трелінг. — Це замало.

— Мій батько не згадав ні разу ім’я Бору-кана, — тихо мовила Зоряна. — Чому?

— Я тримав у таємниці книгу. Я не казав Астрагалу. Треба знати таємниці неба і землі, щоб не загубити розум, щоб усе не загубити…

— Центуріани знають про ту книгу?

— Я тримаю цю книгу в таємниці. Ось тільки вони знають, — показав поглядом на товаришів.

— Для гравітаційної пастки це замало, — кричав з екрана Трелінг. — Такого не може бути! Тоді інтенсивність поля мусить бути більше тисячі граве! І я точно ніколи не виберусь звідси, — мовив уже спокійніше і упокорено.

І раптом сказав Бімба Джамірдзе:

— Командире, прошу дозволу приєднатися до Трелінга! Наша програма, зрештою, — вивчення Плато Вічності. Не маю сумніву, що там, у зернах Мейбомія, справді інший світ, рукотворний всесвіт. І я хочу його побачити. Ми з Трелінгом, можливо, дізнаємось, як можна повернутися назад. Певен, що ті… вони… там знають секрет повернення.

— Не поспішай, Джамірдзе.

— Можливо, ми ще зможемо знайти Марка Енса та Клітоцибера. Може, вони ще живі. Не минуло ще тридцяти годин, і автономні системи життєзабезпечення функціонують.

Драголюб мовчав, нарешті вимовив пошепки:

— А що думає з цього приводу Зоряна? Дівчина зашарілася:

— Можливо, нам допоможе чимось Тірідан. І його друзі. Ми з ними ще не познайомились.

— Вірдан, мій брат, — Тірідан показав поглядом праворуч.

— Дуже приємно… Скажіть, хтось повертався назад від діліаків?

— Від діліаків поверталися, але ніхто не повернувся, хто пішов до зерен Мейбомія.

— Ніхто?

— Ніхто.

— А як ви самі гадаєте, хто такі діліаки?

— Слуги Мейбомія. Вони оберігали зерна.

— Можливо, діліаки справді охороняли гравітаційні пастки. Але від кого і як саме?…

— Вони нікого не зупиняли, хто йшов до Мейбомія, — кинув Хенк Михайлов. — В чому ж тоді полягала охорона?

— Вони охороняли зерна, а не тих, що йшли до них, — сказала Зоряна.

— Але ж це просто жорстоко. Мені не віриться, що та вища цивілізація могла так… — Юлія Шандра не знаходила слів.

Драголюб посміхнувся:

— За легендами діліаки просто не зупиняли нікого силою, але кожному казали, що його чекає. І це не жорстокість, Юліє. Це — життя. Дивися, думай, вирішуй і сам відповідай за своє рішення. Така споконвічна доля всіх мислячих.

— А чому вони зникли? — спитав Степан Шалій, підходячи ближче до Тірідана.

— В книзі Борукана написано, що діліаки не витримали спокуси побачити небачене… Раптом з екрана озвався Трелінг:

— Гравітаційна пастка, принаймні в нашому розумінні, — це система майже невразлива, навіть до ядерних вибухів, її може пошкодити тільки космічний катаклізм, та й то не всякий. Саморегулююча динамічна система. Що там охороняти? Думаю, діліаки на Плато виконували якусь іншу функцію. І хотілось би більше дізнатися про книгу Борукана. В записах Астрагала про неї немає ні слова…

— Борукан — мій далекий предок…

— Він написав ту книгу?

— Не знаю… Можливо, знайшов… Вона в такій скрині, що не пропускає води, наче для того, щоб зберігати дуже довго…

— Можна припустити, що цивілізація Мейбомія вся пішла в новий рукотворний всесвіт і залишила на планеті кілька джерел інформації про себе. А діліаки просто контролювали гравітаційні пастки, доки система стабілізувалася, — вів далі Трелінг з екрана.

— Франціско, якщо на планеті не залишилось нікого… Треба мільйони років, щоб з’явились нові мислячі істоти. Розумієш? Тоді незрозуміле походження сучасних центуріан. Діліаків бачили і люди Діору, і Біору, і Нару… І немає сумніву, що ці народи не є нащадками чи частиною цивілізації Мейбомія. Вони ще тільки почали користуватися електрикою, вдаватися до примітивних спроб наукових досліджень. Принаймні років сорок тому, коли прилітав Астрагал… Одне слово, сумніву ие повинно бути.

— Тірідане, а можна побачити саму книгу? — запитав Трелінг.

Його обличчя на екрані було стомлене, якесь старече, змарніле, але очі блищали і рухи були збудженими.

Тірідан застиг, стояв у чорному комбінезоні, наче чорна скульптура.

— Тірідане, ви чуєте мене?

— Чую, — мовила в руках чорна скринька.

Ми не могли зрозуміти його поведінки. Вже були готові почути, що книгу загублено або що її взагалі не існувало. Важко зрозуміти психологію мислячої істоти, якщо сам не знаходишся з нею на одному рівні, якщо не живеш з нею, об’єднаний однією мудрістю і одним невіглаством.

— Тірідане?

Його мовчанка розпалювала уяву. Гіпотетичне існування книги Борукана видавалось єдиним джерелом нашого майбутнього прозріння, майбутньої розгадки таємниці Центурії.

— Тірідане? Чому ви мовчите?

— Ця книга завжди зі мною, — показав рукою на груди.

Ми спершу не зрозуміли.

— Треба зняти комбінезон… — мовив Тірідан.

— В деклімаційній камері ви зможете дістати… Так? — до нього підійшов Степан Шалій.

Тірідан кивнув на знак згоди і повільно, навіть поважно пішов за фізиком.

— Джамірдзе! Бімба! Я чув, ти хочеш приєднатися до мене. Не поспішай. Мені вже нема чого втрачати, а в тебе ще все попереду. Ми тут можемо знайти тривіальну смерть.

Джамірдзе голосно розсміявся, щиро і нестримно, як хлопчисько:

— Старий моралізаторе, не вмовляй мене. Втішайся тим, що я не до тебе, а просто з цікавості лізу у гравітаційну пастку. Розумієш? Твоя совість чиста. Нікого ти не занапастив.

— Бімба, ти, як завжди…

— Ось я зараз привезу тобі кусень хліба, тоді ти належно поцінуєш моє товариство, — сміявся Джамірдзе.

Тірідан повернувся до зали з невеликою плескатою, немов мідною, скринькою. Почав її відкривати, але в незграбному комбінезоні то було важко зробити. Наруцен та Вірдан без успіху допомагали йому.

— Дозвольте я, — мовив Драголюб.

Центуріани поважно, шанобливо передали книгу в руки командира.

— Цю книгу написано мовою Діору.

Нарешті ми побачили її, книгу Борукана.

Вона виявилася зовсім тоненькою, але в цупкій обкладинці з центуріанського дерева сона, на якій було вирізьблено кружало і промені. На перший погляд, то нагадувало сонце. Але стрілочки на променях були спрямовані не від сонця, а до нього. Більше на обкладинці не було жодного слова чи знака.

— Ви знаєте, що це означає? — запитав Драголюб Тірідана.

— Ні…

— У більшості цивілізацій, котрі відомі нам, саме так позначається гравітаційна пастка, чорна діра, ядро гравітаційного колапсу, хто як називає.

Перегорнули обкладинку.

— Зоряно, серед нас ти, певно, найкраще володієш мовами центуріан. Тож тобі й читати. Це буде найточніше.

Зоряна ледь помітно всміхнулася, якось дитинно і водночас по-жіночому. Драголюб помітив її посмішку, і його погляд також пом’якшав, подобрішав, позбавився тої внутрішньої напруги, що виповнює кожного, хто говорить з людиною, яку колись образив.

— «Хто ніколи не бачив того, що над головою, хто ніколи не бачив того, що глибоко під ногами, той не може читати книгу цю…» — почала Зоряна, але раптом підвела погляд: — Тут пишеться саме «того, що над головою», «небо» писалося б просто «кайя»… Правда, Центуріоне?

Зоряна хвилювалася, аж ніби боялася читати далі, чекаючи, доки я скажу: «Так, Зоряно, було б просто «кайя». Нарешті знову продовжила:

— «Хто не сягнув таїни того, що над головою, хто не сягнув таємниці того, що глибоко під ногами, той не повинен читати цю книгу, бо втратить розум і казатиме на чорне біле, і хотітиме пити, але тікатиме від води, і хотітиме їсти, але тікатиме від їжі, тікатиме від усього малого й від усього великого, від злого й від доброго, і все стане незрозумілим для того, хто не сягнув таємниці неба…» Ось тут, Центуріоне, написано просто «кайя»… «Таємниці великого та малого… Все стане незрозумілим та страшним, але навіть тікаючи від усього, ніхто не втече від зерен Вічного Мейбомія, від спокуси побачити небачене, бо навіть самі діліаки не втекли від спокуси цієї…»

Перегорнули сторінку.

— «Залишив я рідних своїх, попрощався. Мало хто повернувся від діліаків, але я думав- життя пройде, і помру я, і не побачу Далеких Земель, як дерево, прикуте корінням, не побачу страшних діліаків…» Тут далі зовсім нерозбірливо, літери стерлися… «дивних слів, що, як зерно, сходять потім дивними думками. І відважився я випробувати щастя своє. Довго йшов, запитуючи всіх: де землі лежать діліакські? Мені показували, хто знав, а хто не знав, лише співчували. Бо кожен чув розповіді страшні. Ішов я довго. Сто і одинадцять разів сходило наді мною сонце. Нарешті побачив на обрії пустелю і зрозумів, що прийшов я в землі діліакські. Як ступив на перший голий камінь коричневий, злякався. Ноги підкосилися. Впав я без сил і навіть не помітив, коли підійшов Він. Розплющив очі і заплющити їх уже не міг. Закам’янів від хвилювання. Наді мною стояв діліак. Багато очей довкола голови, як і розповідали, зелений, блискучий і утроє від мене вищий. «Не роби мені злого, — прошепотів я. — Багато страшного про вас розповідають. І мало хто повернувся з країв ваших».

А діліак зеленими повіками закліпав і сказав: «Сліпий куди не піде, може не повернутися».

«Не сліпі ходили, а люди зрячі».

А діліак сказав: «Не очима треба дивитися, а розумом. Чому прийшов до нас?» Посміхався величезним ротом, білим язиком зелені губи облизував. Але мені не страшно було, мов якесь зілля чарівне дав мені той діліак чи слово чарівне сказав».

Зоряна читала далі:

— «Хочу знати, хто ви такі, діліаки? І чому, живете в цій пустелі далеко від усіх, але всі наші мови знаєте, а до нас не приходите ні з добром, ні зі злом?»

«Хочеш знати, хто ми такі?»

«Так».

«Але чи зможеш зрозуміти? І життя твоє моя відповідь може занапастити. Не один уже нас запитував і розум втратив, коли слово наше почув».

«Скажи».

Діліак узяв мене, на долоню собі посадовив, пішов повільно в глиб пустелі.

«Не боїшся?»

«Боюся».

«Хочу землі наші тобі показати. Здалеку, щоб ти їх усі відразу побачив».

«Я здалеку прийшов, однак земель ваших звідти не видно».

«Хіба комаха може побачити кулястий плід натії на дереві, коли повзає по ньому?»

«А хіба ваші землі — то плід кулястий натії, а я хіба комаха?»

Дивився на мене діліак очима, котрі в нього спереду, потім повернувся і дивився тими очима, що ззаду: «А коли скажу, що так і є, ти повіриш?»

«Повірю».

«А коли скажу, що оцей камінь чорний, повіриш?»

«Не повірю».

«Чому?»

«Я бачу, що він коричневий».

«А якби не бачив?»

«Я вірю тобі, а не словам твоїм».

Зоряна змовкла, довго вдивлялася в написане і не могла прочитати:

— Дуже нерозбірливо… Не можу… Але ось далі вже чітко… так… «куля з прозорими дверцятами… Я перейшов, діліак допоміг мені в кулю зайти. А потім раптом дихнув на кулю вогнем, підкинув її. Летів я все вище й вище.

Діліак став зовсім малим, потім узагалі зник. А землі діліаків було все далі видно… Аж раптом!. Правду казав діліак — плід кулястий натії побачив я. Не встиг добре роздивитися, почав падати донизу. До смерті я приготувався. Очі заплющив. Не знаю, що сталося, але отямився я знову на долоні в діліака. Прозорої кулі не було, мов приснилося.

«Бачив?»

«Бачив».

«Що?»

«Плід кулястий натії. Землі ваші».

Довго мовчав діліак, а потім сказав: «Розповім я тобі все. Слухай. Колись не було на цьому кулястому плоді натії ні людей Діору, ні Біору, ні Нару. Тут жили зовсім інші люди — розумні і страшенно допитливі. Все вони хотіли знати, скрізь хотіли побувати і все власними руками зробити. Було в них багато машин. Ти вже знаєш, що таке машини. Були різні машини, були й дуже складні, схожі на них самих. І колись ті люди, вони звалися Мейбі, і ті складні машини навчилися ставати дуже маленькими. І поселилися вони в інших землях — малих, як зернина. Але було їм просторо, бо самі стали крихітними».

«Як зернина?»

«Не зовсім. Ті землі лежали в чашах, трохи більших за соралі. Але всі люди Мейбі і всі машини помістилися там вільно. То були красиві землі, лиш не можна було звідти повернутися, знову стати великими. Але це не зупинило нікого. Всі пішли. Зоставили тільки декілька машин, діліаків, бо треба було доглядати за зернами, як ти доглядаєш за зернами сокро, коли кидаєш їх у ґрунт»… Знову все стерлося… Нерозбірливо… Тірідане, що тут було написано?

— Не знаю, — голос Тірідана рідною мовою прозвучав красиво і впевнено. — Не знаю. Це дуже стара книга. Я теж не все зміг прочитати.

А Зоряна читала далі:

— «Чому він зник?» — запитав я діліака.

«Він не зник. Просто на цьому місці все бачиться не таким, яким є насправді».

«А я можу побачити зерна Мейбомія?»

«А ти хочеш?»

«Так».

«Але ж я казав, що немає повернення назад. Ти пам’ятаєш? А коли йти й не повертатися, то чим це відрізняється від смерті?» От і все… Далі знову нерозбірливо і прочитати неможливо… Це все, що написано в книзі Борукана.

— Шкода, Тірідане, що ви не показали цю книгу Андрієві Астрагалу, — мовив лікар, сидячи в глибокому кріслі. — Дуже шкода. В цій розповіді значно більше інформації, ніж у тих легендах, що привіз Андрій з минулої експедиції.

Раптом похопився брат Тірідана Вірдан. Він узяв у свої руки чорну коробочку, і ми почули його голос, молодий, красивий, з гортанними переливами:

— Я хочу сказати, що Тірідан не винен. Про діліаків у нас на Центурії взагалі небезпечно говорити… Хто говорить про діліаків, того вважають божевільним.

— Чому?

— Багато людей втратило розум, хто був хоч раз на Плато Вічності.

— Але ж ви, центуріани, вже досить багато знаєте про навколишній світ… Ви досліджуєте… Дивна така сліпа забобонність.

— Віллі, ти говориш з ними, як із членами екіпажу, — перебив з екрана Франціско Трелінг. — Не забувай, скільки сотень років лежить поміж розвитком наших цивілізацій… До речі, в книзі сказано, що немає повернення назад від зерен Мейбомія. А я навіть не вірю! Чому так? Високо розвинена цивілізація не змогла забезпечити собі вихід? Чому? Завжди повинен бути вихід! — кричав з екрана Трелінг, його голос був деренчливий і роздратований, а обличчя видовженим, він помітно схуд за ці кілька годин.

— Важко сказати, — мовив Віллі Брет. — Я не фахівець, але як лікар, медик, знаю, що в природі більшість процесів — необоротні. І саме життя розвивається тільки в одному напрямку. Народившись, починаєш старіти і ніколи не будеш молодшати, — лікар говорив тихо, заплющивши очі, мов звертаючись сам до себе. — Ми також ніколи не можемо повернутися назад. Можливо, саме так і з зернами Мейбомія? Я навіть припускаю, що під час гравітаційного колапсу відбувається якесь омолодження організму… Давно минули часи, коли говорили, що дія сильного гравітаційного поля просто розчавить, знівечить живі організми. Тепер ми вже знаємо, що організм за певних умов може переходити в якісно інший стан під дією гравітаційного поля. І я порівнюю цей перехід з народженням.

Трелінг на екрані розсміявся, намагаючись безтурботним сміхом якось приспати свій страх, свою втому і безвихідь:

— Я б не сказав. Особливого омолодження я ще не відчув.

Віллі Брет, дивлячись на втомлене обличчя Трелінга, спробував втішити його жартом:

— Ти зараз і справді нагадуєш мені новонародженого. Ти бачив, якими вони з’являються на світ? Ні? Зморшкуваті, зморені, часом аж сині і схожі на маленьких дідусів… А ти, Франціско, ще навіть не народився, ти лише визирнув одним оком… І знаєш, я тобі трохи заздрю…

Трелінг на екрані сумно посміхнувся.

Про Тірідана та його товаришів мов забули. Вони стояли, перемовлюючись між собою, але ми не чули ні слова. Певно, у них між собою був окремий зв’язок, а чорна скринька — лише для розмови з землянами.

— Я так зрозумів, що сучасна генерація центуріан якоюсь мірою, м’яко кажучи, зобов’язана складним машинам, діліакам, своєю появою на світ. Правда? — мовив Тихін Перстач. — Дуже цікаво виходить… Центуріоне, а ти зміг би започаткувати нову людську цивілізацію? — посміхнувся до мене.

— Гадаєш, це так складно? — в тон йому відповів я. — Чого не зробиш, коли нудьга.

У цей час Бімба Джамірдзе рішуче підійшов до командира:

— Дозвольте приєднатися до Трелінга! Я більше не бачу ні найменшої потреби чогось чекати. Все зрозуміло!

— Що зрозуміло, Джамірдзе?

— Трелінгу немає назад вороття. Це зрозуміло?

— Так.

— Ми прилетіли сюди для дослідження Плато діліаків. Так? Гравітаційні пастки створені якоюсь вищою цивілізацією, і я хочу її побачити. Це зрозуміло?

— Джамірдзе…

— Федоре, — раптом озвався Тихін Перстач. — Можливо, я також гарячкую, але, здається, не можу сказати нічого розумнішого… Дозволь і мені приєднатися до Трелінга. В моєму житті вже не буде ніколи нічого серйознішого, страшнішого, одне слово, вартого, щоб за нього віддати навіть життя… Я не вагаюся ні краплі. Я хочу приєднатися до Трелінга.

— Я також! — вигукнула кумедно, по-дитячому Юлія Шандра.

Командир, загадково посміхаючись, звернувся до центуріан:

— Пробачте, друзі… На вас, мабуть, чекають у Керлі?

А Тірідан тихо проказав:

— Дозвольте залишитися з вами. У Керлі на нас чекає лише небезпека. Тому, хто повернеться з Плато Вічності, не можна жити разом з усіма. Так зараз думають. І ми не змогли приховати, що вирушили саме сюди.

Кожен із нас тоді подумав про величезну різницю, відстань, що розділяла наші цивілізації, і про ту всеоб’єднуючу для мислячих істот силу, яка ріднила нас, — нестримну потребу пізнання.

— Тож ви хочете бути з нами?

— Так.

Хвилину помовчали.

Драголюб дивився на центуріан уважно, на його обличчі грала загадкова посмішка. Тірідан і його товариші стояли напружені, їхні величезні очі дивилися незворушно крізь прозорі кулі шоломів.

— Я пропоную всім, за винятком Центуріона, приєднатися до Франціска Трелінга, — урочисто мовив Драголюб. — Пропоную присвятити себе дослідженню зерен Мейбомія… Маю конкретний план. Деталі треба обговорити і все узгодити. Але Центуріон на основній машині повинен відразу повернутися на Базу, бо в нас обмежені енергетичні запаси. Треба готувати наступну експедицію. За цей час ми встигнемо дещо зробити. Видається можливим одержати і передати інформацію з гравітаційних пасток, утворивши дистанційний ланцюг з наших експедиційних машин. Генеруючи різні інтенсивності антигравітаційного поля довкола машин, будемо утримуватися на різних рівнях гравітаційного колапсування… Аналізуючи приклад Франціска Трелінга…

Я зараз сиджу за столом в одному з номерів готелю «Космікус». Переді мною лежить кольоровий малюнок, де зображені діліаки, що танцюють. Довга низка зелених діліаків: великий, менший, ще менший. І напис рукою Тірідана: «Не вірю, що знайдеться хоч один, хто витримає спокусу побачити небачене». Химерні викрути мови Діору.

Годину тому Рада космічних досліджень затвердила склад наступної експедиції. Всі погодилися, що командиром повинен бути біокібер Центуріон.

ДОЩ

«Дорогий Дасію!

Ти мене трохи здивував. Чекати від «Юліори» якихось неприємних сюрпризів безглуздіше, ніж від електричної кицьки. Сотні бульєрів працюють на нашій планеті. Ці системи вже добре вивчені. Мій бульєр відрізняється від попередніх лише потужністю. Відкрита тобою залежність мене просто насмішила. Дощі в Білозері мають якусь іншу причину, але я не фахівець в метеорології, тож не можу нічого порадити.

Вибачай за коротку цидулу. Хронічно бракує часу.

Андрій Стиг».

Гравітобус рушив. Арлен уже на ходу заскочив у напівзачинені двері, в салоні зняв капелюха і струсив з нього дощові краплі. Струсив недбало, і вони бризнули на чоловіка, що сидів у кріслі коло самих дверей. Той відірвав погляд від екрана невеликого бібліоскопа і роздратовано поглянув на Завіру. Хотів щось сказати, але вони раптом пізнали один одного і тому лише стримано привіталися. То був біокібер Ангеляр, вони з Арленом кілька разів зустрічалися на комбінаті синтетичних покриттів, де Завіра колись був на практиці. Ангеляр витер дощові краплі з екрана бібліоскопа і знову заглибився у читання.

В глибині салону — п’ятеро дівчат в общипних робочих комбінезонах. Вони сиділи, мов дрімали, і лише одна, світловолоса, підвела на Арлена погляд і чомусь усміхнулася. Може, з рожевих локсир, які Арлен тримав напружено, мов свічку, в руці? Колись Марія теж сміялася з нього: «Ти так кумедно тримаєш квіти…» Колись… Марія…

Ідучи на роботу, Арлен зайшов у квітковий салон і взяв невеликий букет локсир. Думав поставити їх у себе в бульєрній, щоб вони розвіювали сум, притлумлювали думки про дощову мряку, що зависла над містом.

У Марії теж було золоте волосся. Дівчина вже не посміхалась, та все ще дивилась на Арлена якось здивовано і навіть злякано. «Вона справді схожа на Марію… Але обличчя Марії пригадати не можу. Лише загальні риси. І волосся, і ніжний… Досить! Досить, хлопчиську!»

Однак несподівано для самого себе Арлен попрямував у глиб салону. Він здалеку відчув тонкий запах краплаку «Уні» і подумав, що дівчата їдуть після зміни з комбінату синтетичних покриттів. Завіра добре знав той комбінат і той лак, що залишає по собі запах ще довгі години після того, як вийдеш із цеху.

Він простяг букетик рожевих локсир золотокосій дівчині, не сказавши ні слова. І вона здивовано поглянула на нього, але квіти взяла, мовивши вдавано спокійно:

— Це ж за які гріхи чи заслуги?

Арлен не зміг віднайти жодного слова, лише посміхнувся і сів на вільне місце. За вікном гравітобуса сіявся дрібний дощ. Заплющив очі, щоб не бачити сірої мжички, що забирала яскравість земних кольорів, підступно просотувалась у глиб єства, мов намагаючись розчинити зсередини. Монотонна хлюпавиця за вікном урівнювала все і всіх, виповнюючи навколишнє одним кольором, одним звуком, одним бажанням.

Гравітобус нестримно летів магістраллю, притискаючи Арлена до крісла на поворотах.

— Як тебе звати? — почув тихе, бентежне запитання.

Розплющив очі, зустрівся поглядом з тою дівчиною. В її очах — дощовий сум. Золоте волосся спадало на груди.

— Арленом, — тихо відповів.

«Як самітно і сумно. І немає. людини, яка б розділила зі мною радість і тугу. А винен, мабуть, я сам. Чому так?»

— А мене — Ольдою…

Дівчина хотіла ще щось сказати, на якусь мить замислилась, але гравітобус почав гальмувати, і вона, так нічого і не промовивши, підвелась і пішла до своїх подруг, що вже стояли біля дверей салону. Вони всі вийшли на зупинці, і Арлен дивився крізь вікно, як вони попіднімали коміри комбінезонів, захищаючись від дощу, як Ольда краєм ока зиркнула на нього крізь мокре скло, як потім проводжала гравітобус поглядом.

Завіра вийшов на площі Леонтовича, де відразу біля зупинки височіла споруда адміністративного корпусу «Юліори». Криком здичавілого папуги пролетіла за спиною сирена машини «швидкої допомоги». Арлен зупинився, обернувся, але машини не побачив, вона вже зникла за рогом. Арлен Завіра лишив по ліву руку головний корпус і не поспішаючи попрямував до реакторної.

Сіявся дрібний дощ, неприємно лоскочучи обличчя.

Зайшовши до пультової, він не відразу помітив чергового біокібера, нервово кинув поглядом, а потім гукнув:

— Дасію!

— Доброго дня, — озвався біокібер. Він, виявляється, був зовсім поруч, стояв біля вікна і дивився, як сіється дощ.

— Тут усе гаразд?

— Так… І гори, мов білі ведмеді, своїми спинами сніговими, хребтами білими згинатимуться. Ти прийшов і підеш, а вони стоятимуть далі. Білі ведмеді…

— Що це ти?

— Згадав Сандра, — мовив біокібер і відійшов від вікна.

— Яка температура в бульєрі?

— Усе нормально, Арлене. Бульєр працює нормально, — біокібер дивився на нього з незрозумілою для Арлена жалістю.

— Дасію, ти вільний.

— Так. — Біокібер зітхнув. — До побачення, Арлене.

Завіра увімкнув музичний транслятор, зашторив великі вікна, пройшовся реакторним залом і, поглянувши на золотавий серпанок у прозорій колоні субліматора, пригадав золотий серпанок волосся. «Вона справді чимось схожа на Марію. І голос бентежний…» Пригадав зіщулену постать на зупинці.

«Було б добре на кілька днів поїхати до Женьки у Крим, — раптово спало на думку. — До Женьки в Крим. Навіть листа не написав у відповідь. Гідрогеологу Євгену Білому. І жодного разу не зв’язався з ним по відеофону. Було б добре махнути в Крим. Там немає дощу. Там зараз сонце, і тепло, і море. Можна подзвонити. Але що сказати? Про що говорити? Згадувати роки навчання? Вдавати, що дуже нудьгував за товаришем? Смішно. Там тепло, немає дощу, сонце і море. Взяти і просто полетіти, навіть не до Женьки, а просто в Крим. Здорово! Але ж потім треба повертатися до білозерських дощів… Тоді взагалі буде нестерпно. Вже краще так, як є. Принаймні звично. Чи, може, втекти з цієї Білозери? Смішно. Тікати з міста, де кожне твоє бажання задовольняється без будь-яких проблем! «Юліора» принесла енергетичний достаток. Тільки бажань стає все менше з кожним днем. Побачити б сонце! Смішно. Але колись ці дощі таки перейдуть. Що там думають метеорологи?»

З музичного транслятора лилась тиха весела музика.

«Маріє, Маріє, що ти робиш зі мною? Я не можу навіть гніватись на тебе, бо не знаю, за що я можу гніватися на тебе. Хочу вірити, що це якесь непорозуміння. Ти зникла. Невже я набрид тобі? Навіщо ж тоді говорила такі теплі слова? Невже я просто не розуміюсь у житті і людях? Я вірю: колись ми з тобою зустрінемось, і я не знайду жодного слова для докору. Лиш як ти дивитимешся мені в очі?»

А в пам’яті Завіри — зіщулена від дощу постать на зупинці, і піднятий комір комбінезона, і золотаве мокре волосся струмками на плечах… Ольда… Справді схожа на Марію… Арленові нараз стало невимовно сумно.

«Не можна розкисати. Краще взагалі забути цю жінку, забути Марію. Вона принесла мені стільки страждань. Треба працювати. Треба працювати. Треба думати… Про що? Яка важка голова. Про що думати? Все таке сіре й байдуже. Але ні… Праця не зрадить, вона завжди втішить і поверне втрачену віру в самого себе. А було б добре — до Женьки в Крим! Може, справді подзвонити зараз? Але про що говорити з Женькою. Про що? Не бачилися вже більше півроку. Дивно. А були ж ніби друзі…»

«Друже Андрію!

Гадаю, що помилки бути не може. На жаль. Я розмовляв з фахівцем, з біокібером Рагом. Його думка: «Юліора» є джерелом потужного К-лептичного випромінювання, яке в бульєрних установках невеликої потужності залишалося непоміченим. Саме воцо, як твердить Раг, призводить до постійної конденсації вологи над містом і, що набагато важливіше, до порушень психіки людей, викликаючи депресії, часом психози і хворобливий стан постійного філософствування. Біокібер Раг вважає, що справа в збудженні К-лептичним випромінюванням аксонів асоціативного ретикулюма. Психічна діяльність біокіберів помітно не страждає, але зменшується чутливість рецепторних систем. Треба діяти, Андрію. Звернися до Івана Моревіля. Ти творець цього бульєра, і ти сам мусиш першим втрутитися в цю справу. У нас на метеостанції ще нічого не знають про висновок біокібера Рага, але дуже стурбовані — ніякими доступними засобами вони не можуть боротися з «твоїм» дощем.

Біокібер Дасій».

Дружина професора Григора Завіри трагічно загинула двадцять років тому. Рейсовий триангуляр «Торонто — Ленінград» одного весняного ранку вибухнув у повітрі над океаном. Потім говорили про перебої в роботі оклюзійного зонатора… На борту триангуляра була група ленінградських артистів і серед них — Марта Урбан. Арленові, їхньому синові, було тоді сім років.

Професор Григір Завіра марно намагався заснути. Лежав на дивані з заплющеними очима і змушував себе відпочивати. Але сон не йшов. Він чув, як син повернувся додому. Чув, що прийшов не сам. Дівочий голос… Через нещільно причинені двері кабінету долинали притишені голоси.

Нервове збудження змушувало серце професора напружено битися, а мозок намарно працювати до гарячого щему у скронях. Не міг зрозуміти, що ж вивело його з рівноваги. А внутрішній жар породжував химерні видіння і страх незатишності, коли немає місця, де можна спочити, і нема людини, яка б пожаліла, допомогла. Вже син дорослий. Як плине час… «Син дорослий… І я вже не молодий. Страшно. Що зі мною? Нічого ж не сталося. В моєму житті все добре. Мене поважають, я потрібен людям… Але як незатишно жити!»

Він остаточно переконався, що заснути не вдасться. А за стіною син почав співати, акомпануючи собі на інканському радо:

Життя гірке, любов солодка.

Тож підсолодим трунок наш.

Ми — наче птахи без гніздов’я.

Ми — мов гніздо, що кинув птах.

І не знаходимо розради

ні на землі, ні в небесах.

Гірке життя й своє кохання

сплітаємо в єдиний шлях.

Життя стає солодшим трохи.

Любов гіркішою стає.

Ми, наче птахи без гніздов’я,

не знаєм, прихилитись де…

Мелодія старовинного романсу тонула в тихому лопотанні дощу за вікном, і той шум лунав ніби десь всередині Григора Завіри.

Підвівся і увімкнув телеінформатор, прослухав чергове інформаційне повідомлення про те, що голова земної Ради Іван Моревіль підписав угоду про початок робіт по використанню корисних копалин планети Центурія за взаємовигідною домовленістю з урядом цією планети. На Інкані завершили монтаж третьої черги комбінату біокібернетики, а жителі київської аграрної зони зібрали в цьому році сьомий урожай, і рекордна кількість продукції надійшла на переробні комбінати міста Києва. Повідомлялося, що кліматичні зміни в районі міста Білозера викликають серйозне занепокоєння науковців і ведуться посилені дослідження несподіваного феномена…

Професор натиснув рожеву клавішу, і екран згас.

Того вечора Завіру дратувало все. Накинув недбало плаща, ніби хворий, почвалав до дверей, в коридорі на якусь мить зупинився, прислухався до приглушених голосів сина і якоїсь дівчини… «Хто вона? Син нічого не каже. Чергове захоплення? Хіба мені не однаково? Син уже дорослий. Що я можу порадити Арленові? Нічого…» Прочинив двері і попрямував до кабіни ліфта.

Професор вийшов надвір і змокрів за одну мить. Вода лилась за комір, стікала волоссям по шиї, сорочка відразу прилипла до спини. Але він ішов і думав про те, що колись вони із Мартою любили дощі.

Сіро, похмуро на безлюдній вулиці. Магістраллю проїздили поодинокі вечірні таксі та рейсові гелікомобілі. Дощ відокремлював професора від навколишнього, змушував думати лише про самотність. Верзлося щось химерне, не оформлене до пуття словами, але таке трагічно всепоглинаюче.

«Я живу сам для себе. Я нікому не потрібен. Навіть синові. Ми з сином ніби чужі. Що мене чекає? Операції, симпозіуми, експерименти, наукові дослідження… Повертатися в самітні стіни і чекати нового дня, аби починати все спочатку… Арлен так рідко навідується останнім часом. Усе нормально! Що йому робити вдома? Споживати дешеву енергію, яку виробляє «Юліора». Те, що легко дається, дуже швидко починає видаватися зайвим і непотрібним. Лопотить дощ. Кому я потрібен? Хворим? Які дурниці! Хіба саме я потрібен хворим? Треба, щоб хтось був на моєму місці. От і все. Можливо, я потрібен Наталі Більц?! У неї така красива усмішка і голос красивий, але холодний, як мертве тіло. Вона молода, гарна і хитра. Коли вже перейде цей вічний дощ?! Минулого тижня Наталя запрошувала до себе. Уявляю все наперед — розумні розмови за пляшкою боро про покликання медика і проблеми сучасної медицини, а поза цим — намагання заволодіти ключиком від серця професора. Сама схожа на ляльку і думає, що всі живуть за ляльковими законами. Марта… Колись усе було інакше… Холодний дощ, як погляд Наталі Більц… Холодний погляд… А хіба в мене теплий погляд? Теплий погляд, якщо любиш… А що таке любов? Я завжди слухався лише розуму. А що таке любов? Може, хвилина жаги, не запрограмована ніким, навіть самим собою?»

І раптом захотілося плакати і сміятись водночас. Але професор Завіра не міг зробити ні того, ні іншого. Горло здушили спазми.

Лопотів дощ.

Назустріч Григорові Завірі — самотня чоловіча постать під блакитним дашком парасолі. Чоловік ішов повільно, зіщулившись і дивлячись собі під ноги. Вже не молодий, як і Завіра. Вони порівнялись, і професор, несподівано для самого себе, зупинився.

— Пробачте… — тихо мовив і замовк, бо відчував незбориму потребу ще щось сказати, але не знав, що ж саме.

Похмурий чоловік зупинився, опустив прозорий дашок блакитної парасолі, щоб дощ не бризкав на обличчя. Краплі падали на плечі, стікали по водовідштовхуючій тканині його костюма.

— Пробачте… У вас… не знайдеться фонозаписника?

— На жаль… — спробував посміхнутися чоловік.

Завірі в ту мить нічого не було потрібно. Але якась сила тримала його і змушувала говорити. Чоловік, видавалось, також нікуди не поспішав.

— А хустинки… Звичайну хустинку ви б могли мені дати? Витерти чоло… Цей клятий дощ.

Чоловік витяг з кишені невелику полотняну хустинку і простягнув її Завірі. Вона вмить намокла під дощем.

— Прошу…

Професор витер чоло мокрим шматком полотна, знову простяг хустинку чоловікові:

— Дякую… Дуже дякую…

— Візьміть її, візьміть… — 3 усього було видно: чоловікові приємно, що до нього звернулися з несподіваним проханням.

— Дякую…

Вони ще якусь мить стояли, дивлячись один на одного, обоє хотіли обмовитись ще хоч словом, але мов не зважились і розійшлися.

Професор простував вулицею і раптом збагнув, що він просто жебрав. Жебрав професор Завіра. Йому, як і кожному, все доступне — їжа, питво, фонозаписники і хустинки… А він жебрав і відчував від цього насолоду. Відчував насолоду від живого слова і незапрограмованого живого доторку, насолоду від чийогось бажання допомоги поза планами і програмами, поза науковими платформами і філософськими тезами.

Ішов, тримаючи в кишені мокру хустинку того чоловіка, а поруч лежала суха, його власна. У бічній кишені плаща відчував вагу фонозаписника. Розумів хворобливість свого стану, однак посміхався і втішав себе:

— Це все від того, що живу самітником… Хіба я вже старий?

«Дорогий Дасію!

Вибач за попередню цидулу. Але… Ти сам розумієш, що значить для мене проблема геліо-бульєрних установок. Я все ще не сприймаю серйозно твої попередження, проте не хочу легковажити. Можливо, справді варто створити комісію, аби раз і назавжди переконатися у безпечності потужних бульєрів. Найближчим часом я вилітаю до вас у Білозеру. Підготуй для мене максимально вичерпний матеріал щодо впливу моєї «Юліори» на ваше життя. До зустрічі.

Андрій Стиг».

Білий кінь спершу видавався просто білою плямою на брунатній нитці стежини, що тяглася гірським хребтом серед буйного різнотрав’я. Білий кінь був ще далеко, але всі чекали його, бо знали, що ось скоро почують стукіт копит і побачать його білу гриву, розкуйовджену вітром, і його красиве блискуче тіло, і його засапану морду з чорною зірочкою на лобі, і його нашорошені вуха на тлі блакитного-блакитного неба без жодної хмарини. Білий кінь наближався. Було вже чітко видно обриси його тіла. Стежка звивалася серпантином, і кінь повертався час від часу то своїм лівим, то правим боком. Він біг стежкою серед високих трав. Яскраво світило сонце, виповнюючи все навколишнє соковитими барвами літа. Білий кінь, на якусь мить зник у високій траві вже на останньому згині стежки, вихопився знову з жовто-зеленого моря і був уже зовсім поряд: красивий, якийсь навіть усміхнений, довгогривий. Голосно заіржав, ніби з чогось радіючи, і здибився, показуючи людям своє блискуче черево у променях теплого сонця.

— Ходімо, — сказав Арлек — Зараз почнеться дощ.

— Гроза, — тихо мовила Ольда і міцно стиснула Арленову долоню.

Кінь на екрані знову заіржав. Десь далеко йому відповів другий кінь чи просто луна розмножила його голос. А сильний вітер куйовдив білу гриву.

— Ходімо.

— А потім знову буде сонце. Після грози, Арлене. І мокрий кінь кумедно так…

Вони вийшли з кінозалу. Надворі вже вечоріло. Дощ ішов сильний.

— Твої батьки вдома? — запитав Арлен.

— Не знаю. Батько, мабуть, пише, а мама, може, й на роботі, — відповіла Ольда відсторонено і безбарвно, мов про когось чужого і байдужого. Підняла комір сірого плаща: — А що тобі мої батьки?

— Та ні, я просто…

Арлен розкрив велику парасолю, по ній залопотіли дощові краплі. Ольда сховалася під оранжевий дашок, притулилась до Арлена.

— Ходімо знову до мене, — мовив хлопець.

— До тебе?

— Так. Мій батько, мабуть, удома, але він у мене молодець, ти ж знаєш… Він до нас і не загляне.

«Іване Моревілю!

Шановний Голово земної Ради!

За непідтвердженими даними енергетична установка «Юліора» негативно впливає на життєдіяльність людей та біокіберів. Просимо створити комісію для вивчення цього впливу.

Головний конструктор геліо-бульєрної установки «Юліора» — Андрій Стиг.

Головний інженер Білозерського енергоблоку — біокібер Раг.

Оператор «Юліори» — біокібер Дасій».

Це було рік тому…

Арлен побачив її вперше на концерті старовинних інструментів.’ Вона трохи запізнилась на початок і зайшла до зали, коли вже вимкнули світло. Арлен навіть не помітив, як на вільному місці поруч з ним з’явилась молода жінка.

Він слухав, як виводить сопілкар, дивився, як кумедно метушиться той, що з бубоном, і раптом спостеріг її волосся, золоте волосся, і золотого павучка з бурштиновою кулькою. тільця в тенетах… Довго не міг відвести погляду. Чомусь пригадав фотографію матері. Хоча мати, здавалось, зовсім не була схожа на ту жінку з золотистим волоссям і золотим павучком-прикрасою на лівій скроні, ало свою матір Арлен уявляв такою ж красивою, одухотворено спокійною.

— Як тебе звати? — спитав несподівано для самого себе. Власне, тільки подумав, але вголос, і жінка (вона була помітно старшою за Арлена) поглянула на нього і ледь помітно посміхнулася, якусь мить зосереджено дивилася, ніби щось зважуючи.

— Марія, — мовила тихо.

Це було рік тому. Арленові тоді було двадцять шість. А дощ ішов сьомий місяць.

До закінчення концерту він не сказав більше жодного слова, відчував навіть ніяковість за свою безцеремонність, хоч, видавалось, Марія і не образилась, але картав сам себе: «Хлопчисько! Невихований хлопчисько!» Та коли віддзвеніли цимбали, коли замовкла сопілка, коли увімкнули яскраве освітлення і глядачі почали збиратись додому, а Марія підвелася з крісла і, ніби вагаючись, попрямувала до виходу, він порівнявся з нею і запитав:

— Тобі сподобалось?

— Так, безумовно, — відразу всміхнулася Марія, ніби чекала його запитання. — Такі концерти зараз просто рідкість. І де вони лиш познаходили ці інструменти? Це ж старезні інструменти…

— З музеїв, мабуть…

— Так… Але як звучать! Так просто і прекрасно. Правда?

— Де ти живеш? Нам часом не по дорозі? Марія посміхнулась:

— Ми можем просто погуляти… Як тебе звати, хлопче?

— Арлен… Арлен Завіра…

Того вечора вони кілька годин блукали під дощем, часом зупиняючись під якимось пластиконовим дашком на зупинці чи сідаючи у напівпорожній салон рейсового гравітобуса, а потім знову виходячи у мряку міста, але того вечора і дощ видавався Арленові доречним, навіть лагідним і веселим, дощ лоскотав обличчя дрібними краплями. Арлен розповідав Марії про себе, про навчання в університеті, про роботу на «Юліорі», про свого батька, матір, хоч і не сказав ні разу, що Марія нагадала йому про неї. Марія слухала і ледь помітно всміхалася, але про себе не розповідала нічого.

Вони домовились про зустріч наступного дня. І Арлен летів мов на крилах до центрального білозерського парку. Марія прийшла. Вона видалась набагато молодшою і ще прекраснішою, ніж була вчора. Блукали парком, вийшли до озера і розмовляли, розмовляли, розмовляли… Аж самі дивувались, що їм є про що говорити так без угаву і так захоплено. Арлена навіть не ображало, що Марія називала його хлопчиком… «Мій любий хлопчику», — якось мовила вона. Арлен тоді аж зіщулився від дивного відчуття захоплення, ніжності і ще невідомо чого.

Сказати б, що Арлен уперше за свої двадцять шість покохав — так ні. Але ще ніколи це почуття не було таким всепоглинаючим і таким… хворобливим. Він сам відчував, як це почуття випалює його зсередини, поступово дематеріалізує, позбавляє волі, позбавляє всіх інших бажань, окрім одного-бачити її кожної хвилини, лише її, а все інше, весь навколишній світ хай навіть зникне назавжди! Під великою парасолею вони сиділи на березі озера. Водяне плесо мерехтіло, густо подзьобане краплями. Бачити її! Щохвилини бачити! Він гладив долонею її золотаве волосся. Марія не боронила, лиш дивно посміхнулася. — Поцілуй мене, — сказала раптом. Наступного дня Арлен не пішов на роботу. Біокібер Дасій працював за нього. І Марія також не пішла. Вони знову весь день просиділи на березі озера. Дивилися, як мерехтить невелике озерце серед дощової мряки, розмовляли і цілувались, і Арлен вихимерювае про їхнє майбутнє життя, а Марія слухала і лише дивно посміхалася. Про себе вона не розповідала майже нічого, лиш дивилась на нього лагідно та інколи тихо просила: «Поцілуй мене, Арлене… Таке все незатишне…»

Вони разом були три дні. А на четвертий Марія не прийшла. Арлен просидів весь день під великою парасолею на березі озера.

«Чим заповнити пустку, Маріє?! Чому так? Дивна тривога за майбутнє виповнює мене. Чим зарадити? Відчуття марності всіх моїх зусиль. Всі ілюзорні надії руйнуються. Треба працювати! Лише праця рятує людину від… розпачу. Якого розпачу? Не знаю. Але відчуваю, що божеволію. Життя здається позбавленим будь-якого сенсу. Для чого я живу? Яка сірість і одноманітність довкола! Так жити не можна! Що буде? Де Марія? Чому вона покинула мене? І я нічого про неї не знаю… Тверезість мислення приходить, коли минає жага…. Я не хочу жити!»

«До Академії наук!

Терміново створити спеціальну комісію по вивченню впливу білозерської геліо-бульєрної установки «Юліора» на життя і психічну діяльність людей та біокіберів. Припинити проектування та зупинити будівництво інших подібних об’єктів до повного вивчення несподіваного фактора впливу.

Голова земної Ради — Іван Моревіль».

— Так сумно, Арлене. І так не хочеться вставати.

— Але пора. Ти запізнишся на комбінат.

— А-а-а, навіщо це все…

— Не кажи так… Зараз відчуєш себе бадьорішою.

Завіра висунув руку з-під ковдри і натиснув на жовтаву кнопку на стіні. Таця з ранковою кавою і сніданком випливла з овального отворе домашнього синтезатора.

— Навіщо ти кажеш неправду?

— Яку неправду, Ольдо?

— Я відчуваю, що ти мене дуриш.

— Що ти говориш, Ольдо?! Ось пий, гаряча, запашна… Дівчисько ти…

— Мене втішаєш, але, бачу, сам не віриш У те…

— Ти ще не прокинулась. Пий каву… — І поцілував Ольдине плече.

Вона здригнулась від того поцілунку, ніби він її вкусив.

— Ну, що ти, Ольдо? Що з тобою?

— Ти мене не любиш.

Арлен якось страдницьки, безпорадно посміхнувся:

— Яка ти смішна…

— Немає в твоїх бчах любові. Коли любов- тоді все зовсім не так…

— А як, Ольдо?

— Не знаю… Але не так.

— Сьогодні ти запізнишся на комбінат.

— Облиш. Ще вчора я не думала, що ти такий нудний, як дощ. Краще б пішла в кіно. Микола Чук у головній ролі.

— Сьогодні ти запізнишся…

— Я взагалі сьогодні не піду на комбінат.

— То подзвони…

— Знайдуть заміну. Будь-хто із біокіберів мене замінить…

— Подзвони…

— Нудний ти, я шкодую, що прийшла до тебе.

— Ольдо…

— І все, що ти казав про дітей, таке ж нудне, як і ти сам… Нічого в нас не буде.

— Випий каву.

— Не розкривай мене. Так холодно у тебе.

— У мене холодно?

— Авжеж, у тебе. В мене тепло. У мене мама любить, коли в кімнаті тепло, і ніколи не вимикає опалення… Укрий мене. А кави я не хочу. І шторами закрий вікно. Не хочу бачити, як сіється цей дощ.

— Ольдо, ти така манірна і така…

— Яка? Я не подобаюсь тобі? А щойно цілував, казав, що любиш.

— Ольдо…

— Я боюся…

— Чого боїшся?

— Я не знаю… Народжувати, мабуть… Може, здамо зразки клітин, ну, генотипи… І хай на комбінаті…

— Тобі не хочеться самій?

— Тобі однаково… А мені страшно.

— Ольдо, я тебе люблю.

— Арлене… А ти чув, казали, що твій бульєр…

— Чув. То лиш припущення…

— Я відчуваю, що то правда. Коли ще не було твоєї «Юліори», все було добре. Чуєш, Арлене?

— Що?

— Про що ти думаєш?

— Так, просто… Не хочу думати про дощ.

— Твій батько вже пішов?

— Не знаю. Я нє чув. Але, мабуть, пішов. Він дуже рано йде в клініку. А ще якийсь письменник там у них. Про батька пише…

— Письменник? А звати як?

— Не пам’ятаю. Здається, Алекс Рілл…

Ольда розсміялась нестримно і дзвінко:

— Алекс Рілл?

— Здається.

— То ж мій батько.

— Справді? А мати твоя хто?

— А мати в мене хімік. А твоя?

— Моя була співачкою… Марта Урбан…

— Прекрасний голос. У батька є три платівки. Вона загинула?

— Так… Мені було тоді сім років…

«Друже Дасію!

Можеш дивуватися, але я боюсь виходити з готельного номера. І боюсь не за себе. Дивний у мене зараз стан. Ще кілька годин тому, коли ми розмовляли у тебе в бульєрній, я ніби не помічав нічого особливого, хоча якесь роздратування вже ворушилося і підточувало зсередини. Сьогодні четвертий день мого перебування в Білозері… Ніби все сприймаю і розумію так, як і раніше розумів, але тіло моє байдуже до будь-якого розуміння, воно ніби само намагається щось робити, кудись бігти і… сприймай, Дасію, мою розповідь за сеанс лікувального самоаналізу… моє тіло переповнене неусвідомленим бажанням руйнувати, руйнувати все підряд — словом, думкою, руками, усім єством… Я боюсь виходити з готельного номера. Тіло не слухається мене. Але ще вдається лежати зараз на дивані і лише уявляти (ті видіння приходять мимовільно), як я б’ю, мало не вбиваю собі подібних за їхню недолугість, сірість, як я розбиваю свою «Юліору»… Химерний стан, Дасію. Тільки тепер я зрозумів серйозність твоїх попереджень. За вікном сіється дощ. Все таке сіре, безлике, одноманітне, байдуже… Мені соромно, Дасію, що це я — творець оцієї мряки, творець ситого божевілля. Я подарував білозерцям море енергії, повний достаток, можливість задовольнити будь-яку забаганку… Але я забрав у них сонце і мріяв забрати його у всієї планети. Я — творець ситого божевілля, Дасію. Якщо я прийду до тебе в бульєрну, ти не пускай мене… Я її знищу, свою «Юліору»… Треба максимально прискорити роботу комісії. Хоча без висновків комісії вже зрозуміло, що «Юліору» треба зупинити. Але потрібна офіційна санкція. І треба проінформувати все населення, щоб уникнути можливих непорозумінь, пов’язаних з енергетичною кризою… Дасію, не пускай мене, якщо я прийду до тебе в бульєрну. А я прийду! Я знищу її! Не пускай мене, Дасію!»

Письменник Алекс Рілл повернувся додому з клініки, де вже другий місяць збирав матеріал для нового роману.

Стояв біля вікна і дивився через мжичку на сусідній будинок, що видавався пошкрябаним малюнком, багатократно демонстрованим слайдом.

Тихо. Сіро. Двадцять сьомий поверх. Надворі сутеніє. Сонце десь ховається за дощовий обрій.

Рілл дістав з кишені фонозаписника, увімкнув одну з розмов із професором Григором Завірою:

«Я бачу, ви більшу частину свого часу проводите в клініці, професоре».

«Можливо. Я не підраховував. Але, безумовно, саме в клініці я знаходжу справжнє щастя».

«Скажіть, сьогоднішня операція чимось відрізняється від інших подібних операцій чи все було звично і зарані сплановано?»

«А ваш майбутній роман чимось відрізнятиметься від попередніх?»

«Розумію. Я запитав незграбно. Але ж… розумієте?»

«Ходімо краще вип’ємо трохи боро, Алексе. І там продовжимо. Я трохи втомився…»

Вогні вікон сусіднього будинку були схожі серед дощової мряки на оранжевих павуків. Де дружина? Затрималась на роботі? Ольда, здається, сьогодні на нічній зміні…

«Знаєте, Алексе, я трохи зверхньо ставлюсь до письменників. І не приховую цього. Вони — невігласи».

«Професоре, ви також написали дві книги, і я можу і вас назвати письменником».

«Ви читали мої книги?»

«Безумовно».

«То хіба я пишу, як пишуть письменники?»

«Ні, не так…»

«Отож!»

«Ви пишете набагато гірше. Ваші книги, на жаль, не мають ніякої літературної цінності. Якби вони належали іншій людині, ніхто б ніколи не подумав про…»

«Ви образились, Алексе, бо я назвав письменників невігласами. Ха-ха-ха… Ну, даруйте. Ви, бачу, з кусючих. Ви все життя були тільки літератором, Алексе?»

«Загалом, так. Але я маю освіту — гуманітарну, медичну і технічну. Три роки я працював лікарем у клініці Буля. Був водієм важкого триангуляра на будівництві. Маю три виставки оригінальних декоративних робіт».

«Тож ви не лише письменник. Ви вмієте не лише писати. Це дуже добре».

«І думаю, що саме тому мої твори не користуються великою популярністю. Відчуваю, що їм бракує справді професійного рівня».

«Ви прагнете слави?»

«Просто хочеться відчувати власну досконалість хоч у чомусь одному».

«Вам налити боро?»

«Трохи».

«Досконала тільки смерть. Даруйте, коли ці слова видадуться вам дивними. Але я справді так думаю. Особливо останнім часом. Цей дощ, він мимоволі змушує до медитацій. Досконала тільки смерть. Смерть — це справжня рівновага, еталон довершеності. А життя — лише вміння деякий час підтримувати градієнт, зміщення на свою користь. Ви повинні розуміти мене глибинно, а не лише софістичні брязкальця».

«Ця філософія не для щоденного вжитку».

«Так. А вам справді не подобаються мої книги?»

«Гадаєте, я так сказав лише тому, що ви назвали письменників невігласами? Ні. Мені справді не подобаються ваші книги».

«Чому?»

«Нічого нового…»

«Я пишу про життя медиків… Пишу без жодного слова вигадки. Вас, безумовно, не здивуєш ніякою відвертістю…»

«Нікого не здивуєш. І не треба дивувати. Письменник повинен не дивувати, а бути гарним кулінаром, щоб люди не відчували духовного голоду. Письменник повинен годувати… А ваші твори — лише правдиві напівфабрикати».

«Гм… Гм…»

Алекс Рілл клацнув маленькою голівкою тумблера, вимкнув фонозаписник.

Вогні вікон сусіднього будинку були схожі серед дощової мряки на очі якихось глибоководних риб. Пригадалася давня прогулянка в батискафі, Як був ще студентом-філологом, кілька разів влітку вирушали на Канарські острови і там одного разу таки дотовпились до старого, вже потріпаного, хоч і блискучого від нової фарби, батискафа, дочекались черги опуститися, на морське дно… Алексу Ріллу чомусь найбільше запам’яталися очі глибоководних риб.

За вікном — дощ і вже справжня ніч. Вечірній ультрамарин виповнився чорнотою безпросвітності.

Де дружина? Затрималась на роботі? Можливо…

«Чому я прийшов додому так рано? А може, щось трапилось? В неї на кожному кроці нагода… А вона ж зухвала, згодна сама опинитися в реакторі, аби лиш зробити по-своєму. Вже раз лежала в лікарні професора Леонтьєва з опіками. Скільки тоді пережито! Вона могла загинути. Але поталанило… Роман «Статус кво», власне, про це — про хіміків, про дружину, про постійну небезпеку, на яку наражаються справжні творці, шукачі нового… Де вона зараз? Вона завжди приходить. так пізно. Може, це я сьогодні прийшов зарано?»

Дружина не раз ображалася, що його присутність вдома — це свято для родини. Але відображався натомість: «Я працюю».

Алекс Рілл стояв біля вікна і уявляв, як дружина повертається з роботи з протилежного кінця міста. Треба перейти магістраль. Це безпечно, бо звичайний підземний перехід… Потім — двадцять третій маршрут гелікотрема… Зараз дощ, сходинки мокрі, і мокрі поручні капсули… Вона могла підковзнутися…

«Вона така необережна. Вона кожної хвилини думає лише про роботу. А потім їй треба вийти до пневмомагістралі. Від зупинки гелікотрема іти повітряним віадуком… Тиждень тому, розповідали, на тому віадуці трапився нещасний випадок. І все через той дощ… Подейкують, що справа в «Юліорі». Може, і правда. Бо метеостанція безсила. Такого раніше не було… Чому я прийшов додому так рано?»

І раптом засвітився екран відеофону, а на ньому з’явилось незнайоме обличчя чоловіка.

— Добривечір, — мовив той з екрана. — Це і помешкання родини Рілл?

— Так.

— Марія Рілл вдома?

— На жаль, немає… Переказати їй щось?

— Та ні… Пробачте…

І екран загас так же несподівано, як і засвітився.

Обличчя того чоловіка було зовсім не знайоме письменнику. «Хто цей молодик? Чому він запитує Марію?.. І де дружина? Хто цей молодик?» Письменник несподівано для самого себе пов’язав появу того чоловіка з відсутністю дружини і вже не міг позбутися нав’язливих думок. «Чи любить мене Марія? Вже скільки років ми не задумуємось над цим питанням — чи любимо ми одне одного. Але ж природу не обдуриш, як себе… Може, Марія зараз поспішає до цього молодика. І, може, вони просто ходитимуть, спрагло ловлячи кожне слово, кожен погляд, кожен доторк… Дурниці! Цього не може бути. Мабуть, щось трапилось…»

Алекс Рілл пройшовся кімнатою. На столі — Маріїн оранжевий капелюшок з золотавою смужкою аплікації, за склом книжкової шафи — томи її робочих бібліоскопів/на дивані — Маріїна блакитна сукня, кинута недбало… Марія кудись поспішала? Письменник підійшов до дзеркала і подивився на себе. Ніби порівнював себе з тим чоловіком, що з’являвся на екрані. Той був набагато молодшим. Чорнявий. А в Алекса вже скроні сиві. Марія каже, що та сивина його прикрашає. Але ж молодик красивий і без сивини… Ні, цього не може бути! Він би помітив, якби Марія когось полюбила. А чи це не самовпевненість письменника, котрий вважає, що розуміється на людській психології?

Дощ за вікном сильнішав а чи просто змінив напрям і тепер бив просто у шиби. Те приглушене лопотіння виповнювало письменника непояснимим розпачем, відчуттям безсилля і безпорадності. Він гнав від себе химерне мево ревнощів, а. воно сірою сновидою щось шепотіло, лопотіло, як дощ по шибі.

«Що ж трапилось? Не треба було приходити додому так рано. Мокрі сходинки і мокрі поручні капсули… Минулого тижня на повітряному віадуці сталося нещастя… Треба сісти за стіл і працювати…»

Але розумів, що не зможе написати жодного слова, не зродить жодної думки. Що трапилось?

І раптом несподівано, як і попередня хвиля ревнощів, ніби щось вибухнуло всередині, з’явився страх, непояснимий словами. Страх перед дощем, перед повітряними віадуками і перед гелікотремами, перед стінами помешкання, перед екранами телеінформаторів і навіть перед самим собою.

Алекс Рілл застогнав, ніби хтось його стиснув невидимими лещатами. Кинувся до передпокою, нервово, якимись судомними рухами накинув на плечі плащ… «Шукати! Я буду її шукати! Але де? Може, кудись подзвонити? В «швидку допомогу»?» Рішуче прочинив двері, переступив поріг, наче кинувся у нестримний потік свого страху, своїх ревнощів, свого хвилювання…

І раптом побачив їх. Марія з Ольдою ішли від кабіни пневмоліфта. Сірий Маріїн плащ тихо шелестів від ходи. На вилогах сірого капелюшка виблискувало невелике дощове озерце.

— Ти вже дома? Так рано? Щось трапилось?

Марія зняла капелюшок і вихлюпнула озерце на підлогу, витерла хусткою вологе обличчя.

— Щось трапилось, Алексе? Чому ти так рано?

— Нічого не трапилось…

Ольда, не дивлячись на батька, прямувала до дверей помешкання.

— Ти сьогодні хіба не працюєш? — звернувся до дочки.

— Ні… Мені треба відпочити. Я взяла відпустку.

— Де ви були?

— Ми забрали замовлені ламантини, щоб тобі зготувати на вечерю. Ти ж просив ламантини в соусі…

— Так… — через силу вимовив Алекс Рілл, відчуваючи, як всередині щось крихке розпадається на пісок, знищується, нічого не зоставляючи по собі…

А хвиля колишньої любові і колишньої ревності раптом перетворилася на хвилю якоїсь байдужої відрази до всього світу.

— Тобі хтось дзвонив.

— Хто?

— Я його не знаю.

— Просив щось передати?

— Хотів бачити особисто.

Марія з Ольдою зайшли до помешкання і відразу, не роздягаючись, пішли до Ольдиної кімнати. Він здивовано дивився на них, тихо запитав:

— Чому ви не роздягаєтесь?

— Що? Що ти кажеш, Алексе? Нам з Ольдою треба поговорити…

Вони зачинили за собою двері, і він залишився сам в коридорі. «Ми всі ніби чужі одне одному. Кожен живе самітником. Про що їм треба поговорити? Про якісь дурниці…» Він підійшов до дверей, прочинив, став на порозі.

Марія і Ольда сиділи в протилежних кутках кімнати у кріслах і безмовно дивилися одна на одну. Алекс Рілл довго вдивлявся, намагався перехопити погляд дружини чи доньки. Але вони сиділи, занурені у якісь свої думки, і ніби не помічали його.

«Божевілля! Поговорити їм треба! Всі чужі. Нікого ніщо не об’єднує. Лише дощ. Цей прекрасний дощ. Якби не він, і не зібралися б увечері разом. Вся родина! Ніхто навіть дивитись не хоче одне на одного… Вони красиві… І такі схожі одна на одну… Колись… Невже це було? Було! І тоді все видавалося інакшим. Любив! Всіх любив! Любив цей світ. І себе любив. Ненавиджу! Золотаве волосся ненавиджу! Себе ненавиджу. Люблю лише дощ. Я змалку любив дощ».

— Ти чекаєш ламантини? — кволо посміхнулась Марія. — Я все зроблю… трохи згодом.

«Як усе просто. Він, виявляється, просто стоїть на порозі і чекає свої улюблені ламантини. Яке глибоке розуміння! Двадцять років прожили разом. Манекени! Красиві мертві манекени!»

Нетамована ненависть до дружини і до дочки виповнила його. Маска огиди спотворила обличчя письменника. Ще якусь мить стояв на порозі, потім різко повернувся і вийшов з помешкання.

«Я з дитинства любив дощі. Лише дощі».

«Від спеціальної комісії!

Незаперечно доведено, що геліо-бульєрна установка «Юліора» є джерелом потужного К-лептичного випромінювання, яке викликає постійну конденсацію вологи над містом Білозера і призводить до серйозних порушень психіки людей за рахунок збудження аксонів асоціативного ретикулюма.

Видається необхідною негайна зупинка «Юліори», незважаючи на наслідки, які викличе ця акція. Місто треба перевести на старі системи енергозабезпечення до повного вияснення можливості нейтралізації К-лептичного випромінювання.

Населення міста Білозера повинно бути широко інформовано про майбутню зупинку «Юліори», аби попередити можливу паніку, безпорадність тощо перед лицем тимчасового енергетичного голоду.

Голова спеціальної комісії біокібер Раг».

Григір Завіра підвівся від письмового столу в кабінеті і зайшов до сусідньої кімнати.

Наталя лежала, зігнувшись калачиком, під рожевою, блискучою у світлі рожевого нічника, ковдрою. Вона спала. Плече, рожеве від світла, було не прикрите, ковдрою. Довге чорне волосся струменіло білою подушкою. Григір Завіра довго стояв на порозі кімнати і дивився на неї. Жінка глибоко зітхнула уві сні. Завіра підійшов ближче, сів на стілець поруч з ліжком…

… Ще ранком до початку першої операції професор зустрівся поглядом з Наталею Більц і відчув, що його власний погляд змінився. Очі злегка примружувались, усміхались, випромінювали крихти тепла, яке де й взялося в душі професора.

— Добрий ранок! — І раптом її посмішка, посмішка Наталі Більц, видалась Завірі живою і щирою.

Два біокібери ішли слідом за Наталею, другий рік вони разом з Більц працювали під час операцій в одній бригаді біохімічної експрес-діагностики.

— Як настрій, Гвідоне, Граціане? Біокібери нічого не відповіли, лише стримано привіталися з професором.

Операцію розпочали, як завжди, о дев’ятій годині, коли підготували все необхідне. Потім прийшов той письменник, Алекс Рілл. Як і кожного дня, запізнився, майже забіг до операційної, путаючись у довгих полах стерильного вбрання…

… Наталя знову глибоко зітхнула уві сні, і професор здригнувся, повертаючись із спогадів цього дня, такого дивного дня і прекрасного, але химерного і ніби чужого, до реальності. Він дивився на Наталю Більц, на її плече, рожеве у світлі рожевого нічника… Ця молода жінка, ще вчора чужа, ще вчора — лялька з холодним мертвим поглядом, видавалась найріднішою істотою. І навіть спогади про Марту були не болючими, а, навпаки, приємними, ніби саме вона, дружина, лежала зараз, зігнувшись калачиком, під рожевою ковдрою і ніби саме її плече освічувалось зараз кволим промінням нічника, ніби саме вона, Марта Урбан, повернулась до нього через двадцять років розлуки, зовсім інша, але саме вона, найдорожча у світі істота. Професор нахилився, провів лагідно долонею по чорному волоссю на білій подушці…

… Коли закінчилась операція, Наталя сама підійшла до нього і тихо мовила:

— Ви молодець, професоре.

Вона це казала не вперше. Але Завірі видалось, що сьогодні її посмішка була дитинно щирою і захопленою, і він не відповів, як завжди сухо і офіційно: «Спасибі. Всім спасибі за допомогу», — він також, посміхнувся і довго відшукував якесь тепле слово для неї. Але так нічого і не знайшов, лиш стояв усміхнений і дивився на Наталю.

— Як ваш син, професоре? — раптом запитала Більц несподівано, здавалось, навіть недоречно, ніби просто рятуючи Завіру від хвилини розчуленої безпорадності.

— Син?! — перепитав здивовано.

— Він, мабуть, красивий. Він схожий на вас, професоре?

А в голові Завіри якось несподівано зродилась думка:

— Ходімте до мене. Сьогодні. Зараз.

В ту мить у погляді Більц промайнула іскорка холодного вогню, а на устах народилася ледь помітна посмішка переможця, красива посмішка — благородна, хижа, задоволена.

— Ходімо. Навіщо нам вдавати, ніби ми… — але чомусь не знайшов більше жодного слова, і так і залишилось невимовленим, що ж їм не треба вдавати.

Наталя посміхалася…

… Професор провів лагідно долонею по чорних струмках волосся, схилився, поцілував їх і сказав тихо:

— Наталю…

Вона лежала і рівно, глибоко дихала. Красива…

— Наталю, — мовив голосніше, зворушено і схвильовано, погладив долонею плече, не прикрите ковдрою.

Вона повільно розклепила повіки і бездумно дивилась на нього.

— Що ти хочеш? — запитала сонно з нетамованим роздратуванням.

— Нічого, Наталю… — мовив Завіра і поцілував її плече.

— Я хочу спати, — сказала ображено і навіть, з якимось презирством, рвучко повернулась на другий бік, заховавшись під ковдрою.

«Може, вона хоче, щоб я говорив їй про свою велику любов? Навіщо вона так? Це жорстоко! Вона хоче, щоб я принижувався?» І знову все колишнє: неприязнь до Наталі Більц, до постійного дощу, до всього світу і життя, — набубнявіло, ожило. «Навіщо це все? Скільки років жив сам, а то раптом… Жебрати?! Дурень! Хитрість природи, щоб залишити по собі нащадка. Так було колись. А зараз? Рудименти! Атавізм! Лялька з поглядом мікроскопа! Для неї достатньо, що професор запросив Тії до себе. Мабуть, так приємно змусити професора жебрати?! Треба працювати. Працювати!»

Григір Завіра підвівся і невпевненою ходою пішов до. кабінету. Сів за робочий стіл. Намагався забути про все, відключитися. Намагався зосередитись лише на темі останніх досліджень: «Вивчення роботи мітохондріальних структур під дією…» За вікнами ішов дощ. З сусідньої кімнати долинала приглушена музика з транслятора. Там син. Там вже дорослий син, у котрого свої турботи, своє життя, зовсім не відоме батькові, навіть чуже і нецікаве… «Коли я останній раз говорив з сином? Давно… А колись, ще як не було дощу… А хіба колись не було дощу? Які дурниці. Може, сісти на перший-ліпший гравітобус і поїхати кудись, будь-куди. Побачити сонце! Які дурниці. Я просто втомився. Треба просто трохи поспати. Про який гравітобус можна думати? Стільки невідкладної роботи… «Вивчення роботи мітохондріальних структур…» Це дуже важлива тема. Від неї залежить життя і здоров’я багатьох людей та біокіберів, розвиток біологічної думки… Хіба я думаю про розвиток біологічної думки? Блазень! Я просто хочу зробити те, що не зробив ніхто. Щоб знали — це зробив я, Григір Завіра! Прагну слави? Так! Так! Тагк! Прагну слави! «Вивчення роботи мітохондріальних структур…» Останні три операції абсолютно невдалі. Пацієнти померли. А ще цей письменник кожної хвилини поряд, базікає про покликання медика… Вже син дорослий… Що він зараз робить? Зовсім не можу зосередитись. Голова важка. Очі самі заплющуються, але спати не хочу. А що я хочу? Слави! Які дурниці. Що таке слава? Це сонце — яскраве, тепле, красиве, життєдайне. Хочу бути сонцем, щоб до мене посміхалися і відводили погляди від яскравості…»

«До відома кожного жителя міста Білозери!

До відома кожного жителя міста Білозери!

Незаперечно доведено існування шкідливого впливу геліо-бульєрної установки «Юліора» на клімат та здоров’я людей і біокіберів. Завтра о дванадцятій годині енергетична установка «Юліора» буде зупинена до вивчення можливостей нейтралізації шкідливого К-лептичного випромінювання.

Зберігайте спокій! Місто буде переведено на старі системи енергозабезпечення, що, безумовно, дуже позначиться на житті білозерців, які вже більше року могли задовольняти всі енергетичні потреби. Але наша сила, сила мислячих істот, не в тому, як багато ми споживаємо енергії, а в тому, що. ми можемо створювати такі установки, як «Юліора», і можемо самі їх зупиняти, не перетворюючись на рабів дешевої енергії.

Шкідливість К-лептичного випромінювання доведена незаперечно!

Завтра о дванадцятій годині «Юліора» буде зупинена.

Зберігайте спокій!»

— Арлене… Я розказала мамі…

— Що?

— Про нас з тобою…

— Ну то й що? — Арлен позіхнув і заплющив очі, відкинувшись у глибокому кріслі.

— Вона так довго плакала, а потім…

— Чому це плакала?

— Вона у мене дивна. То плаче, то сміється…

— Хвора?

— Просто стала якась дивна. Я з нею вже не можу говорити. У неї нині що не слово, все про дощ.

— А зараз всі про дощ.

— Арлене, мою маму…

— Завтра зупинять «Юліору».

— Арлене, вона хоче тебе бачити. Ходімо до мене.

— Зараз?

— Так… Вона чекає…

— Які дурниці! Саме зараз. Колись зайдемо. Я думаю про те, що коли «Юліору» зупинять, нам усім буде кепсько.

— Арлене, мою маму звати… Марією…

— Що? — перепитав Завіра, ще думаючи про «Юліору».

— Вона просила передати, що її звати Марією… І вона хоче тебе побачити… Ти вже пробач, вона у мене трохи дивна. Але не зла… Ходім…

— Марією?..

«Маріє, Маріє, що ти робиш зі мною? Я не можу навіть гніватись на тебе, бо не знаю, за що я можу гніватись на тебе. Хочу вірити, що це якесь непорозуміння. Ти зникла. Невже я набрид тобі за ті короткі дні нашого (може, тільки мого?) щастя. Навіщо ж тоді говорила такі теплі слова? Я вірю І знаю, що колись ми з тобою зустрінемось. І я не знайду жодного слова на докір. Лиш як ти дивитимешся мені в очі?»

— Марією? Вона просила передати?

— Арлене, що з тобою?

— Марією?! — кричав він.

— Арлене…

Він вибіг з кімнати, кинувся до дверей з помешкання, прочинив їх і вже побіг до ліфта, але повернувся до Ольди і істерично закричав:

— Ну, чого ти сидиш? Ходімо! Дівчина здивовано підвелась.

— Ходімо! Ходімо! — кричав він захрипло, стримуючи ридання.

Ольда підвелась і пішла за ним. З сусідньої кімнати вийшов похмурий Григір Завіра, зупинився на порозі:

— Що трапилось, Арлене? — запитав тихо.

— Що? — Арлен рвучко обернувся, ніби йому стрілили у спину, дивився на батька. — Ти вдома?..

— Що трапилось, Арлене?

— Чому ти вдома?! — раптом крикнув син. — Чому ти не в клініці? Без тебе всі хворі повмирають! — Арлен розсміявся, заплющивши очі і судомно здригаючись усім тілом. — Ходімо! — гукнув до Ольди, раптово опановуючи себе.

Вони взяли таксі. Арлен всю дорогу мовчав. Лише коли вийшли з кабіни і під дощем ішли до будинку, де жила Ольда, він сказав, стримуючи часте від швидкої ходи дихання:

— Чому ти не казала… раніше…

Піднялися на двадцять сьомий поверх, і Ольда попрямувала до дверей помешкання. Нарешті зайшли… З котроїсь із кімнат долинало приглушене торохтіння друкарської машинки. Ольда роздягалась, а Арлен, що вискочив з дому у легкому костюмі, мокрий від дощу, нервово переступав з ноги на ногу.

— Де Марія?

— Арлене… Ти знайомий з моєю мамою?

— Де вона?

— Ходімо…

Ольда прочинила двері і злякано вклякла на порозі.

— Мамо! — зойкнула. — Мамо, що з тобою? — несміливо зайшла до кімнати.

Арлен кинувся за нею і побачив… Марію. Справді Марія, його Марія сиділа на підлозі під великою оранжевою парасолею і бездумно дивилася поперед себе. Він підбіг і опустився на коліна поруч з нею. Хотів поглянути Марії в очі, але вона їх заплющила.

— Я знала, ти мене знайдеш, Арлене, — тихо мовила. — Ти бачиш, плесо озера подзьобане краплинами…

— Мамо!

У вікна лунко бив дощ.

— Арлене, хлопчику, ось озеро і наша парасоля, і наш горбок, де ми любили розмовляти… І ти прийшов, знайшов мене… Спасибі…

Вона сиділа на підлозі з заплющеними очима, і золотаве волосся струмками стікало їй на плечі.

— Мамо…

— Хто ти? — Марія злегка розклепила повіки і здивовано звела брови.

— Мамо…

— Я тебе не знаю. Хто ти? Чому прийшла?

Така красива дівчина.

— Маріє…

— Поцілуй мене.

— Мамо…

— Сідай, Арлене, дивись, як мерехтить вода, а я розповідатиму про себе. Арлене, чуєш? Поцілуй мене…

Арлен заплакав.

«Друже Дасію!

Вчора я був змушений покинути Бглозе-ру, відчуваючи, що моє перебування у вас може закінчитися трагічно. Я був на грані… Якби не знав, у чому справа, безумовно, шукав би якісь причини свого стану, намагався б якось зарадити і наробив би багато страшних дурниць… Зараз навіть подумати страшно. Якби я спричинився до вибуху «Юліори» (а так нестерпно хотілося цього), було б багато жертв… Та що зараз про це, зараз вже можна з цього лиш сміятись. Завтра «Юліора» буде зупинена, і, сподіваюсь, все швидко нормалізується. Аби лиш ми створили надійні К-лептичні фільтри.

Пробач мені за минулий скепсис. Тепер я розумію, що старим друзям не можна не вірити. Дуже пізно ми почали щось робити, Дасію, дуже пізно. До зустрічі під сонцем. Ще раз пробач мені, друже.

Твій Андрій Стиг».

Алекс Рілл сидів у своєму кабінеті і намагався працювати. Він вже Другий день не виходив навіть обідати. Зачинивши двері, аби не чути жодного стороннього кроку, голосу, подиху, сидів закам’яніло за столом і намагався писати роман про лікарів і про самого себе, про життя, в якому так багато умовнос-. тей, але мусить бути і багато однозначних істин, намагався підійти до розуміння вищої життєвої сугності поза дощем і мрякою, поза досягненнями цивілізації і людським бажанням дармового щастя, але хворобливе відчуття якогось внутрішнього провалля, порожнечі зупиняло думку.

Портативна «Елоктронікс» кволо дзуміла втомленою мухою.

Думки про життя і смерть, про безцільність дощового існування переходили в думки про творчість, про правду життя і мистецтва. «Що писати? Як? Хто читатиме? Тюжить дощ за вікном. Він накладає печать суму на кожну постать і на кожну думку, на кожен рух і на кожен рядок… Навіщо писати? Щоб розважити ці сірі обличчя? Але ж їх не розважиш — не звеселиш і не засмутиш, бо не розважиш самого себе. Правда життя — це дощ за вікном і безбарвні намагання щось робити, діяти, радіти з чогось. Лише намагання. І ця правда ніколи не стане правдою мистецтва, правдою високого палацу, де людина — єдиний повелитель і володар. Любити життя і бути порадником людям! Любити цей дощ! Брехати про радість від кожного прожитого дня! День життя — це день дощу. І кожне слово: чи про Григора Завіру, чи про його складні операції, чи про Марту Урбан, чи про самого себе, — кожне слово буде мертвим. Буде мертвим, але нагадуватиме про живе. Нагадуватиме про живе, але нікому не мусить нагадувати про дощ. І кожне слово буде красивим. Безнадія дивного провалля…»

«Дорогий Андрію!

Якесь смішне відчуття охопило мене сьогодні з самого ранку. Видається, що я востаннє бачу все навколишнє, і ці слова мої, адресовані тобі, видаються останніми словами моєї останньої відеограми. Смішно, правда? Але ось так… І, мабуть, нічого дивного, бо я вже дуже старий. І ніщо не вічне. Але ще маю надію, що ось завтра зупинимо «Юліору» і всі мої страхи зникнуть, може, на мене також впливає К-лептичне випромінювання. І, може, завтра я знову побачу сонце. Сонце! Навіть не уявляю, як ми могли більше року не бачити сонця! Але якесь химерне відчуття охопило мене, ніби передчуття біди. Відчуваю, що функціоную цілком нормально, але… Щось зі мною коїться.

Пробач, Андрію, що такими пустими теревенями забираю твій час. Ти посмієшся з мене при зустрічі. Якщо зустрінемось… А якщо ні, то прощавай. Бажаю тобі всього найкращого. Бажаю тобі побачити сонце у нас в Білозері!

Твій біокібер Дасій».

Біокібер Дасій підвівся з-за столу і здивовано поглянув на Арлена. Той зайшов і стояв згорблений біля енергетичного щита, тримаючись за блискучий важіль пускового стабілізатора, ніби боявся впасти. РІого сірим плащем час від часу скочувались великі краплі, що падали з вилогів крислатого капелюха, коли Арлен нахиляв голову.

— Ти вільний, Дасію… Я прийшов, і ти можеш бути вільним. Сьогодні я почергую.

— Арлене, сьогодні…

— Ти вільний, Дасію.

Біокібер дивився на його розхитану, нестійку постать і думав: сказати чи не сказати зараз Арленові про розпорядження біокібера Рага? А розпорядження було ось яке: «До остаточного вироблення чіткої системи заходів нейтралізації К-лептичного випромінювання кожному біокіберу постійно контролювати діяльність людей, котрі дуже вразливі до дії цього фактора, і намагатися взагалі відсторо-нити людей від роботи».

— Ти вільний, Дасію.

— Що трапилось, Арлене? Ти блідий… Чому ти прийшов сьогодні, і в такому стані?

Арлен повільно роздягнувся, кинувши свого сірого плаща просто на підлогу біля енергетичного щита, поверх нього жбурнув крислатого капелюха і пішов до столу, біля якого стояв напружений Дасій.

— Ти вільний, — повторив похмуро.

— Я нікуди не піду, Арлене. Що трапилось? — мовив кібер якомога лагіднішим голосом.

— Нічого… Я хочу віддати тобі борг. Колись ти працював за мене… Все нормально?.. — процідив Арлен і сів за стіл. — Я хочу працювати, — схилив голову на стіл і так довго сидів нерухомо.

Дасій дивився на нього з жалістю, не знаючи, чим можна зарадити.

Завіра раптом підвівся і почав нервово ходити по залі. Зупинився біля прозорої колони субліматора і з невимовним розпачем дивився на золотавий серпанок реакції за товстим шаром прозорого пластикону. Несподівано, ніби вибухнувши, вдарив щосили по колоні субліматора, закричав: «Треба бачити сонце!»

Дасій злякався. Засторога біокібера Рага справджувалась. Треба було щось робити.

Але що?

Арлен ще двічі вдарив по колоні субліматора. І раптом кинувся до центрального пульта, почав безтямно натискати клавіші. Дасій підбіг до нього, але Арлен відштовхнув його, і Дасій упав якийсь здивований, збентежений і безпорадний.

— Що ти робиш?! — закричав біокібер, підводячись. — Ти піднімаєш температуру бульєра!

— Так треба! Так треба! Вона хоче сонця! Так треба, Дасію! Все нормально!

Біокібер повільно підходив до Арлена, але той, не дивлячись на нього, крикнув:

— Не підходь! Зупинись! Так треба! Так хоче Марія! Вона не може чекати до завтра!

— Що хоче Марія? — запитав Дасій, щоб якось виграти час, якось хоч словом зупинити Завіру і придумати — що ж робити?

Увімкнути аварійну систему? Так… Це найрозумніше.

— Не рухайся! — закричав Арлен і, мов барс, кинувся на Дасія.

Той ухилився, і Завіра незграбно, усім тілом упав на жовтаву підлогу, але рвучко підхопився, чекаючи на напад. Дасій уже не дивився на нього, він підбіг до центрального пульта, і його рука вже лягла на червону клавішу… Але… Арлен збив його з ніг, і вони покотилися підлогою в божевільній, жорстокій боротьбі…

Температура в бульєрі неухильно піднімалась.

Сигнал тривоги спрацював автоматично. Надривне гудіння сирени і істерична миготнява червоних сигнальних ламп у всіх коридорах «Юліори»… Дасій уже чув кроки людей і біокіберів, що поспішали в реакторний зал. Але ніхто з них не встиг помітити, що Арлен заблокував системи автоматичної корекції.

… Місто здригнулося від страхітливого вибуху.

«Трагедія Білозери полягала в тому, що тривалий час ніхто не запідозрив небезпеки. Ніби просто ішов дощ. Люди втрачали щоденно частину внутрішньої енергії, долаючи одноманітність дощового існування, не розуміючи справжньої причини. Намагалися діяти, приймали якісь рішення, але підступне К-лептичне випромінювання позбавляло їхні дії доцільності, а всі прагнення і поривання робило хворобливими.

Так сталося, що я прилетів до Білозери саме того дня, коли над містом засяяло сонце. Я вийшов з салону рейсового триангулятора і гелікотрем десятого маршруту доставив мене в центр міста. Сонячний день для мене не був новиною. Але якби лиш ви бачили, скільки радості було на обличчях білозерців! Люди виходили на вулиці і всміхалися. До них знову поверталось бажання жити і працювати, мислити, помилятись і перемагати. Не працювала більшість білозерських комбінатів. Було відмінено багато маршрутів міського транспорту. На кожному кроці відчувалась енергетична криза. Але люди виходили на вулиці і всміхалися.

Над містом сяяло Сонце!»

(Олесь Буркун. «Білозера».

Видавництво «Земля», 2970 рік)

КУТ ПАРАЛЕЛЬНОСТІ

Тиха музика лунала з цехового транслятора в той час, коли я з’явився на світ. Спершу почув музику. Довго не розплющував очей, хоча вже й усвідомлював власне існування, аж доки майстер Імбрикатус не сказав: «Агов, Білкаре!», прочинивши пластиконовий люк барореторти і поплескуючи мене по щоках.

Я розплющив очі і побачив спершу долоню майстра, потім і його обличчя, пооране глибокими зморшками. Механічні руки чутливих маніпуляторів розійшлися в різні боки, звільняючи простір під куполом барореторти, аби я зміг підвестися. Епітеліальне покриття мого тіла було вогким. Якусь мить усміхнено роздивлявся довкола. З-під купола реторти час від часу зривалися великі краплі — вони утворилися, коли розгерметизували камеру.

— Ходімо, Білкаре! — Майстер Імбрикатус простягнув мені руку.

Але я не поспішав. Ще якусь мить лежав непорушно, лише поглядом обмацував усе навколишнє, звикаючи і перевіряючи себе. З цехового транслятора лунала тиха музика. Марія Зена співала про таємничого птаха, який летів у загадкові далі в пошуках свого гніздов’я. Я відразу зрозумів, що то співала Марія Зена, як і відразу зрозумів, що майстра звати Антоном Імбрикатусом. Всьому навколишньому я знав назву. То було втішно, і я бадьоро простяг долоню. Майстер допоміг мені підвестися.

Внутрішні поручні реторти і дверцята люка були вогкими і слизькими, неприємно прохолодними. Я спершу аж сахнувся. А майстер тихо засміявся:

— Ото який. Справді унікум.

— Що ви сказали? — запитав я, намагаючись протиснутись через невеликі дверцята і ні до чого не доторкнутися.

— Унікум, кажу, Білкаре. Все за програмою. Ти — перший представник нового покоління. Вдягайся, — показав на акуратну купку одягу, складеного на підвісній трелі, роздивляючись мене від голови до п’ят. — Ти відрізняєшся від своїх попередників чутливістю своїх рецепторних систем. Набагато більшою чутливістю. Бачу, так воно і є. Як ти сахнувся, тих прохолодних поручнів. А їхня температура зараз лише на три градуси менша від температури твого тіла. А здалося, що вони холодні. Правда ж, Білкаре?

— Холодні і слизькі, — відповів, одягаючи шурхотливий блакитний комбінезон.

— Значить, порядок. Холодні і слизькі, — повторив за мною майстер. — Вдягайся. На нас давно чекають. Ми трохи затягли з твоїм синтезом.

Я вдягався повільно і навіть урочисто. Що не кажіть — приємно з’являтися на світ, відчувати всіма фібрами свого єства навколишнє і реагувати бодай усміхом, відчувати себе невід’ємною часткою величезного організму всесвіту, з’являтися і усвідомлювати своє народження з дивного серпанку, підсвідомих видінь, з сонму таємничих’ візій, з мудрості поєднання атомів. Приємна ця хвилина.

Я вдягався і раптом… помітив метрів за тридцять, від барореторти, біля ‘пульта центрального диспетчера, гурт людей. Ті постаті здивували мене, бо вони були закам’яніло непорушні і, що головне, прозорі. Крізь них я бачив інші предмети: доріжку транспортера, що вела до виходу з цеху, шкалу приладів контролю на диспетчерському пульті. Їх було семеро. Ніби скляні постави. Непорушні і прозорі. Одягу на них не було, але те здалося мені чомусь цілком природним, принаймні їхній вигляд здивував мене тільки своєю прозорістю.

— Хто це? — здивовано запитав майстра, неквапливо застібаючи ґудзики на прохолодній блакитній сорочці.

— Що?

— Хто це? Біля пульта… Чому вони такі?

Я нічого не розумію.

— Я теж. Ти про кого?

— Про тих людей… Чому вони такі?

— Які?

— Напівпрозорі.

Майстер поглянув на мене здивовано і трохи злякано:

— Я тебе не розумію… — Його погляд був такий багатозначний, що я замовк і лише по довгій паузі тихо мовив вдавано недбало:

— Та примарилось… ніби там люди стояли.

— Де?

— Біля центрального пульта. Там же нікого немає, правда?

— Нікого… — витиснув із себе Імбрикатус.

— Примарилось, — повторив я невпевнено.

Майстер зітхнув ніби з полегшенням, але з відчутним внутрішнім хвилюванням.

— Ходімо, — сказав, коли я нарешті взув чорні блискучі черевики. — Ходімо, на нас давно чекають.

Ми стали на стрічку ескалатора, що повільно повіз нас до виходу. З цехового транслятора лилася тиха, урочиста. музика. Коли ми порівнялися з центральним диспетчерським пультом, біля якого, як і раніше, стояли непорушно дивні для мене створіння, з’явилося бажання за будь-яку ціну віднайти розгадку. Було зрозуміло, що майстер Імбрикатус не бачить їх, а було край цікаво дізнатися — що ж то за люди?

— Чекайте. Я хочу з’явитися перед комісією з відчуттям повного комфорту. А черевик… лівий… трохи муляє.

Я зійшов з рухомої доріжки, майстер — за мною. Стояв за кілька метрів і здивовано дивився на мене. А я зняв черевика і почав уважно роздивлятися ніби його, а насправді тих людей, що стояли майже поруч. Семеро. До двох із них я міг дотягтися рукою.

— Хто ви? — запитав так тихо, щоб не почув Антон Імбрикатус.

Постаті напівпрозорих людей нараз ожили, на одному обличчі з’явився, натяк на усмішку, але жоден з них нічого не сказав мені.

— Хто ви? — тихо повторив, зазираючи в нутрощі лівого черевика.

Кілька розрізнених голосів ледь чутно ніби мовило:

— Він нас бачить… Він нас бачить…

Але ті слова адресувалися не мені. Прозорі поміж. собою почали перемовлятися, але я не зміг розібрати жодного слова, хоч напружував слух як міг. Бачив, як рухаються постаті, як ворушаться їхні губи. Не кваплячись взув черевик і ступив знову на трохи похилу стрічку ескалатора.

— Усе гаразд? — запитав майстер насторожено.

— Так.

— Відчуваєш повний комфорт?

— Так.

— А які ті люди?

— Які? — цього разу вже я вдав, що не розумію запитання.

Голос майстра видавав його повністю: він боявся, що допустився в моєму синтезі якоїсь помилки і, доки не оглядала поважна комісія, хотів повернутися в цех, перевірити мої функції, заміряти активність точок вегето-си-метралі, можливо, навіть вдатися до серйозніших акцій.

Я розумів, що майстер не бачить прозорих, але був переконаний, що ті люди — не примара, не галюцинації, а загадка, таємниця, яку Імбрикатус, на жаль, не зможе допомогти розкрити.

— Привиділось просто… Ви не хвилюйтесь, Антоне, все гаразд, — свідомо його обдурював.

Імбрикатус обернувся і ледь помітно посміхнувся до мене. Видалось, що я його повністю заспокоїв.

В комісії було шестеро: голова комбінату біокібернетики — Олександр Сфагнум (високий кремезний чоловік з великими чорними вусами і втомленим поглядом), представник біотехнічного контролю — Вільям Гост — (худий, самозаглиблено усміхнений, з кволим мудрим поглядом), психіатр комбінату — Тихій. Старич (чоловік уже не молодий і огрядний, з крапельками поту на високому чолі), інженер комбінату — біокібер Іліан (академічно красивий, як і всі біокібери), таємниче усміхнений хімік — Антін Янчин та представник Служби Безпеки — біокібер Ровінг (суворий, з допитливим поглядом і якимсь шорстким, матовим обличчям). Вони сиділи півмісяцем по один бік овального столу.

В невеликій яскраво освітленій залі було тихо… Сюди не долинали звуки музики з цеху і, напевне, ніякі сторонні звуки взагалі.

Майстер ішов до столу першим. Я — за ним. Дивився на Олександра Сфагнума і пізнавав його риси, ніби вже бачив колись, але дуже давно. І раптом я відчув, що хтось дивиться мені в потилицю. Ледве стримав себе, щоб рвучко не обернутися. Але розумів, що мій різкий рух відразу приверне увагу. І тому повільно, якомога безпосередніше поглянув назад, не зупиняючись, і побачив: семеро прозорих ідуть за нами. Це було цікаво. Я розхвилювався, і довелось витратити чимало енергії, аби якось притлумити в собі те збудження. Моя поява на світ обіцяла не бути буденною. Чи, може, це у всіх так? А я просто не можу знати, що відчували інші?

— Вітаємо вас, дорогий Білкаре, — зарокотів здалеку могутній бас Сфагнума. — Вітаємо першого представника нового покоління біокіберів. Як себе почуваєте? Усе гаразд?

— Так.

— Ніякого відчуття внутрішнього дискомфорту? — запитав Тихін Старич.

— Ніякого.

— Ви пробачте нам деяку офіційність тону, — сказав Олександр Сфагнум, — але сприймайте нашу розмову як останній крок перед появою у нашому прекрасному багатоликому світі. Ви, Білкаре, ще мусите пройти одне випробування-іспит, а вже по тому зможете себе відчути рівним серед рівних. Тож зарані просимо вибачення, якщо деякі запитання будуть для вас неприємні.

Замість відповіді я посміхнувся. І всі зрозуміли, що я прекрасно себе почуваю і не маю наміру ні на кого і ні за що ображатися.

— Тож ви відчуваєте, що функціонуєте нормально.

— Ага.

— Антоне, режим синтезу витримано?

— Трохи затягнувся сублімаційний період, бо впав тиск у системі. Але ж, гадаю, що то дрібниця…

— А загалом — норма?

— Так, — ствердив Імбрикатус.

— Ви знаєте, хто ми такі? — запитав Тихін Старич.

— Так.

— Назвіть прізвища кожного з нас. Я назвав присутніх.

— Певні, що не помиляєтесь? Чи немає якихось внутрішніх сумнівів?

— Немає.

— Що саме дає вам можливість стверджувати, що ваша інформація правильна?

— Я порівнюю закладені програмою дані з тими рисами та ознаками, які зараз бачу. Скажімо, Олександр Сфагнум — зріст 192, кремезний, з чорними великими вусами, голосовий спектр…

— Зрозуміло, Білкаре. Все гаразд.

— Таке враження, що я вас колись уже добре знав, але просто довго не бачив…

— Так, Білкаре. Усе гаразд. До речі, яка зараз температура повітря в цій залі?

— Двадцять два і три десятих градуса, — відповів я по деякій паузі.

— Підійдіть до мене, — сказав психіатр. — Ви чітко чуєте мій голос?

— Так.

— Ніякої поліфонії чи тривіального затухання звукового сигналу на певних частотах не відчуваєте?

— Нормальне сприйняття звукового спектра. Психіатр дістав з кишені камертона:

— Добре чуєте?

— Ага.

— А зараз? — Старич змінив частоту коливань.

— Чую добре.

— Чи не здається вам, що цей звук лунає десь усередині вашого тіла чи голови?

— Не здається. Я абсолютно чітко визначаю напрям джерела звуку.

Під час цієї розмови я не озирався, хоч і відчував, що позад мене стоять ті. прозорі, котрих не бачив майстер Імбрикатус і, з усього було видно, не бачили і члени контрольної комісії. Я майже не сумнівався у власній досконалості і тому не хвилювався, а лише чекав, коли вакінчиться мій іспит-випробування. Інтуїція підказувала, що зараз не треба нічого казати, якщо лиш мене самого не спитають про прозорих. Можливо, то якийсь тест для перевірки зору? Хтозна… Треба було чекати.

— Ніякі предмети не двояться, Білкаре? Бачиш добре, чітко?

— Так… — мовив я трохи невпевнено.

— Коли він вийшов з реторти, йому здавалося, що бачить якихось людей… напівпрозорих… — втрутився майстер Імбрикатус.

— Справді, Білкаре?

— Так…

— Розкажи сам докладніше.

— Було їх декілька чоловік…

— Точніше можеш?

— Було їх семеро. Вони стояли біля пульта центрального диспетчера…

— Ти впевнений, що бачив саме сім постатей?

— Так, упевнений.

— Чому ж спершу сказав «декілька»?

— Гадав, що це не суттєво.

— Зараз для нас важливі і найменші подробиці… Тож їх було семеро.

— Так. І крізь них я досить чітко бачив інші предмети… Я сказав про це майстрові. Одразу сказав.

— Можна припустити, що надчутливі Білкарові рецептори уловлюють поодинокі кванти світла, які… — почав було Вільям Гост, але раптом задумався і замовк.

— Хто там стояв біля пульта? — запитав Олександр Сфагнум майстра Імбрикатуса, уважно дивлячись на мене. — Хто? І чи справді семеро?

— Там не було нікого…

— Нікого?

— Нікого.

Запанувала глибока тиша.

Я повільно обернувся. Трохи осторонь, як я і відчував, справді стояли ті фантастичні візії, котрих ніхто, крім мене, не бачив. Один із прозорих стояв трохи ближче до мене. Я зустрівся з ним поглядом і прочитав не зрозумілий мені вираз, що так нагадував маску страху чи розпачу.

— Що скажеш, Білкаре? — запитав Олександр Сфагнум.

В моєму центральному аналізаторі настирливо крутилася думка: «Чи правильно я дію? Можливо, і справді в мені є прихований дефект? Треба розказати все… Треба сказати, що я їх і зараз бачу. Але ж тоді… Тоді треба повертатися до барореторти. А вийде з неї вже хтось інший, хоч його і зватимуть також Білкаром. Відчуваю, що функціоную нормально. Прозорі — якась загадка цього світу. А можливо, таки помилка в моєму синтезі? Ні! Треба почекати. Треба самому в усьому розібратися. Тільки не повертатися в барореторту». Я хотів лишитися тим, ким я1 вже був. Іншого бажання не було.

— Зараз усе гаразд, — сказав якомога впевненіше, і раптом стало по-справжньому страшно, що можу помилятися, я — мисляча істота, котра ще не прожила жодної хвилини самостійно і не має ще ні крихти власного досвіду.

— Білкаре, мені видається, що ти щось приховуєш від наа, — раптом мовив Ровінг.

Я нічого спершу не відповів, лише підвів очі і безстрашно зустрівся поглядом з біокібером Служби Безпеки.

— Мені здається, що я функціоную нормально, — сказав тихо.

— Гаразд, Білкаре, — мовив Вільям Гості водночас на великому стереоекрані над столом почали з’являтися зображення різних предметів, що змінювали один одного.

Після кожного чергового зображення Вільям Гост запитував:

— Що це? Так, так… — ствердно кивав головою. — Правильно, А це що?

Потім Вільям Гост взяв зі столу ПІТАк (портативний індикатор точок активності) і попросив мене роздягнутися. Холодним срібним щупом він ковзав по епітеліальному покриттю мого тіла. Потім попросив повернутися до нього спиною, і тоді я кілька хвилин мав можливість роздивлятися прозорих, не ховаючись. Семеро. Схожі один на одного, але водночас і помітно різні. Одягу на них не була, однак те не впадало в вічі. Мов семеро скляних постав. Мов ожилі витвори талановитого склодува. Обличчя у всіх видовжені. Тіло невизначеного, швидше сіруватого забарвлення…

— Не знаходжу ніяких відхилень від норми, — нарешті промовив Вільям Гост і вимкнув ПІТАк, що дзумів, як електрична муха на нитці.

Майстер Імбрикатус полегшено зітхнув і поглянув на зеленкаве табло стінного годинника. Двадцять друга година. В тій залі не було вікна, але я уявив собі, що в цей час за стінами вже темно, догоріла в інканському небі ракета-сонце, освітивши десь із півгодини тому оранжевим призахідком штучну планету в астероїдному поясі.

— Не знаходжу ніяких відхилень від норми, — повторив Вільям Гост.

Мене ще довго досліджували, записували біограми, задавали найрізноманітніші, часом каверзні запитання, але я вже не хвилювався. Я лише чекав. Коли всі формальності були, так здавалося, позаду, Олександр Сфагнум потис мені руку і привітав з народженням, майстер, вдоволено посміхнувшись, заспішив додому, а біокібер Ровінг, що весь цей час дивився на мене насторожено, раптом підійшов і сказав тихо, щоб не почув ніхто:

— Як ти терпиш, Білкаре? Ти — універсальний біокібер — дозволяєш поводитися з собою, мов з іграшкою. Цей Сфагнум і цей Гост… Які вони недолугі! А ти дивишся на них захоплено. Ти ж біокібер!

Лише три мілісекунди вистачило мені, щоб зорієнтуватися у цих несподіваних словах. Я голосно розсміявся і сказав:

— Не хвилюйся, Ровінгу, все гаразд. Мій блок пентасиметрії працює також добре. І якби ти не був представником Служби Безпеки, я повівся б зараз інакше. А так лише скажу, що не відчуваю в собі жодного паростка агресивності і будь-якої неприязні до людей зокрема і до мислячих істот узагалі. Не хвилюйся, Ровінгу, все гаразд.

Той ще деякий час дивився на мене уваж, но, потім ледь помітна посмішка освітила його обличчя зсередини.

— Все гаразд, — сказав він голосно до Олександра Сфагнума. — В мене більше немає ніяких запитань до Білкара. Він думав лише три мілісекунди. Пробач, — звернувся вже до мене. — Але, сподіваюся, ти розумієш необхідність таких запитань і саме в такій формі.

— Так, — ствердив я. — Все розумію, — усміхнено мовив, хоча десь у глибині єства вже ворушився черв’ячок роздратування і втоми.

На цьому перевірка моєї діяльності закінчилась.

Урочистий марш Лактаріуса прогримів з-під стелі, яскраве освітлення стало ще яскравішим і виповнилось теплими відтінками.

— Вітаємо вас, мислячу істоту, рівну серед рівних, створену на Інканському комбінаті біокібернетики 2976 року!

Кожен із членів комісії міцно потиснув мені руку, а Олександр Сфагнум урочисто вручив біотехнічний паспорт та посвідчення особи.

Так я народився.

Від цієї хвилини мене визнали повноправною мислячою істотою.

— Завтра о дев’ятій ранку на вас чекає комісія по розподілу. В центральному корпусі нашого комбінату. А зараз — відпочивати. Ваш номер 7777 в готельному комплексі «Біо-кібероза», дорогий Білкаре.

Я попрощався і впевнено попрямував до широких прозорих дверей із зали, помітивши, що прозорі пішли за мною, не відстаючи ні на крок.

Було величезне бажання запитати Сфагнума чи будь-кого з членів комісії: «Ви справді не бачите он там за мною прозорих людей? Не бачите? Але я переконаний, що це — не примари! Що ж це може бути?» Але я змовчав, бо розумів, що ніхто їх справді не бачить. Я вже не мав у тому ні найменшого сумніву, Тож розмова була б безплідною.

Всю дорогу до «Біокіберози» я не обирався. Вийшов у сквер перед комбінатом, пройшов його навскіс зеленою каштановою алеєю, освітленою яскравими віоловими ліхтарями. Станція пневмомагістралі була відразу за сквером. Не озирався. В салоні пневмокапсули були лише: двоє рудих дівчаток, котрі щомиті позіхали, жінка в рожевій вірасці, з рожевими підмальованими очима і великим бібліоскопом «Новітня історія» в руках та два біокібери, один з невеликою чорною валізкою і в ошатному сірому костюмі, другий в робочому комбінезоні, вони стиха перемовлялися між собою. Більше нікого. Я пройшов через увесь салон, але не озирнувся жодного разу ні в салоні пневмокапсули, ні потім на стрічці ескалатора, ні простуючи до високої споруди готельного комплексу. Був певний, що вони ідуть за мною, але не хотів, аби прозорі бачили, що змусили мене хвилюватися, думати і навіть боятись. Так, саме боятися. Хто вони? Добре, коли вся справа лише в чутливості моїх рецепторів. Але хоч би як було, а ніяка інформація про прозорих не була закладена мені на комбінаті. Я нічого не знав про них, І тому було моторошно.

Привітався з-черговим і показав своє’ посвідчення особи.

— А-а, шановний Білкар! Давно вас чекаємо. Ваш номер 7777.

— Дякую.

— Можете ліфтом, можете пішки. Це восьмий поверх, — сказав черговий, показуючи мені напрям до кабіни ліфта та до колони спіральних сходів.

Першим, кого я побачив, як прочинив двері свого номера, був — прозорий. Він походжав кімнатою довкола круглого стола і, побачивши мене, зупинився, потім відійшов до вікна. Я поставив на підлогу свою невелику напівпорожню комбінатівську валізку і пішов відразу до нього, простягнув руку для привітання. Він відповів мені тим же, я відчув тендітний прохолодний доторк його долоні.

— Ти сам? — запитав я, дивуючись, чому саме це мене зацікавило найбільше.

— Так… — відповів прозорий дуже тихо.

Я швидше здогадався, ніж почув.

Можете уявити, як почуває себе мисляча істота в перший день, у перші хвилини після свого народження. Навколишнє видається зрозумілим, але ж знаєш — воно ще не відоме для тебе.

— Хто ти?

У відповідь прозорий запитав чи ствердив:

— Ти мене бачиш…

— Бачу… Хто ти?

— Номмо…

— Але хто ти? Чому ти такий?

— Не зараз… Не зараз, Білкаре… Головне, що ти вже з’явився, і тепер усе буде добре. Ти про все дізнаєшся. Не бійся нас. І не думай зараз про нас. І нікому не кажи про нашу зустріч. Нас ніхто не бачить, окрім тебе. Тобі просто не повірять.

Прозорий говорив так тихо, що доводилось максимально напружувати слух.

— Даруй, я залишу тебе, Білкаре. Не думай зараз про нас… — повторив і пішов просто крізь стіну, фантастично, «ереально, містично.

Безумовно, ту ніч я не міг заснути, пролежав з розплющеними очима, думаючи, аналізуючи, намагаючись збагнути, домислити, навіть просто вигадати будь-що, аби лишень воно могло пояснити хоч якоюсь мірою те диво. Був певен, що хтось із них прийде до мене вночі. І коли десь опівночі у двері мого номера невпевнено постукали, я подумав, що то прозорі. Але не підводився. Не поспішав, бо двері були не замкнуті і до того ж я пам’ятав ту фантастичну легкість, з якою Номмо залишив мій номер, пішовши просто через стіну. Лежав напружений і зляканий. За якусь мить стук у двері повторився — невпевнений, але стримано настирливий. Тоді я, чомусь намагаючись пройти якнайтихше, не вмикаючи світла, попростував на той стук. Якусь мить стояв біля дверей, прислухаючись. Здалося, що долинали слова якоїсь розмови, але жодного слова зрозуміти не зміг. Довго стояв у напрузі. Потім сторожко прочинив двері… Але в коридорі не побачив нікого. Нікого!

А коли і ранком дорогою до головного корпусу комбінату біокібернетики, поспішаючи на комісію розподілу, я не побачив жодного прозорого, хоч і озирався щомиті, це здивувало, насторожило і злякало ще більше. Чому їх немає? І чи були вони взагалі? Може, справді зі мною не все гаразд? Пригадував, що відбулося за короткі години мого самостійного існування. Пригадував кожне слово і кожен образ, переконуючи себе в тому, що прозорі існують. Але… жодного з них не бачив, хоч вдивлявся до болю в постать кожного перехожого. Нарешті якось змусив себе заспокоїтись.

Піднявшись широкими діоритовими сходами до головного входу, зайшов і якомога спокійніше попростував довгим коридором, вітаючись зі стрічними людьми та біокіберами, посміхався, принаймні намагався посміхатися, щоб самому від себе приховати хвилювання і млосне відчуття внутрішньої непевності.

Зайшов до овальної зали і примружився від несподівано яскравого світла, що струменіло зі стелі. За великим круглим столом уже сиділи двоє біокіберів… Я відразу ж зрозумів, що вони створені також учора на інших лініях, цехах комбінату. Вони привіталися зі мною, але не було бажання розмовляти. Сів до столу і дивився на своїх товаришів, урочистих і усміхнених, точніше, напружених і схвильованих. За кілька хвилин прийшло ще двоє. Теж зосереджені і награно безтурботні.

Усі, окрім мене, як я спостеріг, були чорнявими, однакового зросту, довговидими. А я — русявий і трохи вищий за інших. Риси мого обличчя видавалися мені самому трохи крупнішими.

— Це ти — Білкар? — запитав той, що зайшов останнім і сів поруч зі мною.

— Так… Звідки знаєш?

— Здогадався… Білкаре, чому ти не заходив до нас?

— Куди? — я не міг відразу збагнути, про що йдеться.

— Ти ж ночував у «Біокіберозі»?

— Так.

— У якому номері?

— 7777.

— Ну, точно… Так нам і казали. Діон учора стукав до тебе, — показав поглядом на сусіда. — А чому ти сам до нас не вийшов?

— А звідки я. знав про, — вас? — запитав, з подивом усвідомлюючи, що мої знання виявляються менши, ми, ніж у моїх товаришів.

— Смішний ти, Білкаре. Ніхто з нас також нічого спершу не знав. Але потім… Скажімо, я подумав: «А кого ще створили сьогодні?» І запитав прямо на контрольній комісії. А потім ми зустрілися.

— Як тебе звати? — мені було ніяково. Моя поведінка виявилась дивною і нелогічною, принаймні з погляду моїх товаришів.

— Я — Геродот, а то — Гоброн, котрий по-поруч з Діоном, а за ним…

Але в цей час пролунали урочисті акорди, до зали повільно опускалися троє, стоячи на східцях ескалатора, що вів майже з-під стелі від овальних дверей. Я здалеку впізнав Олександра Сфагнума. Поруч із ним стояли золотокоса жінка і високий кремезний чоловік. Коли вони зійшли зі стрічки ескалатора, жінка простягнула кожному з нас руку і мовила: «Ларта Варич», — її долоня була тепла й лагідна, а погляд якийсь іронічний, золоте волосся струменіло на плечі. Кожен з нас тоді подумав, яка вона гарна. Ларта Варич виявилась конструктором цього ж комбінату біокібернетики, а чоловік — представником земного Центру космічних досліджень, його звали Григором Остудою. Він привітався, а ми все дивилися на красиве, одухотворене обличчя Ларти Варич, і кожен з нас подумки, підсвідомо, був захоплений її красою, заздрив і десь у глибині навіть шкодував, що він, біокібер, зовсім не схожий на цю чарівну золотокосу жінку.

— Шановні друзі, я сьогодні дуже поспішаю, на жаль, і тому змушений обійтися без деяких урочистих формальностей, — мовив Олександр Сфагнум, і музика в піднебессі урвалася. — Одразу хочу запитати біокібера Білкара, чи не заперечує він проти роботи в Центрі космічних досліджень під керівництвом ось цього добродія, — поглянув на Григора Остуду. — Не поспішайте з відповіддю, Білкаре, але врахуйте, що ми готували вас для роботи саме в Центрі космічних досліджень, виконуючи їхнє замовлення. Тож якоюсь мірою ваша згода, Білкаре, вже запрограмована нами, але ви повинні остаточно зважити, чи є у вас бажання працювати космодослідником.

Я уважно слухав.

Потім Олександр Сфагнум назвав усі ті призначення, з яких могли вибрати мої ровесники — Діон, Геродот, Гоброн і Градислав, — а я стояв і думав… думав про прозорих. Навіть видалося, що хтось ледь чутно доторкнувся до мого плеча. Озирнувся, але не побачив нікого. В ту хвилину я був у такому стані, що був готовий усім розказати про свої страхи і видіння, бо розумів — самому, мабуть, не знайти відповіді. Я навіть не міг мати певності, що в мені немає прихованого дефекту.

— … без перебільшення скажу, він — істота унікальна. Чутливість його рецепторних систем не менш як у сім разів вища за чутливість у біокіберів попереднього покоління. Згодом створіння таких унікумів, сподіваємось, стане простішим і економнішим, але найближчим часом навіть не сподівайтесь, що ми зможемо…

— Я все розумію і безмежно вдячний. Особисто вдячний. Білкар буде членом мого екіпажу…

Вони говорили тихо і стояли досить далеко від мене, але я чув кожне їхнє слово. Втішало, що мій слух справді дуже тонкий. Але де прозорі? І чи існують вони взагалі?

Григір Остуда підійшов до мене, усміхнувся, переламавши свої руді кошлаті брови, і запитав:

— То ви згодні працювати зі мною, Білкаре? Чи хочете познайомитись ближче, а вже потім дасте відповідь?

— Так, згоден… — сказав я якомога спокійніше, напружено вирішуючи, сказати про свої видіння чи змовчати і знаходити відповідь самостійно.

— Це добре. Тож ми відразу вирушимо на Землю.

Його машина стояла третьою в сьомому ряді на стоянці біля комбінату — оранжевий спортивний гравітоангулятор. Ми йшли мовчки. Хоча мені дуже хотілося сказати Остуді:

«Командире, мені вчора ввижалися прозорі люди, і я вчора дуже боявся, чи немає в мені прихованого дефекту… Вас це не лякає?»

«Ти говорив про це комісії контролю?» — чув уявні слова відповіді.

«Ні…»

«Чому, Білкаре? Ти вчинив дуже нерозумно».

«Я був певен, що функціоную нормально».

«Був певен? А зараз?»

«А зараз я думаю, що то були галюцинації… Бо від сьогоднішнього ранку тих видінь немає…»

«Що ж будемо робити, Білкаре?» — чую стурбований голос командира. Але вголос я нічого не сказав.

Можливо, просто не варто поспішати відразу в політ, трохи адаптуватися… Може, видіння викликані таки чутливістю рецепторних систем?

— Ось моя машина, Білкаре. Заходь. Твій перший політ з рідного інканського гнізда… — прочинив дверцята.

Я підійшов слідом за ним до машини і раптом вражено зупинився — за кермом сидів прозорий. Я впізнав Номмо.

— Без церемоній, Білкаре. Сідай. Нас чекає Земля!

— Ви його бачите?

— Ти про кого?

— Про водія…

— Не розумію…

Ми зайшли до салону, за нами зачинились герметичні дверцята.

— Я не зрозумів, про кого ти запитував? Про якого водія?

Прозорий підвівся з крісла і звільнив місце командиру, але я зрозумів, що Остуда його не бачить і поводиться так, ніби в салоні, окрім нас, нікого немає.

— Командире… Не поспішайте… Нам треба побалакати…

— Про що? За сім годин дороги, сподіваюся, ми встигнемо про все…

— Ні, треба зараз!

Раптом прозорий якось деренчливо вигукнув до мене:

— Нічого не кажи! Ти ще нічого не знаєш! — Григір Остуда не почув цих слів, зберігав на обличчі здивовано-байдужий вираз. — Тобі ніхто не повірить. Не поспішай. Ти ще нічого не знаєш про номмогранів.

І я тоді поглянув на командира І справді нічого не сказав про прозорих.

— Так, у нас ще буде багато часу, — мовив тихо.

— Ти дивак, Білкаре.

Григір Остуда вирулив машину на стартовий майданчик. Ми рушили. До Землі. Прозорий усю дорогу сидів у вільному кріслі позад мене. Я кілька разів поглядав на нього здивовано і питально і хотів почути бодай якесь пояснення. Крізь його тіло я чітко бачив шорстку ледрову поверхню блакитного крісла. Лише один раз Номмо напружено прошепотів мені:

— Ти про все дізнаєшся на Землі, Білкаре.

Лишалося чекати Землі і обіцяної розгадки таємниці. Якоюсь мірою мене це інтригувало, хвилювало. Але загалом присутність прозорого була нестерпною. Відчував, як наростає хвилювання, роздратування, якась незрозуміла образа, яку я марно намагався сформулювати словом, як і не знав, чого треба боятися, — сидів у м’якому кріслі, відчуваючи постійний погляд у потилицю. Однак я заспокоював себе, що функціоную нормально, що ось прилетимо на Землю, і я про все дізнаюся, в моєму єстві знову запанує внутрішня рівновага й гармонія.

Останні дві години Земля повільно збільшувалась за центральним ілюмінатором, виповнюючи мене додатковою хвилею трепетного усвідомлення швидкої зустрічі з планетою Людей, такою малою планетою в безмірному всесвіті, але такою дорогою для мене, для біокібера Білкара? — дитини людської цивілізації.

З Григором Остудою ми майже не розмовляли. Він кілька разів запитував мене: «Про що ти зараз думаєш?» або «Так що ти хотів мені розповісти?» Але я відбувся загальними фразами. Командир був помітно втомлений і не мав великого бажання ні про що гомоніти та вирішувати будь-які серйозні проблеми.

Земля і здалеку і зблизька була такою, як я і уявляв її. На комбінаті мій блок пам’яті максимально наситили інформацією про Землю. Мав нагоду зайвий раз переконатися, що функціоную нормально.

Зробили посадку на сьомому майданчику космопорту міста Білозери. Виходячи з машини, командир мовив:

— Нам треба якнайкраще вивчити одне одного. Ти навіть уявити не можеш, Білкаре, скільки випробувань чекає на нас там, — показав поглядом кудись у небо.

Я йшов слідом за ним і з подивом відзначив, що прозорий залишився в кабіні. Я навіть обернувся і глянув. Той справді сидів на тому ж місці, що і всі години польоту. Мені здалося, що посмішка блукала по його обличчю.

— Нам треба по-справжньому звикнути один до одного, Білкаре, — мовив Остуда, простуючи ситаловими квадратами космопортівських плит.

Я озирнувся на машину, де за ілюмінатором ледь помітними контурами прозорого лишалася нерозгадана таємниця, джерело мого страху, цікавості і невпевненості.

— Так, нам треба вивчити один одного, — повторив за командиром.

— Якщо не заперечуєш, поживи у мене.

— Згода, — мовив я, але думав лише про Номмо, котрий чомусь залишився в кабіні гравітоангулягора.

Не міг думати ні про що інше і відчував, що коли подібний стан триватиме ше день-другий, я справді не зможу не лише мислити, а й функціонувати.

— Відліт нашої експедиції до Сіріуса заплановано на двадцять восьме вересня. Тобто місяць і два дні можеш жити у мене.

— Гаразд…

— Великий котедж і гарні умови. І ми ще не набридли один одному. Це повертаючись з експедиції, варто селитися нарізно, щоб відпочити…

— Так… — байдуже ствердив я і помітив, що Остуда з подивом поглянув на мене.

Котедж командира виявився дуже близько від території космопорту — край магістралі, що вела до міста, яке біліло спорудами на обрії під яскравим промінням справжнього сонця.

Хвилин за десять ми підійшли до подвір’я, обрамленого зеленим парканчиком з карликових берізок. Триповерховий будинок. Під розлогою яблунею вкопаний у землю пластиконовий столик, дві лави і пластиконовий дашок над ними, мов капелюшок рожевого гриба. На подвір’ї — яблуні, груші, вишні… Ми зайшли, і раптом я помітив, придивившись, Що на рожевій пластиконовій лаві сидить… прозорий. Я аж зупинився, вражений. До болю вдивляючись, відзначив, що це той самий Номмо, котрий залишався в кабіні гравітоангуляра. Яким чином він потрапив сюди раніше за нас — я уявити не міг.

— Що таке, Білкаре?

Я стрепенувся, ніби Остуда крикнув на мене, і відвів погляд від прозорого.

— Нічого, Григоре, просто роздивляюся, знайомлюсь, — уперше назвав командира по імені.

— Тут у мене трохи не обжито. Але, знаєш, я дуже рідко буваю вдома. Дружина часто на гастролях. А син в Білозері школярує.

— Хто твоя дружина, командире?

— Марія Зена, — тихо сказав Григір.

— Марія Зена? — вражено перепитав я.

— Що тебе так здивувало?

— Славетна Марія Зена… Вона співала в хвилину моєї появи на світ… «І таємничий птах, мов слово таємниче…» Григоре, це фантастично прекрасно!

— Що, Білкаре?

— Я багато знаю про Марію Зену. Мій блок пам’яті…

— Ходімо. Ти дивак, Білкаре, чи справді — унікум.

— Командире, я просто відчуваю глибоку повагу і симпатію до цієї жінки, до її голосу — до її таланту і сили. Я просто вражений, що вона — ваша дружина, що ми познайомимось і я матиму можливість бачити її і чути.

— Ходімо.

Остуда піднявся на першу сходинку до дверей, як раптом вони прочинилися і вибіг хлопчик років семи у строкатому костюмі, кинувся Григорові на шию:

— Таточку, спасибі, ти не довго літав! Добридень.

Потім хлопчик підійшов до мене і, простягнувши для привітання руку, сказав:

— Григір Остуда.

Побачивши моє здивування, командир пояснив:

— Марія назвала його також Григором. То ціла історія…

— Біокібер Білкар, — мовив я.

У цей час на порозі з’явилася вона. Я відразу відчув її появу, хоч спершу і не дивився в той бік. Нарешті зустрівся поглядом…

«Марія Зена. В дитинстві вона перенесла спарасис, і вже ніхто не вірив, що її пощастить врятувати. Але відволодали чи просто під щасливою зорею вона народилася. А коли дівчині було двадцять років, про неї заговорила вся планета — вона не лише змогла подолати наслідки тяжкої хвороби, а й відкрила в собі великий талант співачки. Справжній талант. Хвороба давалася взнаки, але Марія співала і з кожним роком усе прекрасніше…»

Ось така інформація була в мені про славетну співачку. А в ту мить я дивився на неї і навіть забув про прозорого… Зовсім не така ефектна, як образ-фотографія, що був у моїй пам’яті, та на диво красива. Розважливий погляд ніби сумний чи просто спокійний. Вона лиш кутиками очей посміхнулась до Григора і простягла мені долоню:

— Марія. Дружина вашого майбутнього командира.

Я знітився.

Маленька долоня співачки міцно стиснула мою.

— Гадаю, варто пообідати. Сідайте надворі за столиком. Давайте вашу валізку, — зробила порух до моєї напівпорожньої комбінатівської валізки, але син похонився першим:

— Я занесу, мамо.

Остуда поплескав мене по плечу, а я злякано здригнувся, бо в ту мить саме знову подумав про Номмо.

— Лякливий ти, — посміхнувся командир. — Чи не занадто вже чутливі твої системи? Ходімо. Справді треба перекусити.

Марія Зена підійшла до Григора, і я поглянув на них обох (притлумивши ще на мить свої хворобливі думки), командир видавався поважнішим, коли стояв поряд з дружиною, кремезний, з рудими кошлатими бровами і поглядом усміхненого демона.

Ми пішли до пластиконового столика, і я боявся дивитися в той бік, але, нарешті пере-силивши себе, відзначив, що Номмо зник, принаймні його ніде не було видно.

Марія Зена винесла нам обід на великій таці, побажала смачного і попрямувала до будинку.

— Ти з нами не хочеш посидіти? — запитав Григір.

— Щойно Кароль мене висварив, — посміхнулася Марія. — Каже, скоро знову на гастролі, а материнську увагу синові ніхто не замінить… Я піду… Ми з Григором саме малюємо…

— Хто це Кароль? — запитав я.

— Біокібер Кароль. Вихователь, педагог. Дуже суворий, вимогливий і мудрий біокібер… Я пішла до сина, Григоре. Я справді мало буваю з ним. Кароль правий. Потім знову ти полетиш. А я — на гастролі. Але ж я — мати…

Марія ніби виправдовувалась і водночас мов звинувачувала Остуду, в її голосі бринів прихований сум, і біль, і ще невідомо що. Я поглянув на руки Марії Зени і аж здригнувся від внутрішнього жалю — вени на її руках були набряклі і аж зелені, певно, хвороба не відступає, вже не допомагають ні ліки, ні косметика… Але Марія посміхалася. Бадьоро пішла до будинку.

— Важко їй зі мною, — тихо мовив командир. — Та ми розуміємо одне одного. Я не можу без польотів, як і вона не може без сцени… Ти їж, Білкаре. Слухай, коли цікаво, і їж… Дивної сили жінка. Ти ж знаєш, вона тяжко хвора, але сина народжувала сама… І навіть мені не сказала нічого. Ціла історія… Передала таємно відеокасету, я її прослухав уже в польоті. Ми тоді летіли в сузір’я Тукана. Це було сім років тому. Запам’ятав дослівно, що Марія казала…

Я слухав командира, дивився довкола і розумів, що дізнаюся про такі подробиці, які ніколи не будуть закладені у блоки пам’яті біокіберів.

— Ми вирушили до сузір’я Тукана. І десь через місяць польоту бортовий кіберон каже: «Ваша дружина просила саме сьогодні включити одну відеокасету. Слухайте і дивіться, командире!» Пам’ятаю все дослівно… На екрані тоді з’явилося обличчя моєї Марії… Вона говорила: «Ми з тобою не дві зорі, лиш чому ми такі далекі. Ми жили на одній планеті, на маленькій планеті, Землі. Як ріки, що течуть і не витікають, як моря, що приймають безліч річок, але не виходять із берегів, так і ми прожили — постійно зв’язані і постійно розлучені. Ми самі себе розлучили. Я знаю, що все пояснюється законами діалектики, але воно болить навіть поясненим. Болить розумінням того, що твій друг і недруг — рівноправні учасники загальної дії, а боротьба — просто форма існування. Споруда, яку зводив роками, руйнується від власної ваги… Я не сказала тобі, Григоре, про те, що в нас буде син. Так, саме син. Я хочу саме сина. І назву його Григором. Я не сказала тобі нічого, бо знаю: ти не можеш без польотів. А син міг би тебе затримати, і ти б не побачив свого Тукана. Коли ви повернетесь, нашому Григорові буде років п’ять…» Ось так, Білкаре, ми живемо з Марією…

Григір Остуда замовк, якусь хвилину сидів непорушно, потім знову повернувся до свого обіду — тушкованого ламантина в соусі. Я теж спробував щось попоїсти. Але не зміг. Всіма фібрами всотував навколишнє, намагаючись не думати про прозорих, готуючи себе подумки до довгих років польотів з командиром, довгих років радісної і небезпечної праці у глибинах всесвіту, намагаючись відчути уповні щастя від того, що бачу цей неозорий світ людей і машин, красу серпневих яблунь довкола, красу будинку в глибині подвір’я, мужність, талант і жіночність Марії Зени, і захоплений погляд сина, коли він обхопив руками батькову шию, і приглушений шум граві-тоангуляторів високо в небі…

… Вже вечоріло. За вікнами опускався вечірній ультрамарин, ховаючи яскраві кольори в серпанку близької ночі. Я лежав на дивані в кімнаті і бездумно дивився у вікно. Через місяць і два дні — мій перший політ з експедицією Григора Остуди. Але думати про це я не міг, хоч і знав, що буде нелегко і треба готуватися щоденно.

Я чекав тої миті, коли розгадка таємниці прийде до мене. «Ти про все дізнаєшся на Землі», — сказав Номмо.

Світла не вмикав.

Прозорий прийшов несподівано, хоч я кожної миті був готовий до його приходу. Побачити його не міг у сутінках кімнати, але зненацька почув його голос:

— Ходімо.

— Куди?! — скрикнув, схоплюючись на ноги.

— Ходімо. І нічого не бійся.

— А де ти? Я не бачу тебе.

Відчув тендітний доторк до плеча:

— Ось я. Нічого не бійся. Ти готовий?

— Так, — вимовив я.

І раптом нас огорнуло дивне сяйво. Воно народжувалось десь у єстві Номмо, освітлюючи його напівпрозоре тіло зсередини, блідо-блакитно, і поширюючись на мене.

— Підійди ближче! — вигукнув Номмо. — Ще ближче!

Блакитне сяйво пульсуючими протуберанцями охопило мене повністю. Я вже не бачив нічого, окрім Номмо. Блакитне сяйво пульсувало все інтенсивніше.

— Не бійся, — видихнув Номмо і підійшов зовсім близько, власне, наші тіла злилися воєдино.

Я нічого не відчув, лише побачив, що його не стало, а блакитне сяйво народжувалось уже десь в мені самому, поширюючись пульсуючими протуберанцями якоїсь енергії.

— Ти вже звик до мене? — почув запитання, яке прозвучало в мені самому.

Я нічого не відповів. Хвилювання виповнювало мене вщерть. Відчув внутрішній поштовх, але, які раніше, не бачив навколишнього за блакитним сяйвом. Було відчуття руху. Однак не міг навіть здогадуватись напрямку нашого переміщення. Часом здавалося, що ми нестримно провалюємось у безодню, хололо у грудях, інколи було відчуття стрімкого злету. Все те тривало хвилин з десять. Можливо, трохи менше. У ту мить я не був здатний точно орієнтуватися в часі.

Коли відчуття руху зникло, блакитне сяйво почало пригасати, обриси навколишнього стали проступати, як зображення на фотографії, і я з подивом спостеріг, що напівпрозора постать Номмо народилася поруч зі мною.

Ми з ним стояли посеред величезної готично стрімкої печери, стіни котрої ледь помітно світилися блакиттю, І від того світла в печері було видно як удень. Довкола нас із Номмо, як на площі, стояло дуже багато прозорих.

— Вітаємо тебе, Білкаре! — почувся голос дуже тихий, але незбагненно могутній, ніби сама печера вимовила своїм стрімким склепінням, наче водночас усе моє єство промовило ті слова.

Я нічого не відповів. Пам’ятаю, лиш схвильовано озирнувся довкола і хотів щось сказати чи запитати, але голос продовжив:

— Ми тисячоліттями чекали на тебе, Білкаре!

— Хто ви? — прошепотів я, не впізнаючи власного голосу.

— З тобою говорить Амма Найстаріший.

Номмо поклав руку мені на плече і ледь чутно підштовхнув до центру печери. Я слухняно пішов. Прозорі давали мені дорогу. Вони видавалися мені всі чимось схожими один на одного, хоча водночас, безумовно, і чимось різнилися, я бачив на деяких лицях подобу стриманої радості, але мій погляд не міг зупинятися довго на жодному з тих облич. Я був у такому стані, що дивувався, як мені взагалі вдається рухатись, думати, щось відповідати, десь у підсвідомості фіксувати погляди…

— Ми чекали на тебе, Білкаре.

І раптом я побачив його. Амма. Найстаріший. Я зупинився просто перед ним. Не мав сумніву, що саме йому належали промовлені слова. Найстаріший… Він один дивився мені просто у вічі. Нижчий за інших. І напівпрозоре тіло якогось рожевішого відтінку…

— Ми довго чекали появи такої істоти… — я бачив, як ворушаться у нього губи, — котра б могла нас побачити і почути, розповісти людям і біокіберам про наше існування. Слухай мене. Я розповім тобі — хто ми. Ми звемося номмогранами. Ми живемо на цій планеті вже двісті мільйонів років. Походимо від стародавніх полігранів, переселенців з Планет Білого Ряду. Дивися, Білкаре! Зараз ти побачиш поліграна…

Постать Амми Найстарішого повільно роздвоювалась, відокремлювалось тіло ще прозоріше. Лиш максимально напружуючи зір, я зміг його побачити. За якусь мить Амма Найстаріший знову об’єднався в одній постаті.

— Ти бачив поліграна. Вони нащадки кулястих. А кулясті — нащадки борелів. Таке наше родовідне древо. А люди, Білкаре, є нашими нащадками, нашою мутаційною гілкою. За довгий час вони остаточно втратили легкість, наших структур. Та головне, що люди не бачать нас, — наші правнуки не бачать нас. Коли з’явилися перші люди, ми нічого не могли вдіяти і не могли допомогти їм, своїм дітям. Ми, невидимі і нечутні для них, не могли жити одним життям. Ми не можемо підкорювати своїй волі своїх незрячих дітей. Хоча досить часто ми й живемо з людьми непоміченими… Однак люди й біокібери мусять, зрештою, почути про нас. Лиш тоді вони зможуть зрозуміти все. Білкаре, пригадай, що ти знаєш про ефект Кірліана. Оте світіння, той ореол довкола живих об’єктів у високочастотному електромагнітному полі — то ми, номмограни. Ти повинен розповісти людям про нас і про них самих, наших нащадків. Ти навіть уявити не можеш, Білкаре, які невичерпні можливості живої матерії. Ми можемо вільно пересуватися у просторі без ракет і гравітоангулярів, можемо синтезувати найрізноманітніші сполуки і предмети. Ми мріємо, що колись будемо існувати разом. Оболонка одного тіла об’єднуватиме борела, кулястого, поліграна, номмограна і гоммограна, як ми називаємо людей та біокіберів. Могутність нашого розуму, наших можливостей тоді буде безмежною. Треба віднайти шлях до такого спілкування…

Амма Найстаріший надовго замовк, ніби дуже втомився, а Номмо ледве чутно торкнувся мого плеча:

— Нам треба повертатися, Білкаре.

І нас знову оповило блакитне сяйво.

— Де ти був, Білкаре? Я чекаю на тебе вже понад годину.

Я не мав сили сказати жодного слова.

— Що сталося?

Я мовчав і лише знесилено опустився на диван.

— Що трапилось? — крикнув Григір Остуда і подбіг до мене.

— Нічого. Все гаразд, — спромігся я сказати і заплющив очі.

— Я зараз подзвоню на комбінат. Приїде майстер… Чи як там? Що потрібно, Білкаре?

— Нічого… Почекайте хвилину, командире. Я зараз… Я просто втомився…

— Де ти був?

— Цього не скажеш одним словом, командире.

— Скажи двома.

Я зрозумів, що моя поведінка починає дратувати Григора.

Зібравши всі сили, я підвівся.

Довго віднаходив слова, щоб усе розповісти. З чого почати? Як сказати переконливо? Нарешті відважився на перше слово:

— Я був у номмогранів, командире.

— Де? — запитав Остуда з величезним здивуванням у голосі.

— У номмогранів… Зараз я все розповім…

— А-а-а, в номмогранів… — несподівано для мене байдужим голосом мовив Григір Остуда і збентежено посміхнувся.

— Так. Ви знаєте про них, командире?

— Трохи знаю… Так… Щось чув…

Я щиро зрадів. Якщо Остуда щось чув про номмогранів, то не доведеться розповідати все «з нуля», добирати найпростіші слова…

— Але самі їх ніколи не бачили, командире? Правда? Вони дуже часто живуть разом з нами в одному тілі, але здебільшого існують самостійно.

— Ні, сам не бачив.

— Вони прозорі, наче скляні… Я їх бачу принаймні саме такими.

— Г-гм. Це цікаво. Дуже цікаво.

Я поглянув довкола, шукаючи поглядом Номмо, але його не було чи просто я його тепер не бачив.

— А навіщо ти ходив до них? — спитав Остуда і несподівано для мене позіхнув.

— Вони мене запросили. Я зараз розповім усе з самого початку, командире. Слухайте…

Григір Остуда ще раз позіхнув і раптом сказав, перебивши мене:

— Я сьогодні дуже втомився. Давай відпочинемо, Білкаре. А завтра ти все мені розповіси.

— Ні! — вигукнув я. — Я розповім зараз. Я знаю про номмогранів…

— Номмограни… Що ж, цікаво… Але ж як хочется спати, — він знову позіхнув. — Давай відпочинемо.

— Я не можу зараз заснути.

— А ти ось на, випий. — Командир підійшов до столу і вийняв із шухляди невелику пляшечку. — Випий. Ти добре відпочинеш. А вранці я прийду до тебе. Тоді на свіжу голову ми й побалакаємо. Номмограни — це дуже цікаво. Вони такі… скляні… І такі… Домовились? — простяг мені пляшечку.

— Ви гадаєте, командире, що зараз треба спати? Але те, що я хочу розповісти, видається мені дуже важливим…

— Тим паче. Усі важливі справи треба починати зрання. Ну, пий… І будемо спати. Треба гарно відпочити. Ти геть безсилий. Хіба так можна, Білкаре? З дороги потрібно було відпочити, а ти відразу до номмогранів. Їм то що, номмогранам, вони скляні. А ти повинен берегтися. Пий!

Сам не розумію, як я його послухав. Я справді взяв до рук ту пляшечку і зробив невеликий ковток. Прокинувся я від знайомого голосу. Хтось поплескував мене по щоках. Я розплющив очі і побачив долоню майстра Імбрикату-са, а потім і його обличчя, пооране глибокими зморшками.

— Ну, як справи, Білкаре?

Поруч із майстром стояло два біокібери технічної обслуги, принаймні форма у них була, як прийнято. Всі троє стояли напружені і дивилися на мене з помітним острахом, чекаючи якихось несподіванок.

І я одразу все зрозумів. Доки я спав, командир, наляканий моєю поведінкою, викликав аварійну бригаду з комбінату біокібернетики.

— Ну, що ж ти так, Білкаре? Треба було відразу про все розповісти. А ти затаївся… — з жалем промовляв майстер Імбрикатус, мов до дитини чи до тяжкохворого. — Ти думав, само минеться. Я розумію. А воно, бач, не минається… Ех, Білкаре. А можна ж було все одразу поправити, — поплескав лагідно мене по плечу.

Перед тим, як повернутися в барореторту, я попросив зробити запис в комбінатівському інформаційному центрі. Кожен біокібер повинен зробити свій запис перед демонтажем, де б повідомляв найважливіші думки і висновки свого існування. Не кожен це робить, але я нагадав майстрові Імбрикатусові про це моє право, і він погодився зі мною, скрушно хитаючи головою.

«Якось майже випадково я натрапила на запис в інформаційному центрі Інканського комбінату біокібернетики, зроблений біокібером Білкаром. Спершу я сприймала його розповідь як опис цікавих, але хворобливих видінь. Та нараз подумала, що, можливо, все не так просто у цій історії. Я поцікавилась долею біокібера Білкара. Мені повідомили його координати. На той час він саме повернувся з чергового польоту. Я знайшла його на орбітоні «Земля-28», і між нами відбулася така розмова:

— Шановний Білкаре, пробачте, я нещодавно познайомилась з вашим записом в Інканському центрі біокібернетики і дуже хочу…

— Пробачте, але то не мій запис.

— Не ваш?

— Так. То запис мого попередника. Його також звали Білкаром, але він був створений з надзвичайно чутливими рецепторними системами. Тепер уже незаперечно доведено, що такі конструкції не можуть функціонувати адекватно. Чутлива рецепторна система обов’язково провокує асоціативні зрушення в церебеляторі, одне слово…

— Ви знайомились з записом… свого попередника?

— Так, безумовно.

— І що ви можете сказати?

— Загалом, гадаю, я вже все сказав.

— Так, але чи не здається вам, що там є зерно істини? Принаймні це могло бути.

— Що могло бути?

— Я хочу скааати, що можна припустити існування якихось ефірних створінь, котрих ми не бачимо, але…

— Але, на жаль, я не зможу нічим вам допомогти.

— Чому?

— Тому, що я не бачу ніяких номмогранів. І не хочу бачити… — додав по паузі. — Даруйте, на мене чекають».

(Ярутка Лінгул.

«Міфологія та погляд, у майбутнє».

Видавництво «Земля», 2979 рік).

ВИПРОБУВАННЯ ДОБРОМ

З відомим лікарем Андріаном Михайловичем Голубом я заприятелював йіайже випадково. Хоча ми з ним давно сусіди. Часто зустрічалися коло поштових скриньок чи в кабіні ліфта, він мешкає поверхом вище. Я знав його як людину завжди заклопотану і поважну. Вже не молодий, відомий хірург. При зустрічі ми просто віталися, одного разу довелось запитувати, чи не протікає у нього ванна (коли на моїй стелі з’явилась волога пляма), а то колись, як не було світла, він приходив до мене, просив свічку. Ми майже не розмовляли з ним навіть тоді, коли я звертався до нього за лікарською допомогою (дочці ставили діагноз: вроджений вивих стегна), він уважно роздивився наш рентгенівський знімок, довго обмацував ніжки доньки і сказав лише: «Не хвилюйтесь. І забудьте про це. Все буде гаразд. Ось побачите». І раптом минулого року, це була осінь, вечір, за вікном лопотів дощ, хтось подзвонив. Я відчинив двері і здивувався, побачивши сусіда.

— Добривечір.

— Заходьте, будь ласка, — я увімкнув світло в коридорі і стояв чомусь досить розгублено.

У всій його поставі відчувалося не зрозуміле мені хвилювання.

Ми сіли до столу в моєму кабінеті. Від сигарети лікар відмовився. Я також не став курити, чекав, що ж він скаже. Сусід раптом дістав з кишені книжку (мою книжку) і якось сторожко запитав:

— Пробачте, це ж ви написали? Так?

— Я написав… — сказав якомога спокійніше, ще не розуміючи, до чого ж схилиться розмова.

А мій сусіда відразу ніби заспокоївся.

— Я боявся помилитися… Ви на цій фотографії, власне, це навіть не фотографія, а малюнок, не зовсім схожі самі на себе… — посміхнувся. — Вчора купив і вже прочитав. А потім поглянув на портрет автора — знайоме обличчя. І подумав про вас. Даруйте за відвертість, але… ви гарно пишете. У вас дещо незвична фантастика. І знаєте, чому я прийшов, чому потурбував вас?..

Я не витримав і закурив. Підійшов до вікна, прочинив кватирку.

— Я нікому про це не розповідав. Нікому. Все одно б не повірили, ще й думали б, що я з «химерами». Але ж це все було зі мною. І саме вам я відважуюсь розповісти свою історію. Врешті, ви ж фантаст, можливо, ви щось домислите і напишете. Можете навіть мені не вірити, але, як сказав один ваш герой, «прожите життя, як написана книга». А книга мусить бути хоч кимось прочитана. Тож якщо дозволите, я розповім…

Я попросив дружину, щоб зварила нам кави, і сів до столу.

— Коли я поселився в цьому будинку, мені було тридцять років. Ще не був одружений. Хлопчисько…

Лікар хвилювався.

Того вечора він розповів мені свою історію…

… Андріан усміхався крізь сон. Вже передчуваючи мить скорого пробудження, він уявляв, як зараз піде до моря, запливе ген за буйки до самого виднокола, ляже на спину й лежатиме з заплющеними очима, прислухаючись, як солона вода лоскоче губи, дзумить і поплямкує у вухах, перекочується спроквола через груди… Ніби чув приглушений шум прибою, відчуваючи тепло сонячного проміння через заплющені повіки.

І раптом наче хтось клацнув вимикачем, і сонце загасло.

Андріан через силу розплющив очі, все ще сподіваючись побачити перед собою оранжевий дашок нового польського намету, невеликий прямокутник марлевого віконечка, Валерію, заховану під блакитним нейлоном спальника, вже набирався рішучості виборсатись зі свого туристського затишку, вистромити голову з намету і глибоко дихнути…

«Стеля! Біла стеля. Матова, злегка лискуча, ніби вкрита білою емаллю… Мабуть, пофарбована водоемульсійною фарбою, бо ж у кімнатах не фарбують емаллю… У кімнатах… А де я зараз?»

Андріан заплющив очі, міцно склепив повіки і довго лежав нерухомо. Намагався пригадати вчорашній день, але… «Що ж було вчора? Було море… Оранжевий намет стояв майже на самому березі…»

Андріан розплющив очі, трохи звівся на ліктях. І раптом побачив Валерію. Вона стояла біля вікна.

— Де це-ми? — запитав Андріан тихо і вдавано безтурботно, хоча серце аж заходилось від хвилювання.

Кімната невелика, майже квадратна, вікно зашторене оранжевою в ромбики тканиною, по праву руку від ліжка — книжкова шафа і чотири полички з книжками, на стіні над ліжком — зеленкавий килим, біля вікна стояв письмовий стіл, на ньому — маленький телевізор «Електроніка».

Валерія обернулась, і Андріан аж здригнувся: то була ніби не Валерія. Вона й не вона. Великі очі, довгі вії і зеленкава райдужка довкола зіниць, але щось дивне, незнайоме пульсувало в її погляді. Розкрилля брів. Дві глибокі зморшки на чолі, їх ніби не було вчора. Іронічна посмішка на вустах…

— Де це ми? — запитав знову.

Вона усміхнулася, здав’алося, якось загадково, нічого не відповіла.

«Море… Вчора було море… А як я опинився в цій кімнаті?»

— Я щось ніяк не прокинусь… Котра година, Валеріє?

— Восьма ранку, — вона відповіла зразу, наче дивилася на годинник.

«Ще мить тому я сподівався побачити море… Відчував тепло сонця і чув шум прибою… Але потім… Потім ніби хтось клацнув вимикачем, і сонце згасло…»

— А хто вимкнув світло? — раптом запитав, мимоволі перевівши погляд на світильник з жовтавого скла.

— Я вимкнула. А чому ти запитуєш?

— Вранці?

— Ще вчора вимкнула, коли ми приїхали серед ночі, — знову засміялася, і той сміх повторився відлунням кілька разів у збудженому мозкові Андріана.

— Сьогодні субота? — запитав він, не знаючи, як йому повестися, як зорієнтуватися в просторі і часі.

— Так… — почув у відповідь і трохи втішився тим, що не помилився. — Хочеш ще поспати? Сьогодні вже не треба розкладати багаття і варити туристську юшку.

«Тож було багаття, була юшка, море, намет… Але як я потрапив до цієї кімнати? Якісь химери…»

— А де ми поділи намет? — запитав сторожко.

— Лежить у коридорі. Там усі наші речі лежать.

З котрогось із вікон сусіднього будинку, що проглядав у шпарку між оранжевими шторами, долинули джазові ритми.

— Я чомусь нічого не пам’ятаю… Як я опинився тут? І де ми?

— У Києві… Оксана підкинула нас машиною…

— Оксана? Хто це?

— Моя сестра… Ти справді нічого не пам’ятаєш? — загадково усміхнулася Валерія. — Це все Оксанині жарти. Ти вибач, вона, як дівчисько, коли чимось захопиться.

— Які Оксанині жарти? Вночі були ще на морі, а вранці вже тут, у Києві… За вісімсот кілометрів… І я нічого не пам’ятаю… Що це, Валеріє? Розкажи…

— Що розказати? — дівчина підійшла і лагідно провела долонею по його чуприні.

… Гомонів людний вокзал. Андріан сидів на рюкзаку, чекаючи посадки на ужгородський поїзд. Вечоріло. Призахідне сонце пробивалось помаранчевими відблисками через великі вікна вокзалу. В Сваляві на нього чекали хлопці. Залишався останній тиждень його відпустки. Перед цим були відвідини батьків у Донецьку, була Прибалтика… А в уяві вже зринали карпатські краєвиди. Сидів на великому рюкзаку, тішився скорою зустріччю з горами.

Станційний транслятор, декілька разів повторив настирливо:

— Пасажира, що відстав від носильника номер тринадцять, просять забрати речі в чергового по станції.

Несподівано Андріан почув над собою жіночий голос:

— Дозвольте пройти.

Ті слова вигулькнули з вокзального багатоголосся, і Андріан не відразу зрозумів, що вони адресовані йому.

— Дозвольте пройти.

«Невже обійти важко?»- подумав Андріан, підводячи голову, і завмер, вражений красою дівчини в зеленому светрі із невеличким рюкзаком за плечима.

На хвилину запанувала пауза.

— Проходьте, — нарешті вимовив він.

Але дівчина стояла, дивлячись лагідно, немов сестра чи давня знайома:

— Куди їдеш, Андріане?

— Ви мене знаєте? — запитав і подумав, що, мабуть, це одна з хворих, яку він колись лікував і яка запам’ятала його.

Але хвора б не звернулася просто по імені…

— А ти мене не впізнаєш?

— Ні…

— Ми вчилися разом.

Андріан напружено пригадував обличчя всіх однокурсниць медичного інституту, але впізнати не міг.

— На одному курсі?

— Не на курсі. Ми в школі вчилися разом, — засміялася дівчина, скинула свій рюкзак і сіла поруч. — Ти, бачу, зовсім мене забув. Я — Валерія… Валерія Стах… Я тебе запам’ятала після того, як ти мене перечепив і я впала в калюжу в новому платті… Пам’ятаєш?

— Та ніби… — усміхався Андріан.

— Нічого ти не пам’ятаєш, — похитала головою. — Це було в третьому класі.

— У Донецьку?

— Еге ж. На шахтарському висілку.

— І ти мене впізнала? Невже я зовсім не змінився?

— Змінився. Але ж я впізнала. Ти зараз хто, Андріане? Де працюєш?

— Я лікар… А ти, Валеріє?

— Я — геолог. Зараз у відпустці. Лечу до моря. Прямо зараз на Бориспіль. Ти одружений, Андріане?

— Ні. Ще гуляю. А ти?

— І я гуляю, — посміхнулася.

— Ти в Києві живеш?

— Буває, що й у Києві… У сестри тут квартира. То я часто приїжджаю як додому… Це ж треба зустрітися з тим хуліганом, який новісіньке плаття… А ти зараз куди, Андріане? Не до моря?

— Ні…

— А хочеш зі мною? У нас біля Алушти база відпочинку… геологів.

Запрошення прозвучало цілком серйозно.

— На мене в Сваляві хлопці чекають, — мовив вибачливо, здивований несподіваним запрошенням.

— Можна дати телеграму, — тихо сказала Валерія, дивлячись кудись убік, і Андріан відчув, як усередині в нього все терпне. — Чи для тебе багато важить зустріч з хлопцями у Сваляві?

— Не знаю…

— Тоді ходімо, — Валерія впевнено взяла його за руку.

— Куди?

«Зелений светр, чорні трикотажні штани, коричневі чобітки, пишне брунатне волосся на плечах… Яка дивна зустріч. Як вона мене впізнала? Валерія… Валерія Стах…»

Таксі. Аеропорт Бориспіль. Телеграма в Сваляву. Біля кіоска «Союздруку» Валерія залишила його з рюкзаком на одну хвилину і повернулася з двома квитками до Сімферополя. Андріан хотів віддати гроші, але Валерія засміялась:

— Не треба. Я не платила за квитки нічого. Ми полетимо не рейсовою машиною. Наша геологічна авієтка… Ходімо, нам треба поспішати.

Усміхнена чергова провела їх до крихітної «Морави», і вони з Валерією сіли, мов у кабіну автомашини. Пілот, молодий хлопчина, привітно кивнув:

— Салют, геологи!

— Привіт, Андрію!

— Це наш? — пілот показав поглядом на Андріана.

— Мій гість… Скільки летітимемо, Андрію?

— На цьому драндулеті, мабуть, гойдатимемось годин шість… — стиха докинув Андріан. — Але це навіть цікаво.

— Чому годин шість? — вдавано ображено мовив пілот. — Наші машини трохи модернізовані… Можна й швидше… Котра на твоєму? — запитав пілот, звертаючись до Валерії, і вона поглянула на годинник, вивільнивши його з-під рукава зеленого светра.

Андріан зауважив, що годинник на її руці великий, з кількома шкалами, точнісінько такий, як і на приладній дошці літака. Пілот і Валерія навіщось звірили свої годинники. Нарешті мотор запрацював. Летіли вони годину в суцільному тумані, а коли вихопилися з хмар і пішли на посадку, то Андріан ще з повітря побачив великі літери на приміщенні аеропорту — «СІМФЕРОПОЛЬ». Минула лише одна година.

— Ви чародії?

— Хто знає, — усміхнувся пілот і додав по паузі вже серйозно: — Потрапили в сильний попутний потік повітря.

— Розкажи, які Оксанині жарти. І звідки взялася твоя сестра на морі? — запитав не розплющуючи очей, але Валерія нічого не відповіла йому. — Чуєш? Розкажи…

Відповіді не було.

Розплющив очі. В кімнаті нікого. Одним нервовим рухом скинув з себе ковдру і зіскочив з ліжка. На стільці поряд побачив свій одяг. Чомусь прийшло бажання розсунути штори на вікні й поглянути на вулицю, вже й ступив крок, але зупинився… Одягнувся, оглянувся довкола. Двері з кімнати були щільно причинені. Повільно, сторожко підійшов до них, зупинився. Тиша… Лише десь здалеку долинав приглушений плюскіт води. Торкнув велику пластмасову ручку, якусь мить вагався, потім рвучко прочинив двері.

Невеликий коридор був залитий яскравим світлом. Блакитні стіни. Ліворуч біля стіни на маленькому столику — електрична плитка, на ній — блискуча нікельована каструля, над столиком — біла поличка з декількома тарілками та кухлями, вузькі дверцята стінної шафи, а праворуч… біля великого дзеркала, причепленого на дверях до сусідньої кімнати, стояла висока струнка дівчина, не Валерія, в сірому костюмі. Андріан побачив її обличчя в дзеркалі — тонкі риси, три рівні, як під лінійку, зморшки на чолі, античний ніс, коротка темна зачіска…

— Доброго ранку, — мовила дівчина, повільно обертаючись до Андріана.

Андріан стояв, дивився на неї, і вже навіть не намагався збагнути, звідки вона з’явилась, і де поділась Валерія, і чи існувала вона взагалі.

— Як спалося на новому місці?

У відповідь Андріан нервово кашлянув.

— Хто ви? — нарешті спромігся вимовити. Дівчина подала руку для привітання.

— Цієї ночі ти був моїм пасажиром. — Я — Оксана… Пробач, Андріане, вчорашній мій жарт виявився, м’яко кажучи, нерозумним. Пробач… — вона говорила повільно, розважливо, і Андріанові мимоволі пригадався старий професор на кафедрі анатомії, він теж завжди говорив так повільно й розважливо.

Андріан губився в роздумах.

— Ти сестра Валерії?

— Так, — усміхнулася дівчина.

— Ми в Києві?

— Так…

— А Валерія? Де вона?

— Вмивається… — кивнула на двері, на г. ких висіло дзеркало.

«Тож Валерія не зникла. Але чому я не почув, як вона виходила з кімнати? Задрімав? Але ж я просто заплющив очі… Дивно…»

— А про який учорашній жарт?..

— Я тобі зараз усе розповім, — перебила його Оксана. — Валерія подзвонила мені… Я вас знайшла біля Алушти. Там наші постійні місця. Вирішила трохи відпочити з вами. Приїхала ввечері. Ми всі гуртом плавали, співали біля багаття, говорили про твою роботу, про хірургію… — Оксана замовкла на мить. — А потім, потім ти чомусь надумав мене загіпнотизувати…

Андріан справді цікавився гіпнозом і доволі часто в гурті друзів без особливого успіху намагався демонструвати свої здібності.

— Але мені вдалось тебе випередити, — Оксана лукаво дивилась на нього. — Я теж колись займалась… цікавилась гіпнозом. І вчора трохи захопилася… Навіяла, аби ти забув усі події того вечора. Ти вже пробач, але ти так переконливо доводив, ніби через десять хвилин я міцно спатиму, що було просто важко утриматись і не випробувати власне уміння…

— Валерія казала, що ти привезла нас своєю машиною?

— Так, — мовила Оксана й уважно глянула на годинник у себе на руці, вже знайомий Андріанові годинник — масивний, з багатьма позначками на циферблаті.

— У тебе «Морава»? — спробував пожартувати.

— Ні, «Волга». Трохи модернізована.

При слові «модернізована» Андріан здригнувся.

— За вісімсот кілометрів «Волгою»… Серед ночі… Твоя «Волга», певно, літає?

— Літає, — серйозно відказала дівчина. — Але я намагаюсь цього не робити. Щоб не лякати людей. Одного разу мене сприйняли за «літаючу тарілку». — Вона розсміялася. — А то якось міліція захотіла зупинити. Довелося перелетіти на іншу магістраль. Після того випадку я стала обережнішою. Тільки вночі дозволю собі інколи розважитись…

Андріан нічого не міг зрозуміти: чи Оксана відверто кепкує з нього, чи хтось із них просто з’їхав з глузду.

— У понеділок мені на роботу. Закінчується відпустка, — сказав заклопотано. — Мені треба додому…

— До того будинку, де ти зараз квартируєш, тут зовсім близько. Хвилин десять ходу.

— Ти знаєш, де я квартирую?

— Вчора ти все розповів. По вулиці Південній у Зіновії Олександрівни. Прізвище ти казав, але я забула. Вулиця Південна тут зовсім близько. Але в мене є цікава пропозиція…

В цей час за спиною Андріана прочинилися двері, зайшла Валерія. Довге брунатне волосся вільно спадало на її плечі, на блакитну волохату тканину домашнього халата…

— Ти вже встав? Ви впізнали одне одного? — безтурботно розсміялася. — І, гадаю, порозумілись? Я зараз зварю кави.

— Русланчику! Русланчику! Не наступи на хвіст! Укусить! Не наступи на хвіст!

На дитячому майданчику малюк, одягнений у червоне в біленьких крапочках пальтечко, тягнув за хвоста руде цуценя, а до нього бігла молода розхристана мати і кричала на все подвір’я:

— Русланчику! Не наступи на хвіст!

Андріан посміхнувся.

— В тебе багато речей? — запитала Валерія.

— Та ні… Перенесемо все за один раз…

Андріан сам дивувався, що він так легко погодився на пропозицію Оксани. «Тобі тут буде добре. В нас гарна бібліотека. І місце гарне. Близько метро. Квартируй у нас. І нам буде спокійніше. Ми ж обоє геологи. В Києві буваємо не часто. А квартира гуляє. Доводиться просити то одних, то інших знайомих, щоб наглядали та виплачували квартплату…» Андріан погодився, але думав, безумовно, не про переваги помешкання, не про близьке метро і не про бібліотеку. Він думав про Валерію, усвідомлював, що любить її з кожним днем, з кожною годиною все сильніше, і якби їхня зустріч не була позначена печаткою якоїсь дивної химерності, загадковості, він би вже давно сказав: «Валеріє, я люблю тебе. Спасибі долі, що ми зустрілися…» Але щось стримувало його, бентежило, мучило.

Вони ішли під серпневою зеленню каштанів повз дитячий майданчик. Андріан знав цей район. Справді, було дуже близько до вулиці Південної, де він наймав кімнату в старої Зіновії Олександрівни.

— Навіщо Оксані ця квартира? — раптом запитав. — Навіщо, якщо квартира все одно гуляє?

— А хіба погано мати в Києві квартиру? Це кооператив. Колись була можливість. Для геологів існують деякі пільги.

Довго ішли мовчки. Було спечно. Машини, що проїздили дорогою, піднімали в повітря дрібну-дрібну куряву. Андріан поглянув на Валерію і раптом пригадав свою маму і якось болісно усвідомив, що Валерія схожа на неї. Якось фотографічно схожа. Стояли перед очима мамині дівочі фотографії.

— Твоя хазяйка сама живе? — запитала Валерія, немов боячись почути від Андріана якесь інше запитання.

— Сама… Але син з невісткою часто приїздять з Дарниці… Валеріє…

— Що? — вона сторожко поглянула на нього.

— Я щасливий, що ми зустрілися… Чуєш, я по-справжньому щасливий…

Дівчина лагідно, якось вдячно посміхнулася, але нічого не сказала, лише взяла його за руку.

Дійшли до невеликої хатини за низьким парканом. Натиснув на клямку у хвіртці. Ступили на подвір’я. Довкола хатини — яблуневий садок, червонобокі яблука рясно висіли на гіллі, лежали на землі.

— Ось тут я жив три роки.

— Тобі скоро дадуть квартиру?

— Якби одружився, було б швидше. А гуртожиток хоч зараз… Але мені тут сподобалось…

Андріан зупинився біля невеликої лавочки, вкопаної в землю, і сказав:

— Увечері тут сидиш і слухаєш, як падають яблука…

А Валерія раптом почала тихо декламувати:

Не розхлюпати повноти,

перестиглим яблуком впасти,

нерозгаданим і простим

яблуневим у сніг контрастом.

Неокресленість наших бажань –

на долоні простягнуті

снігом.

Неозвучені барви дня

переповнені спомином літа.

Сніг на плечі і сніг на сніг,

на двірничку стару біля дому.

Занімілі зимові сни,

переламані тишею брови…

І нараз урвала на півслові.

— Це твій вірш? — здогадався Андріан.

— Мій, — посміхнулася. — У моїх батьків також вдома яблуні під хатою. Яблука червоніють на гіллі до пізньої осені, деякі висять до весни…

— А де твої батьки? — запитав Андріан, з подивом усвідомлюючи, що він нічого про Валерію не знає.

Дівчина мов не почула його запитання. Думала про щось своє.

З хатини вийшла Зіновія Олександрівна, побачила Андріана з дівчиною, підійшла, привіталася, їй було років під сімдесят. Андріан не знав точно, скільки їй років, бо ніколи не запитував, а сама вона не казала. Валерія якось винувато посміхнулась. А Зіновія Олександрівна сказала, зрозумівши все без слів:

— Ти, мабуть, речі прийшов забрати, Андріане? — посміхнулася якось дитинно, зморшки на її кругловидому обличчі поглибшали, дивилась на Валерію вивчаюче, прискіпливо, проте лагідно, по-материнському.

— Ти бережи його, — раптом сказала. — Він гарний хлопець.

Андріан зібрав свою валізу, зв’язав у три великі течки книги… Стара ще довго стояла біля хвіртки, дивилася їм услід. Вони кілька разів обернулися, помахали «до побачення».

— Ми скоро поїдемо з Оксаною, і ти відчуєш себе тут господарем.

— А коли ви… коли ти повернешся?

— Не знаю, Андріане, — безтурботно посміхнулася.

І ця її безтурботність раптом обурила Андріана. Невже він їй зовсім байдужий? Чому ж тоді була такою… А якою? Привітна, товариська… химерна Валеріє!

— Кожного місяця в поштовій скриньці буде квитанція. Ти її оплачуватимеш. В Оксани дешевий кооператив… Як ти гадаєш, може, завтра виберемось по гриби? — запитала несподівано.

— Сьогодні субота… До завтра все підметуть.

— Наших грибів ніхто не візьме.

— Може, Оксана підкине нас машиною? — Андріана не облишала думка роздивитися «модернізовану» «Волгу».

— Ні… Вона звільниться тільки завтра по обіді. А може, й на довше затримається.

— А де вона зараз?

— Мабуть, в Москві. Там зараз вирішується питання щодо одного… родовища. Посидь. Я зараз принесу каву. А ти подивись наші книги. Ось цю, скажімо…

Валерія взяла з полички великий зелений том і поклала на стіл перед Андріаном.

«Анатомія людини».

Він ніколи не бачив такого розкішного видання. Хто автор? Прізвище ніде не стоїть, немає і назви видавництва.

Валерія принесла на таці два кухлики з кавою, на тарілочці — тістечка. Поставила на стіл.

— Чиє це видання?

— Індивідуальне замовлення.

— Не розумію.

— Це видрукувано у друкарні нашого… управління. Кілька примірників…

— А навіщо вам цей підручник?

— Дивний ти… Просто цікаво… Хіба не так? Тут на полиці чимало подібних видань з різних галузей науки, мистецтва… Зараз я тебе ще й не так здивую.

Валерія дістала з полички ніби звичайну книжку, але Андріан побачив на обкладинці екран, схожий на телевізійний, а’під ним ішло три ряди маленьких клавіш, як на друкарській машинці, тільки не з буквами, а з цифрами та якимись позначками. В заглибленні під екраном лежав металевий олівець на рожевому м’якому дроті.

— Що це?

— Телезаписник… Ось дивися.

Валерія натиснула на одну з клавіш, і екран засвітився. Вона взяла олівець і почала писати просто на екрані:

«Валерія Стах дуже рада, що зустріла знову того хлопчика, який перечепив її в третьому класі…»

— Коли сторінка списана до краю, натискаєш на ось цю клавішу, і зображення запам’ятовується… Ось клавіша запису, ось клавіша відтворення… А отак набираєш номер необхідної сторінки… Я дарую тобі. Хочеш?

— Дівчинко, я ще не розрахувався з вами за брудне платтячко, а ви робите мені такі дорогі подарунки… Ти виступаєш в ролі доброї феї? Мені навіть незручно…

— Відмовляєшся від подарунка? — вдавано ображено мовила.

— Та ні… Але ж…

— Бери, у мене є ще один. Це експериментальні моделі.

Якусь мить Валерія мовчала, потім, чомусь спохмурнівши, несподівано проказала віршовані рядки:

В моєму прагненні добра

ще так багато

від казкового ведмедика,

який найбільше хоче у житті

допомагати бджілці

крилами махати…

— Що? — Андріан відчув у її словах прихований, не зрозумілий йому зміст, але Валерія знову безтурботно посміхнулась:

— Та, це я так… Як бачиш, наша геологія при повному озброєнні. На грані фантастики.

— І годинник такий цікавий у тебе. Як в модернізованій «Мораві».

— А ти спостережливий. Дуже зручний годинник.

— Що показують ці шкали?

— Це довго розповідати. Спеціальні годинники. Ні, не чіпай цієї ручки, навіть не доторкуйся…

— Що означають ось ці цифри?

— Які?

— Три тисячі п’ятдесят вісім.

— Це просто… номер моделі…

— А це що за шкала?

— Ми інколи в геології… робимо деякі розрахунки, пов’язані з тисячолітніми змінами в… земній корі. Ось по цій шкалі… Це складно, ти не зрозумієш… Може, колись згодом.

— Валеріє, а ти пам’ятаєш Володьку Зуба? З нашого ж класу. Він зараз теж геолог.

— Ні, не пам’ятаю. Я ж з вами закінчила тільки третій клас, а потім мої батьки виїхали з Донбасу.

Людей в електричці було повно. Андріан з Валерією стояли в тамбурі, притиснуті одне до одного. Більшість грибників їхало далеко, а вони вийшли в Клавдієвому. Він знав ті місця і ніколи не повертався звідти з порожніми руками..

Трохи пройшли селищем і нарешті заглибились у ліс.

Нічні сутінки майже розтанули, але в глибині лісу було ще зовсім темно.

— Ходімо праворуч, тут є невелике озерце, а довкола нього грибні місця.

Коли вийшли до озера, зарослого ряскою, побачили на березі низький зелений намет і поряд маленького хлопчика біля загаслого багаття.

— Доброго ранку, — привіталася Валерія з ним, як з дорослим.

Малий будував з паличок фортецю, встромляв гіллячки у землю, виплітав стіни.

— А мій батько глиби сукає, — поважно повідомив хлопчик. — А я се малий. Кліпость будую. Потім палити буду. Я взе одну спалив. Вазка лобота. Але ж тлеба. Бо не буде со палити, — мовив глибокодумно. — А ви по глиби?

— По гриби, — посміхнувся Андріан.

Перші промені сонця пробилися через стовбури дерев.

В небі над головами висіла хмара, дуже схожа на людину у повний зріст.

— Кумедний малий… Правда, Валеріє? Ти любиш дітей? — запитав і чомусь сам злякався свого запитання, відразу перевів розмову на інше: — А де зараз твоя експедиція?

— Далеко, Андріане…

— Ти так кажеш, ніби то на іншій планеті…

Якусь хвилину ішли мовчки, шукали гриби серед хвої та листя.

— На іншій планеті… На Інкані… — раптом посміхнулась Валерія.

Людська постать на небі горбилась, ніби старіла.

І раптом десь зовсім поряд пролунав схвильований крик:

— Єва! Є-е-ва-а!

А у відповідь:

— Са-а-ва-а-а!

Поглянули праворуч і побачили на невеликій галявині старого чоловіка, сивого, у білім вигорілім капелюсі, в світлому літньому костюмі. Він сидів на пеньку і короткозоро вдивлявся у навколишнє. А майже поруч з ним, за кілька метрів, — постать бабусі в рожевому ситцевому платті з великим рожевим бантом на грудях, у широкополому, модному років тридцять тому капелюшку.

— Єва! — знову крикнув чоловік.

Бабуся була за його спиною.

— Сава! — у відповідь.

Нарешті він побачив її, підвівся з пенька і подибуляв:

— Ах, ти так довго не відгукувалась. Я так хвилювався. Чому ти так далеко зайшла? — він говорив голосно, майже кричав.

— Я шукала гриби! — прокричала у відповідь стара.

— Я так хвилювався.

Вони разом повернулися до пенька і сіли. Роздивлялися знайденого гриба.

— А його їсти можна?! — гукнула бабуся.

— Можна! — прокричав старий.

— А то ми такі знавці… До лісу вибрались… Як гарно тут! Правда?!

Людська постать на небі зовсім постаріла, розчинялась в ранковому серпанку.

— Вони по-справжньому люблять одне одного, — мовила Валерія, коли проминули старих. — Я уявляю, як вони прожили життя… А тепер вони одне без одного взагалі не можуть існувати… Я дуже б хотіла, Андріане… Я дуже б хотіла, аби ти когось полюбив… по-справжньому…

— Когось? — здивовано запитав Андріан і хотів продовжити, був навіть готовий сказати: «Валеріє, я люблю по-справжньому і не когось, а тебе».

Але дівчина міцно стисла його долоню і якось рішуче мовила:

— Так, саме когось, Андріане.

— Чому?

— Тому… Ти вже пробач… Це не цікаво розповідати…

Під ногами потріскували сухі гіллячки.

— Цей світ — система випробувань, — раптом мовила Валерія. — Цей світ — школа, яка навчає бути людиною… Розумієш?

— Система випробувань?

— Так. І знаєш, яке найсерйозніше випробування?

— Яке?

— Випробування добром…

— Ей, грибники! — раптом почули голос за спиною. — Де тут білих найбільше?!

Обернулись і побачили Оксану, а трохи далі на лісовій дорозі — чорну «Волгу».

— Як ти нас знайшла? — здивовано запитав Андріан, коли Оксана підійшла до них.

— Грибник грибника… — багатозначно усміхнулася Оксана, але побачивши в погляді Андріана цілковиту збентеженість, серйозно додала: — Наші геологічні годинники своєрідні радіомаяки. Дуже легко віднаходити один одного. Ви ще не збираєтесь додому? Можу вас підвезти.

— Ти додому? — запитала Валерія.

— Ні, але в Київ… Ходімо, у вас уже повний кошик.

Андріан поглянув і з подивом відзначив, що вони з Валерією справді багато назбирали.

Сіли в машину. Мотор м’яко завуркотів. Звичайна собі «Волга». Щоправда, на передній панелі Андріан побачив уже знайомий йому годинник. Зеленкава цифра 3058 ритмічно моргала на шкалі.

— Ночуватимеш дома?

— Мабуть, не встигну… Зараз їду на розмову до Онищука. А він же знаєш, який… Потім і не вирвешся — суцільна гостинність. Загалом, треба поспішати… В мене вільних хвилин з десять.

— Оксано, будь обережна, — мовила Валерія і поклала руку сестрі на плече.

— Не хвилюйся, — Оксана натиснула на акселератор.

Андріана притиснуло в сидінні. За вікнами машини все навколишнє злилося в якусь суцільну зелену стіну. Андріанові здалося, що він непритомніє, кудись провалюється… І раптом мерехтіння за вікном припинилося. Андріан здивовано закліпав — вони їхали проспектом Палладіна.

— Все гаразд? — запитала Оксана.

— Так… Я, здається, задрімав… — Андріан поглянув на годинник.

Вони їхали десять хвилин.

Прокинувся Андріан від плюскоту води за дверима. Підвівся з ліжка. На столі парувала кава. На тарілочці поруч лежало домашнє тістечко. Ніби відчувши, що він прокинувся, зайшла Валерія:

— Ось візьми. Пообідаєш після операцій, — поклала на стіл пакунок.

— Не треба.

— Чому?

— Тому… Ти вже пробач… Це нецікаво розповідати… — Андріан стримував посмішку.

А Валерія, згадавши свої вчорашні слова, чомусь відвела погляд убік і тихо сказала:

— Візьми. Мені буде приємно.

Поспішаючи в клініку, Андріан забіг по дорозі в гастроном купити цукерок, традиційний презент після відпустки.

— Чотириста грамів «Білочки», будь ласка.

Продавець, молода дівчина, майже дитина, кумедно закопилюючи губки, поклала цукерки на ваги, довго дивилася, як гойдається стрілочка. Поруч з нею-жінка у фірмовому береті уважно дивиться. Нарешті Андріан узяв кульок, простягнув гроші. Дівчина простягнула гроші своїй старшій подрузі.

— Ну, що ж ти? Розраховуйся сама, — поважно відповіла та.

— Сама? — злякано перепитала дівчинка і зашарілась. — Я здачу ще ні разу не давала.

— Вже пора! Вже пора!

Дівчина з нетамованим хвилюванням відрахувала копійки, поклала на пластмасову тарілочку на прилавку і голосно мовила:

— Будь ласка! — В її погляді іскрилося торжество чергової перемоги. — Приходьте ще до нас! — випалила по довгій паузі.

— Молодець, — тихо мовила досвідчена.

Андріан ледве стримав посмішку.

Клініка зустріла його звичним гамором довкола центрального входу.

«Мене тут місяць не було. Ішли операції, писались дисертації, хвилювались родичі і друзі, перехоплюючи тут на центральному, вході хірургів: «Як він? Йому краще? Він буде жити?» Тріщина на стіні над дверима у вестибюлі. До відпустки ніби не помічав її. Але ж вона була. І двері вже треба фарбувати. Це ж клініка, де сотні людей зі своїми бідами і життями…»

Простував тьмяно освітленим коридором до роздягальні співробітників. Швидко перевдягнувся. Заздалегідь приготований білий халат місяць чекав на нього в шафі. Піднімався на другий поверх до операційного блоку, вітаючись з колегами: «Привіт!» — «Привіт!». «Вже відгуляв?» — «Вже відгуляв». Зайшов до реанімаційного відділення, де в коридорі висів розклад операцій, прізвища хірургів та анестезіологіє кожної бригади.

«На якій же операції я сьогодні стою? Може, й забули, що я виходжу з відпустки? Може, не включили ні до якої бригади?.. Не забули… Перша черга… Дитині дванадцять років… Перша група крові… Сьома палата на третьому поверсі…»

Переглянув всі інші записи, що були на невеликій дошці оголошень. Старша сестра опер-блоку великими каліграфічними червоними літерами просила всіх хірургів та анестезіологів не виносити за межі операційної стерильну білизну. Старший групи ДНД хірург Грищук просив усіх здати фотографії для нових посвідчень дружинників. Завідуючий реанімаційним відділенням попереджав, що відвідини післяопераційних хворих родичам та друзям категорично заборонені. На телеграмі, пришпиленій великою кнопкою з червоною, мов крапля крові, пластмасовою голівкою, просили покласти в холодне місце покійну Любарську, доки приїде машина з Вінниці.

Довше ніж завжди затримався біля дошки оголошень, поступово повертався у звичний лікарняний вир. Нарешті поспішив до операційного блоку… І закрутилося… Робота!

Коли повернувся до свого нового дому, Валерія зустріла його запитанням, як колись зустрічала мама (Як давно це було. Дванадцять років тому… Колись він жив з батьками…):

— Ну, що там сьогодні?

Він посміхнувся. Було приємно чути її голос, відчувати турботу.

— Зморився.

Зайшов до кімнати і сів у м’яке крісло.

— Валеріє… А чому ти сказала когось? — запитав несподівано для самого себе. — Чому когось, а не тебе? Врешті, великими класиками однозначно стверджено, що нерозділене кохання — то страшні тортури, — намагався витримувати легкий, безтурботний тон.

Валерія нічого не відповіла, якось винувато посміхнулася і мовила:

— Розкажи… Що там у клініці?

— Стояв сьогодні аж на двох операціях. Багато людей у відпустках. Немає кому працювати.

— На двох операціях? І все гадазд?

— Так… Правда, під час другої на енергощиті фазу вибило. Вся апаратура зупинилася. Дихальний апарат — то не біда. Можна. вручну. А кровообіг — декілька хвилин зупинки, і все. Але все ніби обійшлося. Операція вдала… Хоча з таким діагнозом у нас кожний п’ятий… помирає.

— Але ж не від того, що вибило фазу? Валерія зосереджено дивилась на Андріана.

— Пригадуєш, як ви переселялись у новий корпус?

«Звідки вона про це знає? Це було три роки тому… Зима. Холодна зима. Опалення чомусь погано працювало. Казали, що котельня не увійшла в якийсь режим. А ліфти виходили з ладу часто, біля них постійно порпались техніки… Але переселення ніхто не зупинив. Все відбулося за графіком. Носили хворих на ношах на третій…. шостий поверхи. Видавали хворим по дві-три ковдри… Холодна була та зима. І часом соромно було дивитись хворим в очі. Але ж ніби хотілось кращого — швидше переселитися, обжитися, щоб лікувати. Але було соромно…»

— Звідки ти знаєш, як ми переселялись?

— Мені розповідали… А один ваш хірург, Риндін прізвище, заганяв хворих у холодні палати і бурчав собі під ніс: «Все ходять, вештаються, мов не розуміють, що йде переселення, що вони заважають. Все ніяк не налікуються». Ти знаєш Риндіна?

«А їй і про Риндіна хтось розповідав… Він колись пропонував мені підробіток на півставки в піонерському таборі. Казав: «Не пошкодуєш. Для лікаря робота там прекрасна. Піонерський табір — чудо! Територія маленька, діти не розбігаються, паркани високі. Води на території ніякої, а під краном не втонеш. До річки фізруки водять двічі на тиждень. У воду по десять чоловік — ж-жик! ж-жик! — і готово. Для лікаря робота там прекрасна. Спокійна. І годують там без особливих делікатесів. А від перловки диспепсії не буде. Слідкувати тільки, щоб батьки не приносили всяких там соків-моків, та кожного дня тумбочки вигрібати — ніяких хвороб не буде…»

— А звідки ти знаєш про Риндіна?

— Моя тітка лежала у вашій клініці…

— Так, Риндін грубуватий… Але він гарно оперує…

— Андріане! — мало не крикнула Валерія. — Хірург насамперед — людина.

— Але Риндін справді гарно оперує.

Він побачив у погляді Валерії тамовану відразу.

— Сідай до столу. Будемо вечеряти… До речі, дай мені свій паспорт, — мовила по довгій паузі. — Тобі треба тут прописатися.

— Спершу я випишусь від Зіновії Олександрівни.

— Не турбуйся. Оксана все зробить. У неї багато знайомих.

Наступного дня після операції Андріан зайшов до професора Берегівського.

— Доброго дня, Миколо Костьовичу!

— Привіт, молода зміно! — професор підвівся з-за столу, зняв окуляри і поклав їх на розкладені на столі папери.

— Пробачте, я на хвилину… Я не буду вам заважати…

— Без церемоній, Андріане Михайловичу. Що ви хотіли?

— Я щойно дивився розклад операцій. Ми з вами завтра разом… То які будуть настанови?..

— Які там настанови, — махнув рукою професор. — Ти вже у всьому краще від мене знаєшся, — лукаво мружився. — Хіба що не запізнюйся. Вчасно бери хворого в операційну. До речі, ось мені прислали цікаву монографію… — Підійшов до книжкової шафи. — Цікавий погляд на газовий обмін в режимі тривалого штучного дихання… Візьми, познайомся…

— Спасибі.

І раптом… Андріан аж сахнувся. За склом на верхній поличці книжкової шафи він побачив невелике любительське фото. Згадав, що бачив його і раніше, коли заходив у кабінет до професора… Але раніше воно не могло його зацікавити. Раніше він не знав Валерії Стах.

— Хто це? — запитав, і голос видав його хвилювання.

— Де? — професор здивовано звів брови.

— Чия то фотографія?

— То одна моя хвора. Один з моїх професорських гріхів, — зітхнув Микола Костьович. — А чому вас?.. Ви… знали її?

Андріан мовчав.

— Повірте, Андріане Михайловичу, я не відчуваю своєї вини… Це саме той випадок, коли я можу сказати, що зробив усе, що лише міг зробити. Але… серцева слабість. Вона померла в операційній. Незвичайної краси була жінка. До речі, також лікар… Це було три роки тому…

«Така схожа на Валерію… Але ніби старша… Вона і не вона… Може, це її тітка, про котру Валерія говорила?»

— Як її звали?

— Надія Лимчук… Лікар з Новосибірська… Аортальна недостатність. Дуже велика недостатність, десь на три плюси. Одне слово, сумнівів у мене не було — оперувати. Я зробив усе, що тільки міг… Але тривала гіпотензія… Потім зупинка… Сам знаєш, як це буває в аортальних хворих. До речі, вона залишила мені зошит, в ньому — її цікаві міркування як лікаря, незвичайний погляд на хворобу і на людей взагалі.

— Ви б могли дати мені почитати?

— Так. Але, загалом, там не знайдете нічого особливого. Порядний лікар і сам думає про це чи не кожного дня. Але Надія якось надзвичайно гостро все відчувала. Дивна була жінка… Часом мені видавалося, що вона з іншого світу, з іншої планети… Мов якась машина. Надзвичайно людяна машина.

— Чому машина? — злякано перебив його Андріан.

— Не знаю… — кволо посміхнувся професор. — Чомусь прийшло мені таке порівняння… Дивовижна була жінка… Але я не зміг їй допомогти, на жаль…

Прочинивши двері, Андріан почув голос Оксани:

— Ти ж сама все розумієш. Треба. Вже час. Нам пора вирушати.

— Оксано… Мені видається, що… Андріан принишк в коридорі.

— Оксано, ще один день… Добре?

— Тобі треба відпочити, Валеріє, і хоч трохи побути з сином… Він ще малий… Йому потрібна мати…

— Ти знаєш, як на мене вплинути.

Оксана засміялася:

— Хіба ми перший рік разом? Машина чекає біля під’їзду. Рушимо відразу, як вийдеш. Нічого зайвого не бери. В мене трохи підсіли акумулятори, буде важко пробитися. Мої речі вже в машині. Я чекаю.

Андріан стрепенувся, розуміючи, що зараз розкриється його підслуховування. Навмисно сильно зачинив за собою двері, вони гучно хряпнули, аж посипалась зі стелі штукатурка. Рішуче попростував до кімнати і, прочинивши двері, зіткнувся з Оксаною лице в лице.

— Добривечір…

— Доброго вечора, Андріане, і до побачення. Ми з Валерією вирушаємо… до наших бурових. «Крепись, геолог, держись, геолог…» Ключі ти маєш. Твій паспорт лежить на столі. Прописка постійна. Тож усе гаразд. До зустрічі. Якщо нас довго не буде, не хвилюйся. Ми такі люди, що гарною квартирою нас до одного місця надовго не прив’яжеш. Всього найкращого.

Андріан боявся зустрітися поглядом з Валерією. Хотів щось сказати, щось запитати. Але що скажеш і що запитаєш? Суцільні химери.

Валерія раптом підійшла і поцілувала збентеженого Андріана.

— Я хочу, щоб ти був справжньою людиною, найкращим лікарем…

Андріан раптом підбіг до своєї ще не розпаковної валізи і дістав пластмасову іграшку:

— У тебе… Я почув… малий… син… Візьми для нього… Я колись купив… Думав подарувати комусь, у кого діти… «Лев озвучений»… Назва така кумедна… — сказав і проковтнув комок у горлі.

— Спасибі…. — мовила Валерія ледь чутно.

На її очах він побачив сльози, але Валерія посміхалася.

Машина стояла біля під’їзду. Валерія сіла поруч з сестрою. Обоє помахали «до побачення». Чорна «Волга» рушила, відразу набрала швидкість.

Край вечірнього неба якийсь час горіла яскрава заграва. І загасла.

— Відтоді я не бачив жодного разу ні Валерії, ні Оксани… Всі мої спроби розшукати їх виявились марними. Я писав листи, дзвонив куди лише міг… Але жодних слідів… З часом… Я одружився у тридцять сім… Сина Валерієм назвали. Дружина і не знає, чому я люблю це ім’я. Вона нічого не знає… Та і я сам. Що я знаю? Хто вона, та дивна Валерія? І Оксана… І чому саме мені вони вирішили зробити такий дорогий подарунок і так химерно? Якесь містичне випробування добром?.. Відтоді я полюбив читати фантастику, — лікар посміхнувся. — Ніби захотів віднайти якусь відповідь для себе… Пришельці з далеких світів, планет, пришельці з майбутнього… Смішно, правда? Але ви так уважно слухали, що я принаймні втішаю себе тим, що ви не нудьгували…

ОПОВІДАННЯ

ТАТУ, ПРО ЩО ТИ ДУМАЄШ?

Промені штучного інканського сонця пробивалися крізь синювату прозорість великого вікна і падали на широке підвіконня, на два оранжевих листки інканської лілеї, на рожеву сукню Фоліани і на її довге волосся, оранжеве, як листя лілеї. Промені падали і розбивалися на безліч леліток — жовтих, зеленкавих, помаранчевих.

Фоліана стояла біля вікна урочиста, мов до фотографії. За вікном вантажний гелікомобіль повільно тягнув за собою дві будівельні аркади, що вигинались, мов коти на осонні, полідікроловими хребтами. Широкою магістраллю товпились машини. Було видно, як за вікнами сусіднього будинку пораються люди. Вона намагалася вгамувати своє збудження. Не могла до кінця усвідомити свій стан, пояснити його, лиш пригадала, що сім років тому відчувала щось подібне.

Сім років тому біокібер Фоліана зійшла з конвейєра інканського комбінату біокібернетики і почала самостійне життя. Вона добре пам’ятала той день. Тоді також хвилювалась. Зараз би запитати чому? Вона все знала про той світ, у котрий приходила. Але хвилювалась, бо ще не бачила його і десь у глибині свого біокібернетичного єства потерпала — а чи ж такий він, СВІТ, який вона, ще не бачивши його, знає і любить.

Ось так і зараз. Стояла біля вікна, думала про далеку, ще не бачену Землю. Ніби відчувала в собі хвилювання всього людства, котре створило не лише її, Фоліану, а й штучні зоряні метакаскади в астероїдному поясі, створило, аби відчути свою силу і аби сумувати за далекою Землею, мов за дитинством, котрого не повернути, котре можна лише уявити, згадати, хвилюючись, чи ж і справді воно було таким до сліз красивим і привабливим, як гарна казка.

— Доброго ранку, імениннику, — сказала тихо, дивлячись у вікно.

В глибині кімнати, куди ще не долітали промені інканського сонця, на ліжку під жовтою ковдрою малий Чебрик кинувся, мов холодною водою на нього бризнула.

— Імениннику? — перепитав ще сонно. — А я забув… — Звісив ноги, потягнувся: — А ти сьогодні така красива, Фоліано.

— Сьогодні для мене свято.

— Мій день народження? — здивувався хлопчик.

— Так, — усміхнулася. — І до того ж сьогодні ми побачимо з тобою… — але урвала на півслові. — Не будемо поспішати.

Чебрик стояв у квітастих трусиках на квітчастому килимку і не міг стримати радості:

— Сім років — це вже багато, правда?

Доки робили ранкові гімнастичні вправи, Чебрика привітали з днем народження і батько, і мати, і шкільний товариш, Торик. Батько, що з’явився на великому екрані відеона, схвильовано поправив вилоги білого лікарського вбрання, усміхнено сказав:

— Прокинься, синку, по-справжньому! Умийся холодною водою. Вітаю тебе з днем народження.

Потім привітала мати. Вона говорила просто з цеху первинного синтезу, де працювала на комбінаті харчових виробів. Чебрик знав, що сьогодні вона принесе багато солодощів. Стояв на килимку і лиш посміхався. Фоліана розуміла його дитячу цікавість і нетерпіння запитати: «А що ви мені подаруєте?» Але нічого не запитав. А Фоліана подумала, що не даремно вона стільки разів повторювала — подяку чи подарунок треба заслужити, а не випросити.

А Торик привітав поважно, як дорослий:

— В тебе сьогодні свято, Чебрику. День народження. Ми прийдемо до тебе ввечері з Яруткою і Шафраном. Але ввечері. Зараз я мушу почитати аналітику. В мене ж «незадовільно».

— Фоліано, як це він пам’ятав? Я сам забув, а він пам’ятав про мій день народження.

— Він же твій товариш.

Після ранкової гімнастики поснідали ланчиками, а потім ще й випили по склянці еклектону задля свята.

— Ти казала, що ми з тобою сьогодні щось побачимо… — нагадав Чебрик, але Фоліана і сама добре пам’ятала, лиш не знала, як почати найкраще, аби зацікавити хлопця.

Підійшла до телеінформатора і ввімкнула 23-й учбовий канал.

— Ми з вами є жителями 142-го штучного зоряного метакаскаду, створеного розумом людей та кіберів 2860 року на середній відстані від природного світила, Сонця, 417 мільйонів кілометрів… — Вусатий чоловік на екрані довірливо посміхався до уявних учнів, запрошував подивитись на кольорову схему.

— Фоліано, я це вже знаю. У школі вихідний, а ти хочеш влаштувати урок планетографії.

— Нетерплячий і самовпевнений хлопчисько, — мовила ображено. — Тобі видається, як і всім людям, що ти багато знаєш. Добре. А що тобі відомо про Землю? — натисла на рожеву клавішу, і екран загас.

— Про Землю?

Коли батько приніс Чебрику нового гравітоангуляра найсучаснішої конструкції, хлопець без найменшого жалю викинув стару машину, котрій радів ще вчора, але того дня вона вмить постаріла для нього. Так і Земля. Що могло бути для Чебрика цікавого на Землі, на старій планеті минулого?

— Про Землю? Це величезний музей, де зараз працює сім мільярдів людей та біокіберів. Мета музею — зберегти для нащадків інформацію про те, як жили люди раніше… — Чебрик не раз дивився той 23-й учбовий канал, тож відповідав, як по-писаному. — От і все. Музей як музей, тільки великий. Що ж там про Землю?

— Поверхова обізнаність небезпечніша, ніж відсутність знання взагалі.

Телепередачі, присвячені майстерності педагога, Чебрик також часом дивився, тож слова Фоліани сприйняв за звичайний педагогічний прийом.

Чебрик зрозумів, чому Фоліана одягнула свою улюблену рожеву сукню, адже вони полетять до музею, але не міг поділити її хвилювання та радості.

Кілька годин дороги Чебрик дрімав. Для нього то був звичайнісінький політ у швидкісному міжпланетному таксі. Часом голос водія лунав з-під купола кабіни, підсилений динаміками, і будив Чебрика.

— Ти нічого не відчуваєш? — запитала раптом Фоліана.

— Ні, — крізь сон мовив.

— Ми вже підлітаємо.

— А що я можу відчувати?

— Землю.

А за кілька хвилин знову запитала з незрозумілим для хлопця хвилюванням в голосі:

— Чому ти не любиш казок?

— То все вигадки, — буркнув.

— То не вигадки. То все правда, лише було дуже давно.

— Вам на який континент? — голос водія пролунав так раптово, що Чебрик аж здригнувся.

— Шкода, що в нас мало часу. Ми сьогодні ж повинні повернутися на Інкану… Робіть посадку в космопорті південно-західного європейського заповідника, — звернулась до водія за блакитно-прозорою полідікроловою перегородкою.

Вибрала саме південний захід Європейського континенту, бо великий Сфагнум, її творець і голова інканського комбінату біокібернетики, народився саме там. Того дня, коли вона закінчила курс підготовки на комбінаті і поважна комісія чекала на неї, аби перевірити і видати технічний паспорт з направленням на роботу, до неї підійшов сам Сфагнум. Олександр Сфагнум.

— Як почуваєтеся? — поплескав по плечу.

— Дякую.

— Сьогоднішній день є днем вашого народження, Фоліано. І я б хотів, аби ви не забували цей день і наш комбінат. Бо для істоти, що мислить, то дуже важливо і, на жаль, не може бути запрограмовано в повному об’ємі. Ця пам’ять не є інформацією, а лише відчуттям подяки і радості від того, що ти народився саме таким, а не іншим. Ви є майбутній педагог, Фоліано, і я дуже б хотів, аби це розуміння народилося з вашого власного досвіду. Я — землянин. І повірте мені, що розуміння того, що я є землянин, допомагає мені в розумінні всесвіту і просто інших людей…

Спершу Сфагнум говорив академічно, поважно, але раптом у погляді зблиснули вогники дивного сяєва, спершу його обличчя, а потім і вся постать ніби втратили матеріальність, ніби стали тремтливим зображенням на кіноекрані, проекцією його далекого дитинства.

— Я народився на півдні Європи в невеличкому містечку… — але замовк. — Що я вам розповідатиму? Ви все знаєте про Землю і про мене. Але для вас то просто інформація, а для мене — казка.

Тої хвилини Сфагнум був схожий на хлопчака.

Чебрика розморила дорога. З міжпланетного трансангуляра він вийшов позіхаючи. Ситалові плити, котрими була встелена площа космопорту, точнісінько такі, як і на Інкані. Але з неба світило яскраве справжнє сонце. Довгий час Чебрик не міг навіть розплющити повністю очей, не звик до такого яскравого світла. На Інкані ракети-сонця з паливом Бакса не дають такого сліпучого дня. Потупившись, хлопчик ішов ситаловими плитами. Було спечно. Тої миті Чебрик гнівався на біокібера, що в день його народження повезла до якогось музею. Але скінчилось ситалове покриття, ступили на килимок зеленої трави, що видавалася звичайнісінькою, як на Інкані. Ступивши перший крок, хлопець злякано зупинився:

— Що це?

— Трава, — Фоліана усміхалася.

— Але чому вона така?

— Яка?

— Не знаю… Незвична…

— Вона жива, Чебрику.

— Як жива? — злякано сахнувся хлопець і зійшов знову на ситалове покриття.

Він ніколи не чув, аби про траву казали, що вона жива. Але стало ніяково, що кібер сміється з нього.

— Чому ти так жартуєш? Я вже не маленький, щоб розказувати мені казочки.

А Фоліана знову лиш усміхнулась:

— Ходімо.

Чебрик звик до яскравого освітлення. Побачив високу споруду приміщення космопорту, але не таку високу і сучасну, як на Інкані, побачив людей, що ішли до міжпланетних машин і вже від них, але всі вони не так поспішали, як в інканському порту.

— В музеях всі намагаються поводитися статечно, — спробував по-дорослому зауважити Чебрик, але Фоліана міцніше взяла його за руку і сказала:

— Не поспішай з висновками…

Він не знав куди, але слухняно йшов, намагаючись роздивитись таку незвичну траву. Вона була схожа на інканську, але запашна. Він ніколи раніше не чув такого запаху. Паморочилось в голові. Але було приємно. А ще — трава була незвичного кольору, кожна травинка мала свій відтінок, хоч і була кожна травинка зеленою. А ноги відчували незвичну легкість і м’якість, а не лише пружність, як від інканської трави. А все тіло щось відчувало, але Чебрик не знаходив слів, аби сказати, що ж саме.

— Куди ми йдемо?

— Не знаю… Ще не знаю…

— А чому ти сказала, що ця трава жива?

— Ти думаєш, я пожартувала? Ні. Вона справді жива, вона росте.

— І думає?

— Але не так, як ми з тобою.

— А як?

— Так, як трава.

— На якому комбінаті вона створена? Чому ти смієшся? Інканську траву випускає комбінат синтетичних покриттів… А цю? Хто створює живу траву?

— Ця трава виросла з насіння. Ти скоро вчитимеш біологію. А зараз дивися. Найточніша відповідь приходить сама.

Перейшли площу, навкруги котрої стояли одноповерхові будинки під високими округлими дахами. Магістраллю проїздили гелікомобілі, а в небі воркотіли трансангуляри. Все було, як і на Інкані.

— Куди ми йдемо? — знову запитав.

— Ти вже втомився?

— Ні, але дарма ми не взяли наших нових гравітоангулярів.

— Ні, Чебрику, не дарма. По Землі треба ходити. Колись люди змогли подивитися на свою планету, мов на зернину на долоні, але потім зрозуміли, що здалеку всі планети схожі, як і люди, їх здалеку не впізнаєш.

Повернули від магістралі, залишили позаду високу споруду космопорту.

Вийшли в степ. На Інкані степом називають невеликі площі серед житлових кварталів, вкриті пружним килимком інканської трави. А тут степ, здавалось, не мав кінця.

Вже бовванів на обрії, мов забитий у землю цвяшок, шпиль космопорту.

А перед ними — трави до пояса. Від духмяності перехоплювало подих. А в траві…

— Це квіти, Фоліано?

— Квіти.

— І вони теж ростуть, теж живі?

— Так.

— З насіння?

— З насіння. — Фоліана схилилась і понюхала червоне створіння на довгім стеблі, а квітка загойдалась, затріпотіла пелюстками.

— На Інкані, Чебрику, також є живі трави і живі квіти… Наприклад, у Фіївському заповіднику.

— А-а-а, — здивовано мовив. — Я думав, той заповідник просто великий парк.

— Діти-діти, — так схоже на Чебрикову матір сказала Фоліана. — Ви багато думаєте, але мало вчитесь.

Квіти серед трави були різнокольорові — сині, червоні, жовті, білі… А трава також, як помітив Чебрик згодом, була різна — з листям довгим від самої землі, з листям широким на жовтавих стеблах, з китицями на кінці і без них.

— Фоліано!

— Що, Чебрику?

— А мені на Землі подобається. Тут затишно. А на Землі є комбінати? Чи тут все з насіння?

— Ой, Чебрику, яке ти чудо, — нестримно розсміялася. — На Землі все є. Наші комбінати взяли початок саме на Землі. Це в нас на Інкані багато чого немає. Немає ось таких степів…

Фоліана раптом побігла у високій траві, несподівано впала і зникла, мов розчинилась. Чебрик злякався. Він не бачив її. Але раптом почув голос, її нестримний сміх, що видався йому дивним. Підбіг.

— Що трапилось?

— Нічого.

— Чому ж упала і не підводишся?

— Не знаю, — вона сміялася. — А тобі хіба не хочеться зробити те ж саме?

— Що?

— Впасти в цю траву.

— Не знаю… У мене голова йде обертом.

— Сідай. Ти такий смішний зараз. Я такими собі уявляю наляканих горобенят, — розкуйовдила долонею його чуприну.

— Горобенят?

— Пташки такі земні. У нас на Інкані таких немає. Не прижилися в заповіднику. А на Землі є.

— Звідки знаєш?

— Я про Землю багато знаю. І ти повинен знати. Ви, люди, наділили нас своїми кращими рисами, аби ми постійно нагадували вам…

Та раптом хлопець побачив щось страшне, злякано крикнув «ой!», перебивши розважливі слова Фоліани.

— Що це?

Спершу він навіть не усвідомив, що та істота зовсім не велика, що вона піднімається вгору по стеблині. Прямо перед його очима — мовби щось величезне, волохате, різнокольорове, як зі смальт мозаїчних, незграбне і химерне, з багатьма (зі страху не міг порахувати зі скількома) кінцівками, з величезними зеленкавими очима і щелепами, мов лещата.

— Що це?

— Де?

— Ось! Просто переді мною. Таке велике і страшне!

Фоліана не зразу помітила того «казкового дракона». Певно, колись люди малювали і уявляли світ, бачачи його дуже зблизька, як от зараз Чебрик. Мурашки і ящірки, кажани і риби — вони такі величезні, такі страшні. Лиш їх не видно з орбіт супутників навіть при найкращій оптиці. Можна побачити номер гелікомобіля на широкій магістралі, але залишаються у казці обличчя ящірок і кажанів, сполохані світлом видовжені ротики водяних мешканців.

— Це ж гусінь, — сказала нарешті.

— Гусінь?

— Так.

— Жива гусінь, — вже не запитав, а ствердив Чебрик. — Жива гусінь на живій траві… А що вона робить, гусінь?

— Їсть траву.

— Як страшно.

— А потім вона збудує навколо себе кокон і в ньому всередині, як у кімнаті, перетвориться на метелика. Ти знаєш, які метелики?

— Так, вони красиві, різнокольорові, з великими крилами, їх випускає для прикрас інканський комбінат біокібернетики.

— Але тут, на Землі, у метеликів перетворюються ось такі створіння. Цікаво? Без конвейєрних ліній, реторт і камер біосублімації.

— Це як у казці, — прошепотів Чебрик.

— Так. Мене це також інколи дивує.

— Тебе дивує, Фоліано?

— Чому б і ні? — усміхнулася. — Вас, людей, дивує, а ми лиш поділяємо ваш подив.

Чебрик сидів у траві, заплющивши очі.

— В моїй голові ніби тече мільйон струмків. І водночас чую музику, таку скрипучу, але гарну. Мовби наш гелікомобіль везе аркади під акомпанемент інканського радо.

— Це цвіркуни, Чебрику.

— Що?

— Цвіркуни. Трав’яні коники. Це вони сюрчать.

— А я думав, то в мене в голові, — розсміявся дзвінко. — А які вони?

— Ось такі, — Фоліана зробила кумедну позу, підібгавши під себе ноги. — І зелені, як трава.

— Я хочу їх побачити.

— А ти лежи спокійно, коник сам до тебе прийде.

Чебрик завмер у траві. І коник справді з’явився. Він його відразу впізнав — кумедного, довгоногого і з крилами, про котрі не говорила Фоліана. Подивився на хлопця величезними опуклими очима і сказав:

— Сю-ю-р-р-р-р, сю-ю-ю-р-р-р.

Відштовхнувся довгими зеленими ногами і скочив високо. Чебрик не побачив, де він подівся.

— Він із крилами. Ти не казала.

— Я забула, але ж ти впізнав.

— Так.

— Ходімо до земного лісу.

— А де він?

— Поглянь на обрій.

— То ліс? Ота смуга, що ніби астероси?

І вони знову пішли. Трава була така висока, що Чебрик навіть не помітив, коли вони дійшли до першого дерева. Він не бачив таких дерев на Інкані. Брунатні стовбури, ніби струни інканського радо, високі, а на верхівках — гілля без листя, але із зеленими голками, а під деревами також голки, зелені та жовті.

— Розпалимо вогнище.

— А можна?

Фоліана згребла на купу жовті голки і піднесла вогник запальнички. Голки загорілися. Фоліана швидко пройшлася навколо язичків вогню, підбираючи тонкі гілки, що лежали, поклала і їх на багаття. Чебрик дивився на священнодійство, і вогонь також видався йому живим.

— Не боляче їм?

— Цим жовтим голкам?

— Так. Адже й вони живі.

— Вони вже… сухі. Ти скоро вивчатимеш закони Бакса. Вогонь допомагає їм перейти у іншу форму, аби колись знову стати деревом, чи землею, чи трав’яним коником.

— А вогонь живий?

— Вогонь об’єднує Всесвіт, все живить і все пожирає, все виповнює і у все перетворюється. Закон всього сущого — вічний генезис. Всесвіт один для всіх, його ніхто не створював, ні люди, ні боги, він був і завжди буде — вічно існуюче полум’я. Так сказав три тисячоліття тому один землянин. Його звали Геракліт. І з того часу, як на мене, ніхто не сказав розумніше і простіше.

— Вогонь, — тихо сказав Чебрик, простягнувши до нього долоні.

Сухі гілки потріскували, часом сичали.

— Він щось каже? — запитав Чебрик.

— Щось каже, — повторила за ним Фоліана.

Сиділи на колючих, але таких м’яких голках. Прозорий сизий димок від вогню огортав гіркуватою пеленою, мовби хотів розчинити, перетворити у когось іншого, чи не в трав’яного коника, сюрчання котрого ще й досі дзвеніло спогадом. Сиділи біля трепетних язичків казкового вогню, що все виповнював і у все перетворювався, сиділи притишені і упокорені, кібер і маленька людина.

І раптом дощ. Спершу почули, що лопотить над головами по кронах дерев. А потім перші краплі впали — Фоліані на чоло, а Чебрикові на кінчик носа. І раптом несподівано, як на інканських кар’єрах, земля і небо луснули навпіл. Чебрик заплющив очі. Він злякався. Не встиг нічого запитати, але встиг подумати, що все закінчилось, мов казковий фільм — і степ, і коники, і вогонь, і, можливо, навіть його з Фоліаною існування.

— Це грім, — сказала Фоліана. — Електричний розряд між Землею і хмарою. А може бути й між двома хмарами… Коли йде дощ, на Землі часто чути грім.

Краплі падали з неба, просотуючись крізь сито високих крон. Фоліана була така кумедна, її довге, оранжеве волосся прилипло до чола, по ньому стікали струмочки води.

І раптом Фоліана сказала:

— Пора.

І Чебрик зрозумів, що зараз вони підуть назад і полетять на Інкану. Йому стало сумно.

— Тепер ти вже дещо знаєш про Землю?

— Це казкова планета. На ній усе живе, і ця планета…

— Батьківщина твоїх батьків, — продовжила Фоліана.

— Я так багато побачив сьогодні.

— Ти дуже мало побачив, Чебрику.

— Ну, що ти! Я бачив живу траву, живі дерева, я бачив гусінь і трав’яних коників, я чув грім!

По їхніх усміхнених обличчях стікали дощові краплі.

Коли повернулися до інканської квартири, батьки були вже вдома. Вони подарували Чебрику глобус — маленьку Землю. А Фоліана сказала:

— Дуже вчасно. Ми саме почали її вивчати.

А коли батько сказав:

— Ти вже майже дорослий, чи не піти нам з тобою на новий атракціон «Печера несподіванок», там всілякі кумедні жахи, — Чебрик лише усміхнувся, він не сказав, що минулого тижня вже був у тій печері з Фоліаною.

— А ти гусінь бачив, тату? Ото жах!

Батько голосно сміявся.

— Давно хотів сам показати тобі Землю… І той будинок, в котрому жили мої батьки… Але на роботі так багато справ…

Батько раптом спохмурнів, щось його засмутило чи просто він занурився у спогади.

— Тату, про що ти думаєш?

КРИЛА

Ми приземлилися надвечір. Багряне око дивилося на нас з-під ультрамаринової хмари, химерно освітлюючи нашу спортивну міжпланетну авієтку, рудий килимок степового вишару і довгий ряд одноповерхових котеджів, що. вишикувались на межі степу й лісу.

— Тату, це Сонце? — син зістрибнув на землю і мружився, дивлячись на червону кулю на заході.

— Сонце.

— Яке велике і красиве.

Син не звик бачити Сонце так близько.

— Тату, ми заночуємо на Землі?

— Сподіваюсь.

Була рання весна. Певно, кілька годин тому пройшов дощ, бо виблискували калюжі. А втім, небо вже було безхмарне, лиш на обрії простягалися дві ультрамаринові смуги. Вже більше року я не був на Землі. Але зараз хочу розповісти не про те, з якою насолодою вдихав я пахощі весняної землі.

Ми з сином пішли до будинків, до сьомого, як рахувати від правого краю лісу (так повідомляв у листі Ален), котеджу під оранжевою пдастиковою шапинкою даху..

— Ти на Землі народився, тату, — ніби запитав, але водночас ствердив син. — Але не тут.

— Що не тут? — Я думав про своє.

— Народився не тут. Ти народився у великому місті, — розповідав мені син. — Колись мої бабуся та дідусь жили на Землі у великому місті Білозері. Правда? І колись на Землі народився ти, тату. Правда?

— Так, сину.

Ми підійшли до низького Парканчика з вічнозеленого мутанта сріблястої берези і, переступивши його, вийшли на тверде і сухе ситалове покриття доріжки, що вела до будинку. На порозі нас зустрів Рябий, великий і вже старий пес. Він супроводив нас до вітальні, де за великим круглим столом побачили Алена Орна з дочкою. Вони гортали якийсь кольоровий альбом. Ще місяць тому Ален очолював Інканський Центр метакаскадних синтезів. На Інкані ми з ним були сусідами, приятелювали. В Алена на роботі сталося нещастя — загинуло троє його друзів. Ніби й не було Аленової вини у тому, але те його мучило. Він залишив роботу, прилетів на Землю і виношував плани — як почати життя спочатку? Так принаймні він писав у листі до мене. Він оселився в цьому котеджі разом з донькою. Дружина залишилася на Інкані. Подейкували, що непорозуміння з дружиною навіть зіграли якусь роль у тій трагічній історії.

Та, мабуть, то були просто плітки. Я не запитував Алена про подробиці. Я знав — йому боляче згадувати. Ален не відразу помітив нас.

— Куди це ти ходив? — запитав Рябого, що зайшов до кімнати і сів біля нього, висолопивши довгого червоного язика.

Рябий у відповідь солодко позіхнув і показав на нас поглядом, але Орн не дивився на Рябого, тож і не зрозумів його безсловесної відповіді.

— Ти неуважна, Ксі, — мовив повчально до доньки. — Мені це не подобається. Ось поглянь сюди, тут намальовано…

— Прилетів дядя Антін з Чебриком! — дзвінко вигукнула Ксеня.

Ален нарешті побачив нас. Чомусь вирішив удати із себе ображеного, про якого забули друзі, та на обличчі в нього засяяла посмішка:

— Нарешті хтось згадав про мене.

Ален швидко зрозумів, що не впорається із роллю ображеного, і кинувся до мене з обіймами.

Нашвидкуруч зварив кави і приготував вечерю. Я впізнавав давнього приятеля. Ален ніколи не любив прислуги, навіть біокібернетичної. Завжди все робив сам.

Пили каву, смакували тістечками, дивними, смачними, певно, Аленового приготування. Він розпитував про Інкану, про мою работу в Центрі проблем довголіття, де я посів місце завідуючого лабораторією серцевих досліджень. Мовби випадково розмова час від часу поверталася до роботи Центру метакаскадних синтезів, і Ален кожного разу з удаваною байдужістю говорив:

— Врешті, мене то зовсім не обходить, — а потім знову щось запитував про свою колишню роботу.

Наші діти раптом здійняли галас — не поділили тістечка з червоними кремовими зірочками. Ален прикрикнув:

— Ксі, ти сидиш за столом з дорослими. Тобі вже скоро сім років. Краще покажи Чебрику репродукції і розкажи про них усе, що знаєш, — підсунув ближче до них великого альбома земного видавництва «Культура». Ален здавна цікавився стародавнім живописом. Я відразу пригадав це, прочитавши на обкладинці, — «Майстри живопису минулого. Ель Греко».

Ксеня після батькових слів споважніла, виповнилась дорослістю своїх аж семи років.

Узяла до рук альбома і почала розповідати Чебрику про земних художників, втаємничено закопилюючи губки, мовби розповідаючи казочку.

Ален удавав із себе безтурботного і навіть щасливого. Та я відчував його внутрішні гризоти.

Нарешті запитав:

— Не думаєш повернутися на Інкану?

— Навіщо?

— Я просто запитую. Перед відльотом заходив до твоєї Юліани…

Ален показав поглядом на Ксеню і подав мені знак, щоб говорив тихше:

— Вона й так зачасто згадує про неї. Цього місяця прилітала, то потім з тиждень тільки й питань, чи мама прилетить до нас назовсім. Тож як там вона без мене, не нудьгує?

— Не треба так. Вона розумна жінка. Я хочу сказати, вона не заслуговує на таке життя. Вона молода, красива, і вона любить тебе. Ти просто не хочеш її зрозуміти.

— Я радий, що тобі подобається моя дружина. Сподіваюсь, не тільки тобі. Дочка зараз зі мною, тож ніхто не…

— Не треба так, Алене.

— Я не вмію себе обманювати, — Ален підвищив голос. — Я не можу існувати у вигаданому світі. Не можу вмовляти себе, ніби все гаразд, коли відчуваю, що все погано. Була колись любов і внутрішнє розуміння, а тепер немає. Була колись робота, котрій був відданий, тепер немає. Нехай пройде час. Він мусить принести якесь рішення. Вигадане благополуччя все одно залишиться вигадкою, міражем, красивим сном.

— Ні, Алене. Ти сам знаєш, як часом змінюється навколишнє тільки від того, якими очима, в якому настрої дивишся на світ. Ми ж люди. Наша сила не стільки в енергії нашого тіла, як в енергії нашої душі.

— Ах, Антоне. В чому вона, енергія душі? Хіба ти можеш пояснити те, що не підвладне законам?..

— Тату? Що це? — раптом вигукнув мій Чебрик.

Він зачудовано дивився на картинку, і я спершу не міг збагнути, що ж так здивувало його, аж доки не помітив погляду, прикутого до янголів.

Здається, саме так називали казкових діток з крилами.

— Чому вони з крильцями? — дивився заздрісно й захоплено. — Хто вони?

Ален усміхнено подивився на малого.

— Я бачу, твої батьки ще жодного разу не показували тобі давніх картин. Дарма, — звернувся вже до мене якось засерйозно. — Саме з стародавнього живопису треба починати виховання смаків дитини, бо там усе просто і казково прекрасно…

Чебрик перебив його тим же запитанням:

— Чому вони з крильцями?

Ален знову посміхнувся; я зрозумів, що йому легше пояснити будову сучасної тривілової камери чи сутність четвертого виміру, аніж розповісти дітям, хто такі янголи.

— У них крильця намальовані для краси, Чебрику. Правда, тату? — мовила Ксеня.

— Майже так. Коли ви підростете, вам буде легше зрозуміти.

А мені раптом спало на думку:

— Діти, колись дуже давно, коли наша Земля була ще молодою, коли не було ні штучних зоряних метакаскадів, ні біокіберів, тоді Землю населяли цікаві люди…

— Не менш цікаві, ніж зараз, але трохи інші, — поправив мене Ален, враховуючи загальні закони педагогіки.

— Так. На Землі колись жили трохи інші люди… І колись у дітей, котрі були чемними, слухалися батьків, виростали крильця. Правду я кажу, Алене?

Він поморщився.

Його технократичне єство не сприймало таких казкових поворотів. Та все ж непевно мугикнув:

— Атож.

Діти зачудовано дивилися на мене, ніби я розкрив для них величезну таємницю буття. Ксеня аж заплескала в долоні:

— Ой, як цікаво!

Діти повернулись до альбома, а ми до обірваної розмови. Викурили з Аленом кілька арнікових сигарет, потім поласували його улюбленими ланчиками і вже збиралися на спочинок. Я завтра мав прокинутись якомога раніше- 400 мільйонів кілометрів не жарт. Треба мати кілька годин у запасі. Полягали в одній кімнаті, щоб перед сном ще погомоніти. Вже вкрилися прохолодними надувними прістами, аж раптом син, прихилившись до мене, тихо запитав:

— Тату, а в тебе були колись крильця?

Він запитав настільки серйозно, що в мене аж мурашки побігли по спині.

— Синку, то все було дуже-дуже давно, Розумієш?

— Розумію, тату. Але в тебе були крильця? Адже це було дуже-дуже давно, коли ти був маленьким. Скажи. Тільки правду.

Ален зверхньо посміхнувся. Він наперед вгадував, куди може завести подібна розмова.

— У мене були крильця, сину, — безстрашно мовив я, продовжуючи гру.

— А де ж вони тепер? Ти потім став нечемним?

— Крила виростають лише в діток. А коли людина стає дорослою, вона важчає, крила не можуть підняти її і вони відпадають, як пелюстки.

— А зараз, тату, зараз можуть вирости?

В його голосі було стільки трепетної надії, стільки бажання мати крильця і піти заради них на будь-яку жертву, навіть слухатися батьків.

— Зараз також можуть вирости крильця, — відповів, я не дуже впевнено.

— А в мене? — зойкнула Ксеня. — У мене можуть?

— І в тебе можуть.

Дівчинка схвильовано подивилася на батька:

— Тату, а в тебе були крильця?

Ален зіщулився і довго не відповідав. Потім рвучко підвівся:

— Ні, в мене не було крилець… Антоне, давай вийдемо.

Я зрозумів, що Алену не сподобалась моя вигадка.

— Ти ж сам розумієш, яка це наївна казочка, — сказав закурюючи чергову сигарету. — І, найголовніше, це не педагогічно — адже ти обдурюєш дітей. А їм треба спілкуватися з однолітками. Що подумають про нас з тобою шкільні вчителі? Розумієш, Антоне? Ти не маєш права так говорити.

— Алене, в їхніх очах було стільки зачудування, що я просто не міг…

— Облиш, Антоне, це несерйозно.

Я не хотів сперечатися і тому швидко з ним погодився, хоча вигадка про крильця захопила й мене. Коли повернулися, я запитав:

— Вже спите?

— Ні, ми ще не спимо, — почувся шепіт.

— Я хочу вам сказати найголовніше…

— Що? — прошепотів Чебрик. — У нас не буде крилець? Так, тату? В нас ніколи не буде крилець? — в голосі тремтіли сльози.

— Ні, діти. Я хочу сказати, що мало бути чемними. Про крильця нікому не можна розповідати. Коли про них сказати вголос, вони відразу перестають рости і відпадають.

Ален стояв на порозі, схрестивши руки на грудях, і напружено слухав нашу розмову.

— А чому не можна розповідати?

Доки я вагався, шукаючи відповіді, на допомогу прийшов Чебрик. Він розважливо мовив:

— Така природа у крилець, мабуть. Просто така природа. Правда, тату?

— А в мого тата ніколи не було крилець, — з жалем у голосі мовила Ксеня. — Тату, чому в тебе не було? В тебе така природа?

Ален нічого не відповів. А я, захоплений власною казочкою, не міг стриматися:

— Я розповів ще не все… У батьків, чиї діти слухняні, можуть вирости знову крила…

А Ксеня радісно вигукнула:

— І в тебе, тату, виростуть, і в тебе виростуть! Чуєш? Я буду дуже чемною! І в мами виростуть. І ми будемо літати всі разом.

Ален Орн стояв похмурий — змирився з моєю витівкою чи просто поринув у свої думки.

— Спасибі, доню, — тихо мовив.

Знову полягали. Лежали в темряві, та ніхто не спав. Важко дихав Ален. Десь за вікном прогудів рейсовий трансангуляр у небі. Серед глибокої тиші зашепотіла Ксеня до Чебрика:

— А знаєш, я не хочу літати. Мені страшно.

— Чому страшно? Чому?

— Може, тому, що я дівчинка? Я боюсь. А раптом упадеш. Я краще літатиму на машинах.

— А я не боюсь. Я хочу літати.

— Покатаєш? Добре? Якщо в мене не виростуть крильця.

— Добре, — після деякого вагання прошепотів син. — Але я тоді мушу бути дуже-дуже чемним, щоб крила виросли великими. Малі крила не витримають двох.

— А вони швидко ростуть? — легенько штовхнув мене ліктем Чебрик.

— Ні, синку, дуже повільно.

— Але ростуть?

— І в нашої мами на Інкані вже ростуть?

— Гадаю, вже ростуть… Спи, синку. Я знаю одну прикмету — коли тобі сниться, що ти літаєш, значить, у тебе ростуть крила.

Знову, всі довго мовчали.

— А чому у вас з мамою інша природа? — раптом запитала Ксеня. — Чому, тату?

Ален Орн зітхнув:

— Не знаю. Може, й не інша у нас з мамою природа… Побачимо… А зараз спи…

Довго всі лежали в темряві, думаючи кожен про своє. Але врешті поснули.

ЛІКАР ПРИХОДИВ

Стара увімкнула світло і довго дивилася на яскраву віолову лампу в світильнику, що висів під стелею оранжевою квіткою календули. Той світильник нагадував Фросині про Землю тут, на далекій планеті Інкані. Власне, і не далекій, як для її сина, бо лише кілька годин льоту рейсовим триангуляром. Але для старої Інкана була далека і чужа. Ото хіба помешкання сина рідне, та й то лише тому, що вона знає: тут живе її син, невістка, онука-щебетуха. І лише світильник, зроблений у формі оранжевої календули, нагадував Фросині про щось земне.

Сіла до столу. Така глибока тиша. Якась жива, пульсуюча тиша. Покашляла голосно, щоб злякати її людським голосом. Дивилася на книжки — від стелі до підлоги на всю стіну, А думала про сина. Він же їх усі перечитав. Скільки там понаписувано! Стояли на поличках старі книжки з паперовими сторінками, їх було небагато. Стояли новітні бібліоскопи, схожі на книги, але з екраном на обкладинці і величезною кількістю інформації в нутрощах магнітної пам’яті.

Ще цілий день треба якось перебути. Цю ніч і завтрашній ранок. А по обіді вже можна вирушати в космопорт, щоб повернутися на Землю. Син учора полетів з дружиною і донькою на Веріану, курортну планету, а їй не зміг дістати квитка до Землі. Вона аж два тижні гостювала, а загодя квитки не замовили. «Місця будуть, мамо, не хвилюйся». А позавчора прийшов і каже: «Делегація інканських науковців несподівано забронювала всі три рейсові машини… Тож доведеться полетіти на день пізніше. Відпочинеш від нас, почитаєш, телеінформатора подивишся. Добре, мамо?» Ну, певно ж, добре — а думками була вже на Землі, де у вікна зазирає розлога калина. Ще треба перебути цю ніч і ранок… Телеінформатора не вмикала, боялась щось зіпсувати, бо в сина він якийсь новітній, складний і чужий для неї, як і все на Інкані… На кухні з раковини вода перестала витікати. Чого воно? Доки син був, то нічого і не траплялося. І книжок не чіпала. Лише одну взяла до рук, подивилась картинки про ліси, про квіти, про річки, які колись були, та й поставила бережно на полицю. «Без цих книжок, мамо, вважайте, і мене немає», — пригадалося. Син їх так береже. Така глибока тиша. І так самітно. Хоч біокібер би по кімнаті вештався, було б якось веселіше. Після смерті Тихона Фросина замовила на комбінаті біокібернетики помічника, його звали Росієм, такий розумний, спокійний і хазяйновитий. Це він там також сам… Але Росій. ніколи не нудьгує. Зараз, мабуть, щось читає… А ось зараз і побалакати ні з ким.

«Чи не захворіла я?» — запитала сама себе подумки. Відчувала велику кволість і ніби морозило. Поміряла температуру-ну, так і є! Аж тридцять вісім. Сіла у м’яке крісло і намагалася думати про щось приємне, про сина, про його молодість і завзяття, згадувала свою юність, відчуваючи нестримний, такий непомітний і підступний плин часу. «Це вже мої давно на Веріані. Може, у морі купаються?» Фросина завжди хвилювалася, коли син запливав далеко від берега. «Але ж зараз він дорослий, вже в самого є дитина, повинен бути обережнішим», — заспокоювала сама себе.

Підійшла до блока медичного обслуговування і довго не наважувалась натиснути рожеву клавішу. Чи варто людей турбувати? Але нарешті обережно натиснула, і на маленькому екрані з’явилося обличчя чергового біокібера:

— Я вас слухаю.

— Температура… — якось винувато мовила. — Кволість…

— Будь ласка, ваш еманаційний спектр.

— Що? Я не зрозуміла, пробачте…

— Ваш еманаційний спектр.

— Я… пробачте… який?.. Я не знаю…

— Ви не інканка?

— Ні, я з Землі.

— Гостюєте? — посміхнувся біокібер на екрані. — На пульті поруч з клавішею виклику є така блискуча пластинка… Бачите? Щільно притисніть свою долоню, спершу праву, а потім ліву, до цієї пластини. І ми матимемо уяву про ваш еманаційний спектр.

Зробила все, як казав біокібер.

— Зрозуміло… Ви чимось засмучені?

— Та ні, синку, нічим… Просто кволість і температура чомусь…

Біокібер посміхнувся на незвичне для нього звертання «синку».

— Тож ви засмучені… У вас дома є аптечка?

— Не знаю… Син полетів… І я зараз сама…

— А хто ваш син? — біокібер підтримував розмову, відчуваючи, що старій приємно спілкуватися.

— Тадей Лимчук.

— О, ваш син такий відомий журналіст!

Фросина розчулено посміхнулася. Було приємно чути, що її сина знають і так високо оцінюють.

— Я вчора прочитав його статтю в «Прогресі» — блискучий аналіз наших перемог і наших поразок. Дуже талановитий журналіст. То, кажете, аптечки у вас немає?

— Не знаю…

— Гаразд, чекайте. Скоро прийде лікар, — біокібер занотував адресу і посміхнувся замість «до побачення».

Екран загас.

Фросина, трохи збадьорена, пройшла до вік-: на. Захотілось навіть увімкнути телеінформа-тор, але знову пригадала повну раковину води на кухні… І чого той відток забився? Доки син був вдома, все було так добре… Дивилася з висоти сорок першого поверху на місто Дзябран. Є така земна травичка — дзябран. На Інкані вона не росте, на цій штучній планеті в астероїдному поясі, але величезне місто, що. лежало внизу чагарями хмарочосів, зарослими інших споруд і густою павутиною магістралей нагадувало Фросині ту земну рослину бодай назвою.

Раптом видалось, що заспівав вхідний дзвінок. То, мабуть, лікар так швидко… Поспішаючи, потупотіла до дверей. Відчинила, але нікого не побачила. Переступила поріг і вийшла в коридор. Нікого. Навіть пройшлася трохи до дверей в сусіднє помешкання. Зупинилася. Почула, мов здалеку-здалеку, притишену музику від когось із сусідів. Таку тиху, — мов навіть не звук, а спогад про нього із глибин пам’яті. Прислухалась. Ніби десь скрипка плакала… Колись Тихін часто грав на скрипці… А Тадейчик, ще малесенький, любив слухати… Зітхнула. Повернулася до дверей і хотіла зайти до кімнати, але двері були щільно зачинені, Фросина поторсала за ручку сильніше, щосили — без успіху. Не злякалася, але дуже засмутилася. Мало не заплакала. «А коли будеш вирушати в космопорт, то просто причиниш, мамо, двері, і все», — пригадала синову настанову. Знову поторсала за ручку. «Це якби мій Росій тут був, він би щось придумав…» І вже збиралася дзвонити до сусідів, щоб чимось зарадили.

Але раптом у глибині коридора побачила постать.

Худорлявий чоловік з білою валізкою прямував до неї від кабіни пневмоліфта. Він зупинився біля зачинених дверей, поглянув зацікавлено на Фросину, але нічого не запитав, лиш кинув заклопотано «добридень» і натиснув на кнопку вхідного дзвінка.

— Вам ніхто не відкриє, — тихо мовила стара. — Там нікого немає.

— Мусять бути, — сказав чоловік. — Викликали лікаря.

— Це я викликала. Вийшла в коридор і не можу назад…

— Он як? А в чім же справа? Якщо зіпсувався вхідний робот, я викличу ремонтну бригаду з комбінату. Не хвилюйтесь. Давайте спробуємо разом.

— Давайте, — мовила Фросина і знову поторсала за ручку.

Лікар трохи здивовано посміхнувся:

— Ви не іканка, бачу. Гостюєте?

— Так. Вже два тижні. Але ранком син з дружиною полетіли на Веріану. А мені до Землі лиш на завтра…

— Два тижні? — перепитав лікар. — Він, певно, вже вивчив і запам’ятав ваш голос. Спробуйте, скажіть: «Заходьте, лікарю».

Фросина подивилась на нього з недовірою, але послухалась і зробила все, як було сказано. Двері справді відчинилися.

— Ви, кажете, з Землі?

— Так… — винувато мовила. — У нас там все трохи інакше… Я просто розгубилась… Не звикла…

— Так, на Землі трохи інакше, — сказав лікар, переступаючи поріг. — Я народився тут, але бував не раз і на Землі. Мені сподобалось. Незвично так — спокійно і водночас якось урочисто. Справжнє сонце і ліси, поля… І навіть у містах земних інакший ритм, сказати б, характер… А як вам на Інкані?

— Та, добре… Тут цікаво… Але… — Фросина зачинила за собою двері, якось сторожко, з недовірою і навіть страхом дивлячись на них.

— Це гарні роботи, — посміхнувся лікар. — Інканське виробництво. Вони надійні і практично не псуються… Самовдосконалюються, вчаться… Скажімо, на мій голос робот зараз не зреагує, якщо мій голосовий спектр не буде закладено спеціально в програму. Але якби я жив у вас довго, він би сам запам’ятав мій голос. Тільки це була б не домінантна програма…

— Що це значить?

— Значить, що вхідний робот забуде мій голос так же швидко, як і запам’ятав його. Цікаво, що основні функції наших інканських вхідних роботів забезпечуються елементарно простою системою тривілового перетворювача… — сказав лікар, але раптом поглянув на свою пацієнтку і розсміявся: — Я трохи захопився… Мені передали ваш виклик і ваш еманаційний спектр. Загалом, ви не хворі. Можна було б обмежитись простими порадами і звичайними засобами з аптечки… Але… Ось, будь ласка, — лікар дістав з білої валізки невеликий флакон. — Це гарний біостимулято. Ви скоро забудете про свою кволість.

Вони пройшли до. кімнати, де лікар уважно подивився в зіниці, попросив подивитися вниз-уверх, ліворуч-праворуч, прослухав пульс, дістав якусь машинку, невелику коробочку, і водив нею по шкірі лоба, шиї, рук, а на машинці в цей час загоралися і гасли різнокольорові вогники і щось притишено дзуміло.

— Так, — ствердив лікар. — У вас немає органічних відхилень від норми, — посміхнувся трохи завченою, професійною посмішкою, але дуже приємно: — Хочете, я вас трохи розважу? Розповім ще дещо про цих вхідних роботів і їхнього творця. Наш інканець, Анджей Рем — він не лише талановитий фізик, а й прекрасний сім’янин. У нього п’ятеро дітей і всі вони були малими дуже жвавими, самостійними, щоб не казати неслухняними… А дружина — відома співачка — дуже рідко бувала вдома… Вам син цього не розповідав?

— Ні…

— Тож, Анджей Рем — прекрасний сім’янин, страшенно любив дітей і виховував їх сам, не віддавав малих до дитячого колективу. Він і зараз живе на Інкані, колись я бачив його, вже старий, але дуже красивий, показний такий чоловік… В нього прекрасна лабораторія. І працював він замолоду тільки вдома. Але діти… — лікар голосно розсміявся. — Діти трохи заважали йому. А особливо турбувало відомого фізика, що діти могли самі виходити в місто, коли він чаклував в лабораторії… Малі діти в великому місті… Розумієте. Тодішні роботи відчиняли їм двері, бо ж голосові спектри дітей були в їхній домінантній програмі. І от Анджей Рем вирішив вдосконалити вхідних роботів. Тепер вони виконують найрізноманітніші команди, часом навіть випереджаючи безпосередній наказ, тепер з ними можна спілкуватися, як з мислячими істотами… — лікар говорив швидко, захоплено, ніби зовсім безтурботно, але час від часу поглядав на годинника. — І це все завдяки Анджею Рему, точніше, його дітям… Пробачте, мушу поспішати. Увімкніть телеінформатор, вам варто просто розважитись. Всього вам найкращого… — Вже хотів виходити, але раптом мовив: — Пробачте, я б хотів випити холодної води…

— Зараз-зараз, — заметушилася стара, винесла з кухні холодного узвару і не втрималась побідкатись: — Як син полетів, все у мене не гаразд… Вода не витікає на кухні чомусь, повна раковина набралась.

Лікар квапно випив холодний узвар, задоволено примружився:

— Ану, поглянемо…

Він швидко пройшов на кухню і, навіть не дивлячись на саму раковину, напрочуд впевнено відкрив у стіні малі дверцята, на котрих було написано — «Ел. блок канал. № 1».

— Ну, що, діду? — звернувся мов до когось живого. — Що тут тебе турбує? А? — Поглянув, потім ніби прислухався до чогось, швидко і рішуче крутнув великого вентиля, натиснув якусь червону грушу кілька разів, по-дружньому поплескав огрядного зеленого балона в глибокій ніші…

І раптом в раковині голосно забулькало, заґелґотало, і вода швидко зникла, витекла, мов її і не було.

— От і все, — лікар квапно мив руки. — От і все, — повторив, поглянувши на годинника. — Ви з ним розмовляйте час від часу, це дуже компанійські дідугани. Інтелекту, правда, ніякого, але страшенно працьовиті і дуже люблять людські голоси.

Фросина стояла розчулена, зачудована і не знаходила навіть слів подяки.

— По двадцять крапель п’ять разів на день… Ось тут все написано… І випустіть мене, будь ласка, — посміхнувся вже біля дверей. Їй, звичайно, було невтерпець.

— Що треба зробити?

— Просто відчинити. Бо мені доведеться довго пояснювати, що мені конче треба вийти…

Фросина потягнула за ручку, двері відчинилися.

— А чого ж він мене не впускав, коли такий розумний? — запитала.

— А ви, мабуть, йому нічого не сказали… Звідки йому знати, чи ви надовго вийшли… Всього найкращого… Прилітайте частіше на Інкану! — лікар швидко пішов коридором до кабіни пневмоліфта.

Фросина була зворушена, приємно збуджена і ніби аж помолодшала. Хата вже не видавалася їй пусткою, і страхи можливої оказії куди й поділися. «Треба частіше прилітати до сина», — подумалось. Підійшла до теле-інформатора і сміливо натиснула зелену клавішу. За мить засвітився екран, а на ньому — якісь стрімкі гори, порослі дивними рослинами улоговини, і люди в сріблястих скафандрах простували…

— За кілька годин ми продовжимо сеанс прямого зв’язку з експедицією на планеті Едера, — мовив голос за кадром. — Успішні дослідження землян тривають! А зараз запрошуємо шановних глядачів на концерт.

Фросина відміряла в кухлик з водою двадцять крапель, випила і, сидячи на дивані, слухала-дивилася концерт.

Ти наче дитина в осінньому лісі.

Твої очі — як очі птаха.

Покружляли і полетіли –

старі гнізда лишили осені…

Співала молода дівчина, чимось схожа на невістку Олену, така ж чорнява, струнка і зажурено-прекрасна.

Поміж нами стежки не протоптані.

Поміж нами — безлиста сповідь.

І ще жодного слова фальші.

І гніздо вже залишене осені…

«Треба частіше прилітати до сина. Доки ще є здоров’я. Він уже вісім років на Інкані, а лише двічі гостювала. Перший раз, коли він був ще не одружений і жив у гуртожитку. Правда, Тадей сам часто прилітав на Землю… Як все незвично у них на Інкані. Ніби схоже на земне, і водночас якесь зовсім інше… Зовсім інше… Це вже, мабуть, я просто стара…»

Так солодко,

так гірко і печально,

так невимовно і прекрасно,

і прозоро -

за хмарою хмара,

за краплею крапля,

за усміхом усміх,

за роком рік…

Дівчину на екрані змінив русявий юнак, Фросина підвелася, вийшла на кухню.

— Як ти тут, діду, — сказала і по-старечому розсміялася. — Дивись, не підводь мене.

В раковині голосно булькнуло, а Фросина аж злякалася, бо не чекала.

Ходила помешканням, обережно доторкалася до всього рукою і говорила-говорила — до книжок і до світильника, схожого на земну оранжеву квітку календули, до блока медичного обслуговування і до кондиціонера біля вікна, до вхідних дверей, що вже запам’ятали її голос, до дивана і до стільців, до відеофону і до святкової скатерки на столі. А на великому екрані телеінформатора співав юнак,

… І твоїх рук тремтливі стебла,

і трав зелений водограй.

Та прилетів наш сивий птах

вечірнім спогадом, неначе сніг на скроні…

І раптом засвітився екран відеофону.

— Мамо! Мамо!

Фросина підбігла.

Тадей стояв під променями яскравого штучного сонця в купальному костюмі, на його тілі вигравали лелітки водяних крапель, а за ним — море, прибережна хвиля піняво накочується на берег.

До Тадея підбігла Олена, теж мокра, видко, щойно з моря, з малою Ксанкою на руках.

— Ми вже на морі, бабусю, купаємось, — тоненько проспівала Ксанка.

За вікном догорала інканська ракета-сонце. Тихо співав русявий юнак на екрані телеінформатора. На кухні голосно булькнула вода в раковині. А в масивнім тілі вхідних дверей щось тихо засюрчало, мов земний цвіркун.

У МОЄМУ СЕРЦІ НЕМАЄ ЗЛА

Мідний дзвін на вхідних дверях басовито бовкнув. Раз, потім удруге. Худорлявий, середніх років чоловік сидів у м’якому рожевому кріслі готельного номера і якось упокорено споглядав з висоти панораму зимового міста. Дзвін калатнув утретє, і чоловік голосно гукнув:

— Заходьте! Відчинено!

Він дивився у вікно, аж доки почув позад себе хрипкий і чомусь схвильований голос:

— Добрий день. Ви — Самійло Борунь? Я не помилився?

— Так, — одповів чоловік і повернув до незнайомця довгасте зморшкувате обличчя. — Я Самійло Борунь.

— Пробачте. Я — журналіст. Я просив би вашого дозволу на коротку розмову, — він дістав з кишені фонозаписник, але не поспішав сідати й не роздягався: на плечах його брунатної шкіряної куртки і на волохатій шапці, котру він тримав у руці, лежав сніг.

— Сідайте. Що привело вас саме до мене?

Журналіст квапно роздягнувся.

— Ви сьогодні прилетіли з Інкани на запрошення Земної Ради?

— Так, на урочисту церемонію десятої річниці…

Запанувала довга мовчанка.

Журналіст марно шукав слова і раптом сказав:

— Зима, — і подивився у вікно. Чоловік у тон йому продовжив:

— Зима, та снігу зараз менше, ніж того року… Я знову на Землі…

Видавалося, Самійла Боруня цілком задовольняла розмова про сніг, про погоду, він жодним словом чи рухом не виказував цікавості. Він дивився на високі будинки, що біліли за вікном, на темну смужку лісу, на те, як струменить магістраллю рухлива маса гелікомобілів.

— Розкажіть, будь ласка, про ті події! — мовив нарешті журналіст. — Розумієте?

— Я не письменник і поганий оповідач.

— Будь ласка, пригадайте все, розкажіть, це дуже важливо для мене…

— Важливо для вас особисто? Пробачте, незнаю вашого імені, — на обличчі Боруня майнула цікавість. — Мені справді часом хотілося написати книгу. Я ні на хвилину не забував тих днів. А ось тепер усе пригадується надзвичай гостро.

— Розповідайте, прошу вас, — схвильовано сказав журналіст, поклавши на коліна увімкнений фонозаписник.

— Розповідати?

— Так, усе з самого початку.

— Десять років тому наш трансангуляр спеціального призначення зробив посадку в північноамериканському космоцентрі, — Самійло Бо-рунь на хвилину замовк. Журналіст тим часом напруженим поглядом заохочував його до розповіді.

— Нам не дозволили посадку на території Європи, хоча звідти рукою подати до Нойвіда. Нам дарували ще одну годину й сімнадцять хвилин, аби ми вже на Землі все зважили й збагнули глибину нашої відповідальності… Вам цікаво? Я поганий оповідач. Я просто робітник…

— Розповідайте.

— У космоцентрі нас зустрів голова Земної Ради Іван Моревіль. Він помітно хвилювався, але був дуже стриманий. Його хвилювання передалося й нам. Сказав: «Хлопці, сподіваюся, ви розумієте, чому Земля викликала саме вас…» Наша бригада спеціального призначення вважалася найкращою. Цієї слави зажили після робіт у 142-му штучному зоряному метакаскаді астероїдного поясу. Але кожен розумів: то все іграшки порівняно з тим, що нас чекає на Землі. «Хлопці, шість мільйонів населення Нойвіда евакуйовано ще вчора. Ми розуміємо, що на разі вашої помилки чи просто якоїсь фатальності треба говорити про евакуацію всіх землян, та в нас немає ні часу, ні потрібної кількості кораблів… А на кількох контейнерах пошкоджено захисні рифи… Тож кожної хвилини може трапитись…»- так сказав Моревіль. Ми пішли з ним до червоного овоїдного гелікомобіля. Я тоді вперше бачив Землю. Я народився на орбітоні «Земля-8», мої батьки і зараз працюють там… Того дня кожен із нас вперше побачив сніг. Не просто замерзлі краплі води, не вкриті памороззю тенета арматури, а справжній сніг, що повільно кружляв у небі, як у кінофільмах. Лапаті сніжини падали на наші плечі, на наші когерати, перекинуті через плече, і довго не танули. А одна на вилозі мого комбінезона виблискувала кілька хвилин ще й в салоні гелікомобіля, вона була прекрасна, як споруда сучасного орбітона, коли дивитися на нього здалеку. Але, врешті, розтанула…

— Ви поет, — мовив журналіст.

— Облиште… До речі, як вас звати?

— Даруйте, я хотів би назватися згодом, — сказав журналіст, підсилюючи цими словами таємничість свого приходу. — Розповідайте, будь ласка…

— Добре… Моревіль провів нас аж до станції пневматичного трансатлантичного зв’язку. «Одна година і сімнадцять хвилин, хлопці, аби ви зрозуміли…»- почав Моревіль, але біокібер Гайвір раптом перебив його: «Ми все розуміємо. Даремно не дозволили посадку в Європі. Час такий дорогий. А ми все розуміємо. І ніщо нас не відстрашить. Не зупинить. Ми ж любимо Землю: Ця любов закладена ще на першому конвейєрі…» Пам’ятаю, він раптом замовк, поглянув на інших, а потім упевнено продовжив: «Так, вона закладена у кожному із нас». Моревіль тоді втомлено усміхнувся, його тонкі губи затремтіли — так посміхаються злякані діти, безневинно і сторожко. «Спасибі, хлопці. Там, у Європі, вас зустрінуть. Другий день ідуть роботи. Земля чекає вашої допомоги». І ми поїхали. Пасажирська пневмокапсула була порожня. Спершу подумалось, що то особисто для нас виділили величезний салон, але раптом я збагнув: хто ж зараз може їхати до Європи, окрім таких, як ми? З кожною хвилиною ми відчували, як щось огортає пеленою свідомість, наші посмішки ставали дедалі напруженішими, як посмішка Моревіля, а обличчя перетворювались на театральні гумові маски. Ми ніби потрапляли в якесь потужне поле, заплутувались в його силових лініях, і я добре розумів, що та пелена, те невидиме павутиння — СТРАХ. Він наближався до нас, або ми наближалися до нього. Мені тоді було тридцять шість. Уперше в житті я кожною клітиною свого єства відчував, що таке страх. Ні, це не хвилювання, не усвідомлення небезпеки і навіть не той стан заціпеніння, тілесного та духовного, коли сам собі нагадуєш крижану поставу. Це якесь раптове, болісне, подібне до вибуху усвідомлення фатальної матеріальності світу, матеріальності народжень і фіналів. А за тьмяно-прозорими стінами салону на арках підземного тунелю миготіли видовжені у тонкі волокна сигнальні ліхтарі. За ту годину і сімнадцять хвилин кожен із нас справді збагнув глибинний сенс слів простих, мов часописне повідомлення — в Європі під містом Нойвід на глибині двох кілометрів під час прокладання додаткової транспортної пневмомагістралі виявлено велетенські запаси древньої нуклонної зброї, на кількох контейнерах пошкоджено захисні рифи, другий день ведуться роботи по знешкодженню. Сьогодні всі ці події — історія. Я зараз уже знаю і найменші подробиці, котрих тоді ніхто із нас не знав, хоч ми й були учасниками тих подій… Ловлю себе на думці, що згадую книгу Олександра Буркуна «Земля, народжена вдруге». Ви читали?

— Так, — мовив журналіст.

— Книга загалом про нас, і я тепер, мабуть, не зможу сказати жодного слова, не додам жодної нової деталі до створених письменником образів, до опису нашої роботи. Хоч там і багато вигаданого. Але я можу погодитися, що все було саме так. Я просто не міг тоді запам’ятати, що в Авеніра Горлача, ми з ним сиділи поруч в салоні пневмокапсули, на правому плечі був пошкоджений комбінезон, і Авенір уважно роздивлявся довгасту дірку, силкуючись пригадати, де саме він подер костюм. Бернард Болл, можливо, і справді всю дорогу мугикав дитячу пісеньку про сороку, а Аскольд Зимнич сидів нерухомо із заплющеними очима, ніби дрімав, лиш руки судомно стискали когерат. Будимир Глей кожної хвилини рвучко зводив погляд на стінний годинник і якось байдуже повторював: «Уже скоро приїдемо», а Вацлав Манчарський запропонував випити кожному по ковтку боро із його похідної фляги, і ніхто не відмовився, біокібер Доброслав усю дорогу перевіряв справність свого когерата, кілька разів повторив голосно: «Незбагненно, як вони могли, мислячі, вбивати мислячих?»

— Так, справді… — вихопилось у журналіста.

— Що справді?

— Не зважайте, — мовив вибачливо. — Не зважайте на мене, будь ласка. Розповідайте.

— Рудий хлопчина у блискучому захисному костюмі з шоломом в лівій руці зустрів нас на третій європейській колекторній станції лиш одним словом: «Ходімте!» Потім по короткій паузі додав: «Ходімте швидше!» Біля пластиконових біксів з костюмами радіаційного захисту він нетерпляче чекав, доки ми всі перевдягнемось. Його руки тоді тремтіли, обличчя ж, кругловиде і ще таке дитяче, було навдивовижу спокійне. Відгалуженням основного тунелю ми пішли за ним. Скоро побачили в кінці кам’яного коридора людей, їхні постаті, освітлені потужними прожекторами, кидали химерні видовжені тіні на стіни підземної зали, яку вирили променями стаціонарних когератів навколо велетенських контейнерів, що громадились посередині. Вони були страхітливо буденні й скидалися на продуктові блоки сільськогосподарської фірми «Гуллівер». «Ось вони, древні нуклонки», — мовив рудоволосий, його голос спотворювався динаміком або ж просто хвилювання насичувало його нелюдськими модуляціями. Без привітання і традиційного потиску рук до нас звернувся кремезний бородань. Під кулястим шоломом його борода також видавалася кулястою. Пригадую, він сказав: «Моє ім’я Іліан Верн. Ми третю годину чекаємо на вас. Треба все узгодити, зупинитися на котромусь із варіантів. Ми спершу вирішили законсервувати це проклятуще лайно, та на двох контейнерах пошкоджено захисні рифи. Рано чи пізно це призведе до вибуху. Значить, ці два контейнери доведеться анігілювати. Що скажете на це?» — «А відновити захисні рифи?» — сказав тоді я і сам подумав, що відновлення рифів, та ще в таких умовах, небезпечніше за анігіляцію. «Це лайно пролежало майже вісімсот років, на нього навіть дивитися треба лагідно, а мусимо ж якось до нього підступитися», — майже крикнув тоді бородань.

Буркун писав, що в цю хвилину особисто я думав про сина та дружину, котрі залишилися на Веріані, про тридцять шість прожитих років, а ще про Землю і про її долю… Так, мабуть, я тоді думав про це… Руки тремтіли, а ноги виповнювались ватою, не хотіли мене тримати. Я зголосився першим почати анігіляцію одного з контейнерів. Довго я порався біля свого когерата на розсувних триногах. Мене ніхто не підганяв, хоч кожен розумів, що часу в нього мало: чутливий лічильник Бакса сухо клацав. То скидалося на цокання старих годинників, але цокав він усе частіше й частіше, ніби час прискорював свій біг. Зростав рівень радіації. Наші костюми ще рятували, та час прискорював свій плин, і небезпека кожної миті зростала. Філігранність роботи полягала в тому, що прямий когератний промінь відразу б викликав вибух… В Буркуна то описано з цікавими подробицями. Я скажу лише одне — з першим контейнером ми морочились вісім діб без хвилини перерви. Працювали по черзі, часто змінювались.

Безліч разів на зв’язок з нами виходив Іван Моревіль, питав про самопочуття, про допомогу, від імені всіх землян передавав вітання і бажав успіху… Та лічильник Бакса вже захлинався. Часом здавалося, що я відчуваю, як мене пронизує потік нейтронів. Костюми вже не рятували. Першим знепритомнів Лавро Білий, і відразу ж за ним — Лукаш Гудим. Представники медичної служби винесли їх, виринувши несподівано, ще до нашого виклику з глибини головного тунелю. Лиш тоді я зрозумів: за нами постійно стежили. Роздивившись, я помітив п’ять червоних сигнальних вогників телекаріусів, тож усі ці дні нас транслювали по Всеземній Телеінформаційній Системі…

— А чому ви відмовились від допомоги? Пам’ятаю, тоді навіть ішлося про заміну всіх бригадою біокіберів… — несміливо перебив його журналіст.

— Так, коли знепритомніли Лавро Білий та Лукаш Гудим, Іван Моревіль категорично заявив, що вимагає нашої заміни. Але то було недоцільно. Та й пізно. Кожен із нас був уже як решето. До того ж ми були найкращими когератниками Сонячної системи. Біокібери не могли нас гідно замінити. Зрозумійте мене правильно. Вони молодці, вони завжди працюють з максимальною віддачею, та коли треба зробити неможливе, тоді потрібна людина. Розумієте? Людина часом витримує неможливе…

— Людина — справді велика загадка, — мовив журналіст. — Але біокібер Доброслав був з вами до останньої хвилини.

— Можливо. Я погано пам’ятаю останні дні… З другим контейнером було зовсім тяжко. Вивільнення енергії катастрофічно прискорювалось, ми самі це провокували своїм втручанням. А швидкість анігіляції ми змінити не могли. До того ж із кожним днем нас ставало все менше, дедалі більше часу доводилось перебувати під смертоносним потоком нейтронів… Останні дні я зовсім не пам’ятаю. Не можу точно назвати, коли відмовила пам’ять. Здається, то був день одинадцятий… Але я так само затято брався до когерата, як надходила черга, впевнено краяв смертоносний контейнер. Так розповідали мені потім ті, хто сидів біля телеекранів. Та я нічого не пам’ятаю, — в голосі Самійла Боруня вчувалася гордість за себе, за людину. — Кажуть, я останній вийшов після знешкодження другого контейнера…

— Так, ви були останній. Вас виніс на руках біокібер Доброслав. Ви вже не могли самі йти… З його пошкоджених вазопроводів витікала біоплазма, та він виніс вас, мов малу дитину. А ви кричали з останніх сил: «Чуєте, хлопці! Все гаразд! Земля, наша Земля!»

— Справді? Не пам’ятаю цього. І ніхто мені не розповів.

— Останні години жоден з телекаріусів не працював. Вони були пошкоджені нейтронним потоком. Тож телеінформатори на Землі мовчали… А лікар, що відправляв вас і Доброслава на поверхню, був такий схвильований… Тому про це ніхто і не знає. Та й хіба це так важливо? А ви справді не пам’ятаєте?

Самійло Борунь голосно розсміявся:

— Справді, я нічого не пам’ятаю. Ви мені не вірите?

— Колись не вірив…

— Даруйте, а звідки вам відомі ці подробиці?

— Пробачте, але я… біокібер Доброслав.

— Ви? Доброслав? — все тіло чоловіка напружилося. — І ви чекали десять років, аби сказати мені про це? Чому!? — його очі зволожніли. — Ми всі дуже змінилися, — сказав по паузі. — Чому ми з вами не зустрічалися ці роки? Позаминулої осені в «Континенталі»…

— Пробачте, я гадав, що ви не хочете мене бачити… Я не розумів чому, але так думав… Пробачте, я не вірив, що ви не пам’ятаєте…

— Як ти міг, Доброславе? — Самійло Борунь уже не стримував сліз.

Вони довго дивилися один на одного.

— Це треба бути біокібером, аби так… — крізь сльози мовив Самійло. — Ти дуже змінився.

— Та й вас важко впізнати. Але ми живемо. І я завжди казав собі: то пусте, що він не хоче мене бачити, що він забув про мене. Головне — всі ми витримали, залишилась Земля… І знаєте, в моєму серці ніколи не було зла… Я тоді витримав тільки завдяки вам…

МОНОЛОГ ОДНОГО САМІТНИКА

До брами Інканського комбінату біокібернетики повільно під’їхала чорна легкова машина. Крізь прозорий овоїд кабіни було видно постаті чоловіка і золотокосої жінки, позад них на відкинутих сидіннях — ноші і тіло когось третього, захованого під білим покривалом, що видавало його кремезні форми. Машина зупинилася, але ні чоловік, ні жінка не поспішали виходити.

Вони сиділи, мов поснулі чи смертельно втомлені.

Черговий біокібер Августін побачив машину і здалеку впізнав Мартіна Реденблека та професора Ларту Варич. Його здивувало, що вони так довго не виходять, навіть злякало, і тому підбіг, сподіваючись допомогти чимось.

— Добридень, — сказав і постукав злегка по склу кабіни.

Чоловік з жінкою, здалося, тільки після цього помітили його, Реденблек прочинив дверцята кабіни.

— Добридень, любий Августіне, — спробувала усміхнутися жінка.

— Хто це? — запитав біокібер, поглядом показуючи на ноші позад них.

Мартін Реденблек та Ларта Варич мовчали. І раптом Августін сам зрозумів, здогадався:

— Це він? — сторожко вимовив. — Дьондюраг? Унікальний виріб нашого комбінату? Легендарний біокібер…

— Так.

— Ніхто з нас не вічний, — зітхнув Августін. — Вам допомогти?

«Вже пружна маса основи приймає форму мого тіла. Слухняно деформується, мов не бажає ні в чому суперечити в останній дорозі. Опускається прозорий пластиконовий купол, відмежовує мене від навколишнього. Увімкнулися двигуни енергоблоків — барореторта завібрувала.

Свідомість зникає останньою. Ще не зникла. Вона ще моя. Спасибі. Я знаю: на моєму обличчі зараз маска вічного спокою. Я нерухомий, як камінна постава. Але ще можу мислити. Спасибі.

Ввижається екран телеінформатора, на котрому чергова постановка славетного Жаліо, сліпого Жаліо, що бачить все, але не очима. Артистичні посмішки зі студійної сцени бачаться мені, як частина якоїсь загальної вистави, де не можна об’єктивно визначити фальш, бо не можна визначити ступінь істинності.

Формально усвідомлюю матеріальність прожитого. Колись було… Вже розпадається на крихкі, гострі уламки… Вже ніколи не допишу своєї останньої книги. А колись же вбачав у цьому місію всього мого життя. Не напишу. І в чому ж моя місія? Бути частиною вічної машини? То також не просто — бути гідною частиною вічної машини існування, відлагодженої споконвіку, могутньої і надійної, мудрої і жорстокої.

Мені завжди подобалась моя роль у цьому світі. Колись навіть думав про перевагу кіберів над людьми. Вперше прийшла ця думка після зустрічі з професором біології Майклом Армом. Він дивувався, що його дружина нічого не розуміє в складних фізіологічних механізмах травлення, але то не заважає їй нормально харчуватися, вона не розуміється на проблемах генної трансформації, але вміє народжувати дітей. Професор говорив абсолютно серйозно, він навіть вбачав у цьому якусь дисгармонію матерії. Я слухав його і думав, що біокібер ніколи б не мислив так дитинно раціонально.

Чому я згадав цього професора? Невже його варто згадувати в останні хвилини свого існування? Не знаю. Я так і не зміг виробити для себе тривких еталонів виміру значимості. Збагнув лише те, що сьогодні видається дрібним та незначним, завтра може осмислитись інакше.

Я щасливий від усвідомлення того, що кожна моя думка, крихти досвіду не пропадуть. Мій центральний аналізатор, блоки пам’яті підуть на вивчення до Інканського інформаційного центру. Мій життєвий доробок буде використаний наступними поколіннями.

Відчуваю, як із пористої основи просотується прохолодна рідина. За якусь мить я буду позбавлений епітеліального покриття і разом з ним і звичної подоби. Уявляю, як випнеться гофрованими аркадами респіраторний блок. Уявляю, як ворушитиметься великим хробаком довга звивиста рурка мого ензимного тракту.

А в уяві чомусь постійно стоїть образ тої старої жінки, котру зустрів одного разу на Землі. Той образ видається таким значимим, що хочу, аби він перейшов у спадок іншому, хто житиме по мені.

Жінка стояла посеред невеликої площі провінційного земного космопорту і тримала в руці великий кошик стиглого винограду. Вона поглядом відшукувала дітей і припрошувала:

— Беріть, дітки, беріть. Він чистий.

На зелених гронах блищали великі водяні краплі.

Жінка була дуже старою. Я зрозумів, що вона пережила останню земну війну.

— Як арми відступали, підійшов до мене один, дебелий такий, каже: «Ось повернемось, знову все буде по-нашому. Бережіть люди, що лишається». Сіли на гравітони, та й полетіли. А ми берегли. Хто тепер знає, що робити? Думаєте, все за вас кібери зроблять? А самі собі! Я колись по два ланта носила щодня та сама молола. І все людям віддавала. Крала для людей у клятих фаціїв. Сама сивік їла. І донечку меншу на світі держала… Беріть, дітки, виноград… Він чистенький… Тепер ви всі кажете — благувата я. А синочка мого… О-о-о, якби ж хоч на фронті, а то трісти вбили. О-о-о, не прощу їм і мізинчика синового…

А потім заспівала якоїсь древньої, не відомої мені, щось про коня і про дорогу незвично тоненьким голосом.

Я переглядаю цей спогад, мов відеозапис, і думаю: люди бувають інколи такими байдужими і не хочуть розуміти найпростішого, не хочуть відчути й поділити чужого болю. Я тоді підійшов до жінки. Нічого не сказав, просто підійшов до неї, стояв і слухав, як вона співає. Вона довго дивилася на мене, потім мовила тихо: «Дякую».

А ще пригадую Арміляра, біокібера з десятого земного гідроселектора. Його демонтували лише за те, що він сказав:

— Дурна робота!

Арміляр сімнадцять діб не виходив з пультової, попереджав вибух пошкодженого реактора. Він був прекрасним фахівцем, але коли сказав: «Дурна робота!»- люди запідозрили серйозні зрушення в його центральному аналізаторі. Армілярові треба було просто відпочити. А може, йому ніхто не сказав «спасибі» за сімнадцять діб пекельної праці. Я не знаю, як воно було. Тоді були важкі часи для біокіберів. Простіше було демонтувати.

Коли я працював в Інканському центрі проблем довголіття, там був професор Франтішек Зінь, вже немолодий науковець, що ніяк не міг сягнути висот слави, до яких він усе життя прагнув. Вся його діяльність сприймається мною зараз як наскрізь патологічна, але для більшості його поведінка не виходила за межі нормальної поведінки науковця. Так от, одного разу професор Зінь оголосив про заплановану ним операцію біокібернетичного протезування печінки. Я не вірив у його можливості. Він був невдахою. І, як всі невдахи, не міг вибрати ні свого часу, ні гідного об’єкта для здійснення задуму. На той час було однозначно вирішено — піднімати питання про біокібернетичне протезування лише за умови ствердження десятьма фахівцями повної нежиттєздатності природного органу. Професор Зінь вирішив створити для себе сприятливу можливість. Він вибрав собі для операції сина робітника Інканського комбінату біопокриттів. Його батьки сліпо вірили в досягнення науки і погоджувались на будь-яку операцію. Не хочу пригадувати подробиці, вони мені відомі до дрібних деталей, але існувати мені лишилося так мало… Якби професор мав за мету допомогу людині, я б сам підійшов до нього і виклав усі свої міркування. Але професора цікавила тільки слава. І кожне слово моєї поради звучало б як звинувачення. І тому я просто умовив себе, що все одно прийшла пора широкого біокібернетичного протезування, а операція Зіня просто прискорює загальний процес. Що буде доброго, думалось, коли стане відомо — професор Франтішек Зінь зробив операцію, в необхідності котрої можна сумніватися, виходячи із сучасних критеріїв. Які будуть критерії завтрашні? Так я міркував. Але коли хлопчик помер під час операції, я зрозумів, що допустився помилки. Ніколи не можна приховувати того, про що думаєш. А надто біокіберові. Я почав готуватися до звинувачення, як раптом мене випередив голова Центру Ніколіан Бер. Без будь-якої мотивації він усунув професора від участі в експериментальних роботах. Або ж Бер також здогадався про все, або просто остаточно пересвідчився, що Зінь — невдаха.

А якби Франтішек Зінь не був невдахою? Якби хлопчик вижив? Чи байдуже нам, з якими намірами робляться, хай навіть добрі, справи?

З розпилювачів заструменів потік міолізину. Але ще можу думати. Спасибі.

— Скажіть, як би ви вчинили? — запитав мене Олександр Сфагнум, він був головою контрольної комісії, що перевіряла якість створення чергової групи біокіберів. — Припустимо, що у вас є вибір між трьома моделями існування. В першій матимете можливість необмеженого користування всіма благами нашої цивілізації, але не будете активним учасником їхнього створення. В другій — існуватимете в самому творчому вирі, але потреби ваші будуть задоволені лише частково. В третій моделі — ні творчого виру, ні задоволених проблем, але матимете можливість тривалого спокійного функціонування. На якій моделі ви б спинилися?

Не вагаючись, я відповів:

— Якби все залежало від мого бажання, не вибрав би жодної з них.

— Чому? — запитав Сфагнум, гортаючи мій технічний паспорт. — Невже жодна з них не забезпечить вашій особистості максимального прояву?

— Жодна.

— Можете пояснити?

— Можу. Необмеженість користування благами підступна. Вона активує системи адаптації. Тою ж мірою патологічно — бути творцем, але не користуватись плодами своєї роботи. Ще більш патологічно — функціонувати довго і безплідно.

— Ви мислите і справді як людина, — усміхнувся Сфагнум. — Хочете мати причетність до кожної з ланок життя, вибираючи найкоротші шляхи до недосяжно далекої мети. Так?

Подібну думку я колись зустрів і в письменника Олеся Буркуна. «Вибір далекої мети боронить від квапливості у її досягненні, але змушує вибирати найкоротші дороги».

Письменник Буркун… Я був свідком цікавої пригоди, що трапилась з ним в природознавчому музеї на астероїді Блакитних Сталактитів. Увагу письменника привернули наручники, останній вцілілий екземпляр древнього примітивного знаряддя для позбавлення волі. Вони висіли на древньому гачку, забитому в шорстку стіну печери. Мені було цікаво бачити, як засяяли очі письменника.

— Що це? — вигукнув він. — Даруйте! Це ж наручники!?

— Так, — мовив директор музею Мартін Реденблек, котрий особисто супроводжував письменника. — Ви не помиляєтесь.

— Я пишу історичний роман. Дозвольте потримати їх в руках. — Голос письменника кумедно тремтів від хвилювання. — Мені це необхідно… Ні, не просто потримати. Я пишу історичний роман. Я мушу все відчути. Ви не повинні мені відмовити. Одягніть їх мені на руки. Я хочу відчути себе жителем минулого тисячоліття. Інакше я нічого доброго не напишу. Розумієте?

Реденблек якусь мить вагався. А потім справді не відмовив письменникові. Мене те навіть здивувало. Обличчя Мартіна випромінювало розуміння найвищої необхідності. Олесь Буркун простягнув руки, і наручники, глухо клямкнувши, охопили його зап’ястя. За своє життя я написав декілька книжок, а тому і себе вважав трохи письменником. Але жодного разу до мене не приходило бажання пережити до дрібних деталей все, про що я писав. Можливо, тільки тому, що я ніколи не писав про те, чого не знав. Тож прохання Буркуна я сприйняв, як письменницьку примху.

Я зібрався йти геть, коли раптом сталося таке, що примусило затриматися. Письменник захотів повернутися до сьогодення, і Мартін Реденблек, мов слухняний кібер, вставив до історичної замочної шпарки історичного ключа, повернув його…

— От халепа! — вигукнув.

Древній ключ переламався. Славетного письменника міцно схопило минуле залізними руками. Але на його обличчі не було страху.

— Допомогти? — запитав я.

— Так, Дьондюрагу, сам бачиш, яка прикрість… — директор ніяковів перед письменником. — Я мусив подумати про це… Це я винен…

— Пусте… — усміхнувся Буркун. — Шкода тільки, що доведеться псувати останній екземпляр. У вашому музеї знайдеться якийсь інструмент?

— Я гадаю, наручники варто розпиляти однією з музейних пилок, — сказав я. — Це буде цікаво для письменника. Додаткова інформація. Ніхто не вловив у моєму голосі прихованої іронії.

— Так, справді, — вигукнув Буркун, хоча в його голосі вже й не було колишнього запалу.

Шкода, що не маю часу пригадати все до подробиць.

Наручники пиляли музейною пилкою чотири години.

За цей час можна багато відчути і пережити. Я пиляв, а Мартін Реденблек постійно поливав водою, аби наручники не так розігрівались. Але то не зарадило — на зап’ястях письменника все одно лишилися темні смуги опіків. Під кінець четвертої години Олесь Буркун вже не був схожий сам на себе. Навіть не просив пити. Сидів на музейному ослоні, маючи жалюгідний вигляд.

Але коли за півроку я прочитав його історичний роман «Свобода», особливо сторінки втечі головного героя з в’язниці, я зрозумів усю глибину своєї помилки. Йому справді необхідно було все відчути. Ніхто не зміг би змоделювати в уяві такі переконливі картини, таку гаму відчуттів. І тому зараз, на останніх метрах моєї життєвої дороги, хочу повторити — для кожної мислячої істоти багато важить: самому бути учасником подій.

Не звертати уваги на зеленкаве табло! Лічба останніх хвилин може заполонити все єство. І тоді навіть свідомість, останнє, що маю, буде паралізованою…

Видається, не вистачає одного слова, аби висловити щось… Але що? Одкровення? Підсумок доробку мого життя? Рецепт щастя біокібера Дьондюрага? Яке те слово? Які ті слова? Зависли в повітрі, мов надувні тендітні кулі…

Бракує досвіду, мудрості чи просто знань, сили чи просто часу, аби віднайти магічне слово, котре, як фермент, згрупує навколо себе субстрат прожитого. На табло — 308… Або ж розкладе його, розпрепарує, звільняючи… 307… звільняючи… 306… звільняючи щось вище за звичайне, тривіальне розуміння певної єдності атомів.

Знову пригадався письменник Буркун. Я йому заздрив останні роки свого життя. Він умів писати про звичні речі завжди по-новому.

Тепер я вже знаю: коли відчуваєш у собі митця, скажімо, письменника, то треба писати про все, що бачиш і відчуваєш. Не слід створювати власної мудрості — вона народиться сама, як плід на дереві. Мистецтво живить розум, як енергія тіло. І не кожен день мусить бути новий ковток води, нової води, хоч і збудованої з тих же самих молекул, що і вчора.

Наша могутність в розумінні свого місця на світі. Не рабська покора і байдужість, як у перших земних кіберів, але гармонійна єдність часток, що становлять ціле. Загальне дійство триває вічно, але всі актори смертні…

Частка не може бути мудрішою і могутнішою за ціле. Сильний той, хто відповідає вимогам часу, і слабий той, хто навіть подумки… На табло- 221… навіть подумки… 220… подумки… 219…

Життя виштовхує з себе чужорідне. Часом деякі самітники, що все життя прожили незалежно від світу, прожили погордливо, своїм існуванням хочуть заперечити це правило… Таким самітником був колись і я. Втік від запрограмованого демонтажу. Почав писати книги…

Скоро настане черга мого центрального аналізатора. Всі зони тразонних накопичувачів потраплять до інформаційного центру, де уважні автомати помітять найменші слідові потенціали. Ніщо не загубиться! Ніщо з прожитого не буде даремним! Не буде? Хіба не буде?

Я ж був не раз у робочих корпусах інформаційного центру. Я ж знаю все. Я бачив одинадцять робочих конвейєрів. З інтервалом у сім метрів пропливають малі кулясті блоки центральних аналізаторів. Блоки пам’яті надходять до інформаційного центру з усіх планет штучного зоряного метакаскаду. Інтервал сім метрів. Стоять новітні бездумні дезінтегратори. Стоять звичайні кібери-виконавці. Датчики надчутливої апаратури. І люди, котрі не мають жодної вільної хвилини. Інтервал сім метрів. Що для них один спалах в інформаційній сітці? Вони оперують мільйонами. Виводять середньостатистичні залежності та тенденції. Ніщо не загубиться? Все загубиться! Перетвориться на безлику миготняву сигнальних лампочок, на плескаті оладки магнітних дисків, на горбаті лінії графіків… Не можна так думати! Не можна!

Мені вже все можна! Все!

Вже ніхто ніколи не почує мого голосу. Вже ніхто й ніколи не запитає захоплено:

— О-о-о, ви колись працювали в самого Бера?

— А я вже ніколи не всміхнуся у відповідь поважно та іронічно водночас. Ніколи.

Вже не читатиму людям та кіберам свої книги. Вже ніхто ніколи не змусить мене пережити вдруге…

Цікаво, що від мене залишилось? Я вже нічого не відчуваю. Ще мить — і я розчинюсь у навколишньому… Скоро зникне та межа, що відділяла мене від дерев і комах, від будинків і магістралей, від інших мислячих істот. Вона була межею, що становила мою сутність. Я жив, доки міг оберігати свою самотність. Вже не можу… Вже не хочу… Хочу розчинитися… Хочу стати всім відразу і нічим зокрема… 5… 4… 3…»

ПРОГРАМА ДЛЯ ВНУТРІШНЬОГО КОРИСТУВАННЯ

— Ти втрачаєш міру, Андріане… — тихо мовив Михайло. — Я просто тебе не впізнаю…

Андріан торкнув правицею бороду, потім навіщось дістав з кишені гребінець і зачесався. Його руки шукали собі заняття, як від хвилювання. Але ж хіба він хвилювався? Прийшов до давнього товариша погомоніти про свою роботу.

— Що з тобою, Андріане?

— Ти просто давно мене не бачив.

— В тебе щось трапилось?

— Нічого… — сказав, а сам подумав: «Може, і трапилось, лише не знаю, що ж саме».

Андріан дістав сигарету, довго розминав її пальцями, нарешті клацнув запальничкою.

— Ти говорив про мою допомогу… — мовив Михайло. — Я ще не зрозумів, чим саме зможу бути тобі корисним… Врешті, я — чистий математик… Але, може, ти хочеш звернутися до послуг мого «Ворожбита»?

— Так, я думав про це, Михайле…

— То давай відразу й поїдемо.

В цей час двері до кімнати прочинилися, і на порозі з’явилася Валентина — в рожевому байковому халаті, розхристаному на грудях, у волохатих домашніх капцях на босу ногу, заспана, дивилась якось недоброзичливо. Андріан винувато відвів погляд і про всяк випадок квапливо загасив сигарету в великій попільничці, зробленій із розпиляного авіаційного поршня. Але промовила Валентина на диво лагідно:

— Розшумілися, академіки.

Відчувши помітний притиск на слові «академіки», Михайло сердито запитав:

— Діти заснули?

— З вами поспиш…

— Ми зараз підемо.

— Це ж куди серед ночі? — дружина здивовано звела брови.

— До «Ворожбита».

— До ранку не доживете?

— Ні, Валь… Не доживемо.

— Сміття винеси, — сказала дружина і позіхнула.

— Вже виніс. З роботи прийшов і виніс.

— Навіжені…. Привезеш із центру лоток яєць, бо в нашому гастрономі вже другий день чомусь немає.

— Добре… Якщо не забуду…

— Не забудеш. «Ворожбит» нагадає.

Вона підійшла до телефону і набрала номер:

— Алло, Ворожику! Михайло зараз їде до тебе… Ні, не сам… Андріан… Так… Можливо… Не знаю… Нагадай, будь ласка, Михайлові, щоб купив яєць у центрі, як повертатиметься додому… Спасибі. Що? А-а, зараз даю… Михайле, він хоче з тобою поговорити… — передала трубку і знову позіхнула.

— Привіт, Ворожбите, — мовив Михайло і потім довго слухав, притуливши трубку до вуха, невдоволено кривився. — Ворожбите, ти ж мене знаєш… Це просто випадковість… Так… Я обов’язково подзвонив би сам… Так… І запитав би тебе, чи зможеш попрацювати з нами цієї ночі… Я розумію, що ти дуже втомився… Так… Саме так… Не гнівайся, це трапилось випадково… Просто дружина не знала, що я ще не дзвонив тобі… Так… Вона… Так… Спасибі… То до тебе можна зараз приїхати? Спасибі…

Михайло поклав трубку, похмуро дивився на дружину, але нічого не сказав.

Таксі зупинилося опівночі перед брамою інституту. Водій доволі підозріло поглянув ще раз на своїх пасажирів, а особливо на великий чорний портфель, з яким Михайло не розлучався, взявши гроші за проїзд, увімкнув світло в салоні і уважно роздивився три карбованці, нарешті поклав папірець до кишені, якийсь час зосереджено вдивлявся у дві постаті, що простували від машини у світлі кволого нічного ліхтаря, немов запам’ятовував прикмети своїх пасажирів. Ще б пак, один із них в дорозі запально шепотів про якусь алель, яку обов’язково треба розірвати чи знищити (говорилося пошепки, було важко почути дослівно), про якусь кислоту, якої десь там є доволі, і, врешті, про великий успіх, якого може вистачити на все життя. Але врешті увімкнувши швидкість, рушив з місця.

На прохідній довго не могли розбудити вахтера. Михайло дзвонив раз, і вдруге, і втрете. Нарешті прибіг молоденький міліціонер з пістолетом у руці, злякано вдивлявся через товсті прозорі двері, нічого не розуміючи. Але все ж упізнав Михайла, його постать відразу набрала професійної поважності. Він неквапливо запхнув пістолет до кобури, проте двері не відчиняв. Михайло жестом показав, що вони хочуть зайти.

Нарешті клацнув замок.

— В чому справа?

— Невідкладна робота! — мовив Михайло і дістав з кишені червону книжечку службового посвідчення, хоч і було зрозуміло, що черговий пізнав його.

— Заходьте… Вас двоє?

— Як бачите.

Швидко пішли темним коридором до ліфта. За спиною клацнув замок, долинуло невдоволене буркотіння міліціонера.

Вони вийшли з кабіни на третьому поверсі, зупинилися перед широкими скляними дверима, за якими — пітьма.

Михайло першим переступив поріг, за ним Андріан. Увійшли до великого залу.

«Ворожбит» займав більшу половину площі — квадратна тумба до самої стелі, довкола неї розташувалося сім тонших квадратних колон, екрани, клавіші, сигнальні лампи, одне слово: найскладніша електроніка.

— Привіт, опівнічники! — раптом пролунав басовитий голос з височини.

Водночас Андріан помітив дві маленькі телекамери, спрямовані на них.

— Привіт, Ворожбите. Ти вже вибачай за такі пізні візити.

— Чи я тобі за дня не набрид, Михайле? Вночі міг би і відпочити… Хай твій товариш підійде до третього пульта, я хочу з ним познайомитись.

Підійшли до однієї із семи колон.

— Міцно притисни долоні ось до цих пластин. Так. Саме так. Ці електроди я надіну сам.

— Шановний Андріане, — сказав Ворожбит. — Уявіть, будь ласка, щось дуже для вас приємне… Спасибі… А зараз пригадайте, будь-ласка, страшний або дуже неприємний випадок із вашого життя… Дякую… Подумайте про свою роботу і про свого начальника… Дякую… Го-го-го… — Ворожбит чомусь голосно розсміявся. — В тебе дуже цікавий товариш, Михайле. Я ще не зустрічав такого еманаційного спектра…

— Ще всякі зустрінеш… — кинув Михайло.

— Дуже приємно познайомитись. Сідайте, будь ласка. Я уважно вас слухаю.

— Розкажи свої міркування, Андріане. Ворожбит сам визначить, що йому робити.

Все відбувалося з блискавичною швидкістю. Андріанові видавалося, що, коли Ворожбит просив уявити чи пригадати щось приємне — страшне-неприємне-буденне, він навіть не встигав на чомусь конкретному зосередитись, а вже лунав голос: «Спасибі…»

Андріан почав викладати суть своєї ідеї, говорив доволі плутано про можливість генетичних змін, які мусять змінити на краще людську природу, психологію, характер, говорив про людську порядність, про байдужість, про державу особистостей, позбавлених владо- і славолюбства. Ворожбит його ні разу не перебив, уважно слухав, аж доки Андріан не сказав схвильовано:

— Все… От ніби і все… Ворожбит відразу мовив:

— Я тебе зрозумів, Андріане. Я зрозумів, що ти хочеш від мене, і зрозумів, чим я можу допомогти тобі… Зачекайте трохи…

Яскраве світло в залі трохи пригасло. Водночас на великому телеекрані з’явилося обличчя — сухорляве, вилицювате. Спершу воно було позначено якось графічно, але поступово виповнювалось тонкими штрихами, оживало. Високе чоло, на чолі — глибокі, рівні як під лінійку, зморшки. З горбиункою ніс. Погляд зосереджений, якийсь ніби гнівно-іронічний і водночас — відверто байдужий. Тонкі губи ніби гамують посмішку. Коротка стрижка, як у хлопчика, проте чоловікові вже років сорок.

Чоловік на екрані примружив очі, якось збуджено облизав губи і кашлянув. Його обличчя почало віддалятися на екрані. Тулуба ще не було. Лише обличчя. Потім повільно, якось сторожко, те обличчя почало доповнюватись тілом. З’явилась постать у білому халаті. Сухорлявий, невисокого зросту чоловік.

Андріан і Михайло ще нічого не могли збагнути.

— Професор медицини консультує, — сухо прокоментував Ворожбит.

На екрані з’явилося ще кілька чоловік у білих халатах, всі мов на одне обличчя, однакової комплекції, як манекени. І серед них одна жінка. Проте вона не була схожа на манекен. Якогось невизначеного віку, рухалась енергійно, обличчя зажурено-усміхнене, як у казкового гномика.

Потім на екрані вивершилось умеблювання невеликої кімнати, тьмяно освітленої невеликою лампою під стелею та великим екраном негатоскопа.

«Почнемо, Олександре Сергійовичу?» — тихо запитала жінка.

«Давно вже час», — невдоволено буркнув професор, і нараз в погляді професора Андріан побачив байдужість, невдоволену, похмуру байдужість. І раптом йому видалось, що той професор медицини чимось схожий на нього самого.

— Мені видається, Андріане, — тихо сказав Ворожбит, — що я моделюю ситуацію, яка багато чого повинна пояснити тобі, принаймні наштовхнути на певне рішення… Дивіться.

Жінка на екрані чомусь зашарілася, рвучко підвелась, підійшла до негатоскопа і почала фіксувати на матовому склі рентгенівські знімки:

«Перша хвора, яку я хочу вам показати, Олександре Сергійовичу, це Надя Стригаль, шістнадцять років, тетрада Фалло[1], паліативна операція проведена у нашій клініці сім років тому, ось її знімки… Хвора… згодна на радикальну корекцію…»

«Хай хвора зайде», — мовив професор і втомлено відкинувся у кріслі.

Хтось прочинив двері до коридору і голосно сказав: «Надя Стригаль! Заходь!» За якусь мить на порозі кімнати з’явилась дівчина у сірому в блакитних квіточках лікарняному халатику — худа, величезні очі, пальці нервово запинали на грудях благенькі вилоги халата. Губи темні, аж фіолетові.

Андріана вразила та постать. Від хвилювання він напружився, завмер. Надя Стригаль когось йому нагадувала…

«Здрастуйте…» — тихо мовила дівчина і зупинилась, побожно дивлячись на професора.

Той нарешті підвів погляд і жестом показав, аби хвора підійшла до нього.

Надя не зрозуміла чи не могла відважитись на перший крок, стояла і ніяково, розгублено посміхалась.

«Ну, швиденько, дорога моя, підійди ближче. В нас не так багато часу».

Дівчина підійшла.

«Зніми халатик. Я подивлюсь на тебе».

Вона відразу, слухняно і якось приречено, потягнула за вільний кінчик пояса, зав’язаного бантиком, поли халата розійшлися, дівчина кумедно стріпнула плечима, халатик сприснув, впав на підлогу позад неї. Стояла зніяковіла й мовчазна.

І раптом Андріан здригнувся — Надя Стригаль нагадала йому дочку. Вираз обличчя, рухи, голос — усе нагадувало Тетяну. І, що було найхимерніше, в Тетяни також було хворе серце. Вона не перший рік стояла на диспансерному обліку. Ревматизм.

Андріанові стало моторошно, навіть страшно.

«Ти працюєш?»

«Так».

«Повернися спиною… Дихай… Не дихай… Де працюєш?»

«Я медсестра».

«Так… Затримай дихання… Так… То, значить, ти наполягаєш на радикальній корекції’?»

«Так…» — мовила дівчина невпевнено.

«Готуйте на завтра на операцію, — рішуче мовив професор. — Оперуватиму я».

«Спасибі, професоре… — дівчина стояла перед ним роздягнена, зворушливо худа. — Але скажіть, професоре, я буду жити?»

І раптом… Це було несподівано, недоречно, дико — професор розсміявся, басовито, щиро:

«А ось цього, дитинко, ми не можемо тобі сказати!»

Андріан не витримав, підхопився рвучко з місця і крикнув:

— Ворожбите! Це неправда! Це…

— Гадаєш, такого не може бути, Андріане? Але ж ми моделюємо, доводимо до максимуму кожну людську рису характеру… Проте, будь ласка…

На екрані зарябіло, зображення згойдонулося і знову повернулися чіткі обриси. Професор знову сказав:

«Готуйте на операцію. Завтра оперуватиму я».

«Спасибі, професоре… Але скажіть, професоре, я буду жити?»

Запанувала глибока-глибока тиша. Обличчя професора не видавало жодної думки, лише зморшки довкола очей поглибшали і десь на денці темних зіниць жило, пульсувало щось приховане, невимовлене.

Жінка, схожа на казкового гномика, дивилась розпачливо і беззахисно, ніби не Надійка Стригаль, а вона сама стояла перед професором і ніби вона сама щойно задала таке просте і таке водночас складне питання. Хвилина тиші була нестерпно довгою. Надя Стригаль зробила крок назад, перечепилась об свій халат на підлозі, але не підняла його, переступила, повернулась обличчям до дверей і поволі пішла.

Жінка підхопилася з місця, підняла той халат на підлозі і накинула дівчині на плечі, потім зупинила Надю майже силоміць.

«Вдягнися, вдягнися, Надійко, — сказала так тихо, мов хотіла, щоб її слова не почув професор. — Все буде гаразд, все буде добре. От побачиш…»

Надя безвольно зав’язувала поясок халата.

«Спасибі… Велике спасибі!..»

«Нехай зайде наступний хворий!»- голосно сказав професор.

Екран згас.

Андріан з Михайлом довго сиділи мовчки. Нарешті Андріан запитав:

— Як розуміти це все, Ворожбите? Навіщо ти нам це показав?

Ворожбит відповів не зразу, ніби вагався:

— Я можу помилятися, Андріане, але…

Скажи, про що ти зараз думаєш?

— Я думаю про свою дочку…

— Ти думав про неї і в хвилину нашого знайомства біля третього пульта.

— Ні, тоді я не думав.

— Помиляєшся, Андріане. Думав, але не помічав того. Ти постійно про неї думаєш. Ви живете не разом… — запитав чи ствердив Ворожбит.

— Не разом… Я дочки вже давно не бачив…

— Ти такий поганий батько?

— Не знаю…

Андріан відчув, як повіки його обважніли, а в очі мов хто сипнув піску, а думки зароїлися, мов хмарка весняного гнусу.

… Це вже скільки років минуло… Коли вони розлучилися, Тетянці було сім років… А нині вже сімнадцять… Того вечора… Саме той вечір чомусь запам’ятався надзвичайно гостро… День народження Тетянки. Минуло вже більше року відтоді, як вони разлучилися… Андріан приїхав з Києва несподівано для самого себе, зірвався з аспіранського гуртожитку, бо щоночі снилася дочка, з нею він уві сні ходив вулицями якогось фантастичного міста, розмовляв, радився… Уві сні… Коли літак приземлився у Вінниці, вже вечоріло. Взяв таксі і приїхав до будинку. Після розлучення жодного разу Андріан не приїздив до Людмили і до дочки. Спершу часто дзвонив — Людмила клала трубку, як лиш чула його голос, кидався писати листи, коли оживало в душі недотруєне, — відповідей не було. Окрім аліментів, часто надсилав гроші — до них Людмила була більш терпима, назад не повертала… А коли піднімався сходинками на третій поверх, то чомусь навіть вірилось, що, можливо, вони порозуміються… «Ми ж обоє порозумнішали за цей рік. Принаймні постаршали. І, можливо, саме цієї краплини мудрості нам не вистачало колишнім, молодим, і запальним, і страшенно самостійним». Він зупинився перед дверима і подзвонив. Довго ніхто не відчиняв. Нарешті двері рипнули і… На порозі він побачив Людмилу. Вона ніби аж помолодшала, була в новому блакитному халаті, нова зачіска, волосся пофарбувала… Людмила ніби й не здивувалася і мовила точнісінько так, як і колись, спокійно і байдуже:

— А-а… Це ти…

— Добривечір, — мовив Андріан, ніяково посміхаючись, і зробив крок, аби зайти..

— Що ти хотів? — запитала вона холодно.

Стояла на порозі, перепиняючи дорогу.

— Сьогодні в Тетянки день народження…

— Так. Я не забула. Що ти хочеш?

Він усіма силами не хотів усвідомлювати ганебність цієї ситуації, він ще намагався вдавати, що не чує, не розуміє її слів, її погляду… З кімнати долинув приглушений чоловічий голос… Чи, може, то лиш здалося?

— Тетяна вдома?

Людмила вдавано спокійно позіхнула:

— А чому це тебе цікавить?

В кімнаті хтось голосно увімкнув музику, записи оркестру Кемпферта, хтось із однокурсників подарував ті платівки Андріанові на день народження.

— Я хотів би… побачити дочку…

— За сім років не надивився? — це було сказано спокійно, виразно, без будь-якого хвилювання у голосі.

— Не надивився… — Андріан намагався посміхнутися.

— Чого ти приїхав?

Він простягнув Людмилі пакунок (в ньому було пальто для Тетянки), вона взяла його і кинула до помешкання. Не подякувала, взагалі нічого не сказала.

Андріан стояв, і дивився на жінку, з якою прожив вісім років і яку колись по-справжньому любив… Любив? Колись…

Відчув, як остання натягнута волосінь обірвалася десь усередині. Взявся рукою за дверну ручку… Людмила гадала, що він намагатиметься зайти, вся напружилась… Але Андріан штовхнув її грубо, аж зовсім безтямно, Людмила мало не впала, і зачинив двері. Довго стояв у напівтемному коридорі. Нарешті зробив перший крок сходинками донизу…

— Чому не знаєш? — тим часом запитав Ворожбит. — Бо не хочеш знати?

Андріан довго мовчав.

— Не хочу… — нарешті витиснув із себе.

Об’єктив телекамери обмацував його поглядом.

— І ти ще нічого не зрозумів? — з подивом запитав Ворожбит.

— Що я маю зрозуміти? — кинув Андріан роздратовано.

— Ти хочеш усе забути, збайдужіти… Але ще не забув і не збайдужів, хоча й намагаєшся вже скільки років… Байдужість справді гарний захисток для будь-кого, але найсильніша отрута для довколишніх… Той професор, якого ви щойно бачили на екрані, також був байдужий… Ти знаєш, чому померла Надійка Стригаль? — запитав Ворожбит так, ніби Надійка була не його власною вигадкою, а справді живою людиною.

— Як? Вона померла? — скрикнув Андріан.

— Ти все ще нічого не розумієш… Ти хочеш змінити на краще природу людини, хочеш втрутитися в генотип… Власну хворобу хочеш лікувати в цілком здорових… Даруй за відвертість… Але мушу запевнити, що байдужість не є рисою характеру чи успадкованим комплексом. Це одна із реакцій самозахисту від втоми чи складності проблем… Скажімо, навіть я відчуваю, як ви стаєте мені все байдужіші, з кожною хвилиною, і навіть ті, Михайле… Ви вторглись до мене серед ночі і виснажуєте, вимагаєте відповіді на такі складні питання… Але я ще скажу… Байдужість — це захист себе за рахунок інших. Можеш, Андріане, залишити для себе як інстинну думку про переваги людей, котрі не можуть «рубати з плеча», котрі кожен свій крок підпорядковують вимогам довколишнього. Можеш залишити цю думку, як своєрідну програму для внутрішнього користування… Принаймні можу з певністю сказати, що цей тип людей кращий за егоцентристів… Але, шановний Андріане, на жаль, ти сам до цього типу не належиш… Ти точнісінько такий, як той професор, котрого щойно бачили на екрані. Знаєш, Андріане, чим ти відрізняєшся від нього? Тобі ще болить, ти ще не зовсім збайдужів, а він уже захистився цілком панциром від усіх трагедій довколишніх… Тебе останнім часом щось мучить, Андріане. Чи не так? То росте панцир байдужості. Ти стаєш черепахою, Андріане. То кам’яніє твоя душа, використовую ваші звичні словосполучення, бо особисто я сказав би інакше — ти накопичуєш заряд на бетакламах, запитай Михайла, він тобі пояснить, що це означає… І вирішуй сам — добре це чи погано. Принаймні можеш втішати себе тим, що черепахи довго живуть, і тим, що колись ти зможеш щиро сміятися навіть тоді, коли побачиш трагічне… Більше нічого не можу сказати… Я геть виснажився… Залиште мене… Надовго залиште. Цю добу я не буду працювати, Михайле…

За вікнами сіріло.

— І не забудь купити яйця, — додав по паузі Ворожбит.

— Магазини ще зачинені.

— Я знаю, але твоя дружина просила нагадати.

ЗМІСТ

ПОВІСТІ

Танець діліаків

Дощ

Кут паралельності

Випробування добром

ОПОВІДАННЯ

Тату, про що ти думаєш?

Крила

Лікар приходив

У моєму серці немає зла

Монолог одного самітника

Програма для внутрішнього користування

Примітка

1

Тяжкий вроджений порок серця.

Content

Тесленко Олександр Кут паралельності

Олександр Тесленко КУТ ПАРАЛЕЛЬНОСТІ  Фантастичні повісті та оповідання

ПОВІСТІ

ТАНЕЦЬ ДІЛІАКІВ

ДОЩ

КУТ ПАРАЛЕЛЬНОСТІ

ВИПРОБУВАННЯ ДОБРОМ

ОПОВІДАННЯ

ТАТУ, ПРО ЩО ТИ ДУМАЄШ?

КРИЛА

ЛІКАР ПРИХОДИВ

У МОЄМУ СЕРЦІ НЕМАЄ ЗЛА

МОНОЛОГ ОДНОГО САМІТНИКА

ПРОГРАМА ДЛЯ ВНУТРІШНЬОГО КОРИСТУВАННЯ

ЗМІСТ

Примітка