Ткаченко Андрій

Поєдинок з абвером

Андрій Ткаченко

ПОЄДИНОК З АБВЕРОМ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

В БЕРЛІНІ

Над столицею третього рейху пливли кошлаті хмари. Крізь сіру імлу просвічувались контури позолоченого орла, що увінчував міську колону, а на вершечку Бранденбурзьких воріт ледь виднілась четвірка коней, котра, здавалося, щойно завмерла після шаленого бігу.

Сіявся холодний дощ. Це заспокоювало берлінців — погода явно не сприяла повітряним нальотам, що супроводжувались моторошним завиванням сирен. З наближенням літаків жителі поспішали до сховищ. Таким укриттям було й метро неподалік Бранденбурзьких воріт. Але й сюди долинали вибухи бомб. Іноді доводилось довгенько тремтіти у підземеллях і лише після відбою дозволялося виходити назовні.

Штандартенфюрер СС Пайчер згадав недобрим словом рейхсмаршала Герінга, який, відаючи «люфтваффе» (авіацією), обіцяв, що на німецьку землю не впаде жодна ворожа бомба. Та при сприятливих метеорологічних умовах бомби сипались майже щоночі. Однак Пайчер волів відсиджуватись десь у бункері, ніж знемагати від болю в суглобах щоразу перед тим, як падала стрілка барометра. Дедалі більше дошкуляв ревматизм, набутий під час першої світової війни в болотах Волині, де, власне, й починав кар’єру розвідника.

Та, незважаючи на хворобу, Пайчер працював з фанатичною заповзятістю і завжди прагнув бути першим. Щоб забезпечити собі авторитет, він не раз вдавався до хитрощів, привласнюючи слушні думки й поради підлеглих. Завдяки цьому старий вовк, як називали штандартенфюрера колеги, тривалий час перебував на відповідальній посаді шефа управління спеціального відділу — «Зондерштабу-Р»[1], створеного ще в 1942 році й підпорядкованого «абверу-2»[2].

Штандартенфюрер СС їхав у своєму «опелі» притихлими вулицями Берліна і з тривогою обдумував чергове повідомлення німецького командування — становище «вермахту» на фронтах дедалі ускладнювалось. Пайчер розумів, чим усе це може скінчитись. Він нервував. Учора, наприклад, ніяк не міг заснути, навіть ковтнувши кілька таблеток люміналу.

Водій зупинив авто на Вільгельмштрасе, перед п’ятиповерховим темно-сірим будинком із загратованими вікнами під номером 198. Шеф зачекав, доки ад’ютант — стрункий молодик у формі військ СС — відчинить дверцята, тоді вийшов з машини. До початку робочого дня лишалося п’ятнадцять хвилин, проте майже всі співробітники управління сиділи вже на місцях.

Поняття «робочий день» тепер втратило своє значення. Надзвичайні обставини змушували фашистські таємні служби працювати з величезним напруженням.

Рівно о дев’ятій на порозі Пайчерового кабінету з’явився обер-лейтенант Шлезінгер. В руці він тримав коричневу шкіряну теку з рельєфним зображенням імперського орла і свастики.

— Дозвольте, гер штандартенфюрер! — чітко пролунали слова в тиші кабінету.

Пайчер мовчки кивнув головою. Наблизившись до столу, обер-лейтенант виструнчився. Власне, в цьому кабінеті він міг поводитись не так офіційно — ось уже більш як чотири роки Шлезінгер проживав у сім’ї свого шефа. Та обер-лейтенант завжди пам’ятав: Пайчер понад усе цінує військову дисципліну, тому намагався за будь-яких обставин не переступати усталених меж. Проте цього разу…

— Сідай, Раулю, і розповідай про новини, — нехтуючи субординацією, мовив дружнім тоном штандартенфюрер і заходився розтерати кістлявими руками гострі коліна хворих ніг.

Дещо незвична поведінка Пайчера здивувала і насторожила підлеглого. Він поклав на вкритий зеленим сукном стіл теку з паперами.

— Тут оперативні повідомлення за минулу добу.

— Є щось важливе?

— Донесення із Словаччини. Їх одержали пізно вночі й тільки розшифрували. Повідомляють, що там назріває бунт місцевого населення. До повстанців мають приєднатись деякі офіцери словацького війська.

Обер-лейтенант подав шефові кілька аркушів з грифами «Терміново», «Цілком таємно». Той, не кваплячись, вибрав з-поміж акуратно складених на столі олівців добре загостреного і почав підкреслювати в тексті шифровок окремі слова, а то й цілі речення.

Повстання! Тепер, коли «вермахт» зазнавав невдач На фронті, такої реакції з боку населення окупованих країн слід було сподіватися. Та хто за все це відповідатиме насамперед — військове командування, місцеві окупаційні власті, поліція безпеки і СД, абвер чи інші таємні служби, завдання яких — утверджувати й зміцнювати «новий порядок?». «Та як би там не було, — міркував Пайчер, — мене той заколот стосується найменше». Головне, що привертало увагу, — це боротьба розвідок на Східному фронті і в цьому плані заходи довіреного йому підрозділу, спрямовані на підривну роботу в стані противника. Тож на останній шифровці штандартенфюрер написав: «Виявити й ретельно вивчати роботу всіх більшовицьких радіостанцій, які працюють на Словаччину і в самій Словаччині, шукати до них стежок, а також ключів до шифрів». Цей аркуш він повернув Шлезінгеру. Всі інші матеріали переклав до своєї папки і, глянувши на годинник, сказав:

— Ось що, Раулю, впорядкуй донесення з Праги й Братіслави за два останні тижні. Особливу увагу зверни на повідомлення, в яких йдеться про діяльність росіян та їхньої агентури. Безперечно, заколот — справа рук комуністів, що діють у Словаччині. Матеріали занеси мені о п’ятнадцятій годині. Доповідатиму начальникові головного управління імперської безпеки.

— Яволь! Дозвольте йти? — виструнчився Шлезінгер.

Одержавши дозвіл, він крутнувся на каблуках і зник за дверима.

КАРЛ РОЗЕ

Це відбувалося одного з передвоєнних років у Харкові.

…Годинник відстукав дванадцяту, коли Петер вернувся додому, Мати ще не спала. Ніколи раніше не Траплялось, щоб він, не попередивши її, отак довго затримувався.

— Що сталося? — схвильовано запитала мати, помітивши пригнічене Петерове обличчя.

Він мовчки скинув пальто, повісив його на вішак і лише тоді роздратовано запитав:

— Де мій батько? Я більше так не можу. Я мушу знати — хто він! Мені не дають спокою різні припущення. Дехто натякає, наче тато мій утік до Німеччини. Скажи, це правда? Не хочу, щоб його вважали таким, як батька Рауля Болдмана зі своїми брудними зв’язками!

Мати зблідла, стиснуті губи затремтіли. Аж раптом рвучко випросталась і, наче струсивши з себе великий тягар, глухо сказала:

— Петер, ти вже дорослий і повинен знати всю правду. Відкрию сімейну таємницю: Карл Розе не є твоїм батьком… І ти не німець. Кров Петра Соколенка тече в твоїх жилах. Він загинув, ще до твого народження. Ми з ним познайомились за незвичайних обставин. Тоді я працювала хатньою робітницею в сім’ї Розе. Під час війни в 1914 році Карл Розе був тяжко поранений і потрапив у полон, а після звільнення пристав у прийми до заможної вдови у Харкові і влаштувався працювати на заводі.

То було ніби вчора… Жарке літо 1917-го. На світанку вийшла на подвір’я, щоб набрати з криниці води, і побачила: до дровітні забіг молодий чоловік. Тим часом на вулиці різко засюрчали свистки, мимо воріт погупали жандарми.

— Що ви тут робите? — запитала парубка.

— Шукаю своє щастя, — усміхнувся він сумно. — А може, ти моє щастя? Чи нещастя? Чого мовчиш? Іди, клич жандармів, скажи, що той, кого вони ловлять, ховається у твоїй господі.

— Я тут не господиня — наймичка.

— А хто ж твій господар?

— Карл Розе.

— Це той німець, що працює на паровозному?

— Він.

— Он як! Поталанило. Карл Августович, здається, порядна людина…

— Так ми й познайомились, — продовжувала мати. — Зустрічалися потім часто. Допомагала я Петрові: листівки ховала й розносила. А після Жовтневої побралися. Та й року не жили вкупі. Батько став комісаром загону червоногвардійців, пішов воювати з денікінцями і не вернувся. А ти народився після його смерті. Якраз тоді білогвардійці хазяйнували в місті. З’явився колишній власник будинку, де ми квартирували, і мене, як дружину червоного комісара, вигнали на вулицю. Звернулася по допомогу до своїх колишніх господарів. Розе й дали нам з тобою притулок. Я знову стала у них хатньою робітницею. Подружжя не мало своїх дітей і від^ разу тебе полюбило, а господиня, старша віком за свого чоловіка, назвала тебе своїм онуком. Дуже раділа, коли ти починав ходити. Вона померла від тифу… За кілька місяців Розе запропонував мені бути його дружиною і всиновити тебе… Так Карл Розе став твоїм батьком. Ми тоді умовились: ти не повинен знати про те, що він тобі не рідний. Аби зберегти це в таємниці, ми навіть переїхали в інший район міста. Розе любив тебе, як рідного сина. Про це ти сам тепер можеш судити. Він, як і твій рідний батько, робітник, людина дуже добра й порядна. І, як мені відомо, ніколи не зробив чогось поганого проти своєї робітничої влади. Де він перебуває нині, що робить, не знаю. А як бути з тобою, треба порадитись з однією людиною…

— Що це за людина? — з насторогою запитав Петер.

— З ДПУ[3], — нерішуче мовила мати.

Петер раптом пригадав, як колись давно до батька приходив чоловік, котрий пізніше розмовляв з ним на заводі.

— Мамо, я знаю, з ким ти хочеш зустрітися. Волів би сам поговорити з ним.

— Що ж, ти дорослий і маєш на це право. Не гнівайся, синку. Я не могла раніше…

Вона обійняла Петера за плечі, припала головою до грудей…

Син зрозумів, що в їхнє життя прийшло щось серйозне, але страху в серці не було…

Другого дня він зустрівся із співробітником державної безпеки Тараненком. Уже з того, як той розмовляв з ним, а також із доброзичливих порад та застережень Петер зробив висновок: його названий батько — віддана Радянській владі людина.

Наприкінці розмови Тараненко запитав:

— Ви знаєте Рауля Болдмана?

— Так, навіть добре. Ми з ним сім років училися в німецькій школі, потім разом працювали на заводі.

— Як ви можете охарактеризувати Рауля?

— В школі він учився добре, а от на заводі працював погано, ледарював, не зносив зауважень, інколи запрошував мене послухати радіопередачі з Берліна. А якось казав мені, що хотів би переїхати жити на батьківщину свого татуся.

— А ви б хотіли зустрітися з батьком? — немов жартома спитав Тараненко.

— Звичайно. Хотів би. Тим більше тепер, коли мати відкрила мені таємницю. Але ж як це зробити?

— Довідаєтесь пізніше, — глянув Тараненко на Петера і м’яко всміхнувся…

ЗВ’ЯЗОК УТРАЧЕНО

Ще кілька днів над Берліном клубочились дощові хмари. Та, нарешті, під вечір сяйнуло сонце. Призахідне проміння посипалось крізь голубий серпанок на мокрі шосе й тротуари, ковзнуло по сірих мармурових колонах будинку імперської канцелярії і спалахнуло недобрим вогнем на зеленавих шоломах вартових біля входу.

А десь через годину — другу надсадно завили сирени, загахкали зенітки і на квартали затемненого міста посипались бомби.

Наступного ранку берлінці, втомлені нальотом авіації, побачили на Шарлотенбурзькому шосе чорний «опель». Він проминув Бранденбурзькі ворота і, звернувши на Вільгельмштрасе, помчав далі. Зупинився аж на Франкфурталеї, подекуди захаращеній руїнами будинків. З нього вийшов молодий чоловік у цивільному, купив на розі вулиці біля метро кілька свіжих газет і кинув їх на заднє сидіння «опеля». Підняв капот, нахилився до мотора й зиркнув на сіре авто, що зупинилося неподалік. Коли «вандер» зрушив з місця, пихнув димком і чорний «опель-капітан». Фіалкова хмарка гойднулась і розтанула в повітрі.

За містом, віддалік селища Мальсдорф, машину зупинили солдати.

— В чому річ? — нетерпляче запитав чоловік у цивільному.

— Попереду небезпечна зона, — застеріг патрульний. — Вночі американці бомбардували селище. Багато будинків знищено. Знешкоджено ще не всі бомби уповільненої дії.

— Я їду до автомайстерні, — пояснив той, що сидів за кермом «опеля». — Сподіваюсь, вона вціліла…

— їхати далі заборонено, — стояв на своєму солдат. — Повторюю, там військовополонені знешкоджують бомби.

— Хто у вас за старшого? — різко запитав чоловік у цивільному.

— Це не має значення, — байдуже відповів патрульний.

— Покличте старшого!

Пришкандибав старий єфрейтор, перевірив посвідчення, клацнув закаблуками:

— Гер обер-лейтенант, ми вас пропустимо. Але ж зважте: дуже небезпечно…

— Дякую. Будьте певні, нічого зі мною не станеться! Машина різко зірвалася з місця і помчала до селища.

Німці давно уже звикли до таких «сюрпризів», як бомбові удари. Нальоти авіації на глибокі тили фашистів стали звичним явищем. І все ж розголошувати про жертви від «повітряної зброї» вважалося вчинком непатріотичним. В листах на фронт цензура викреслювала навіть згадки про це. Щоб уникнути допитів в СД[4], близькі й родичі загиблих тримали язик за зубами. Балакунам, наприклад, приписувались «поразницькі настрої», а з підозрілими фашистська юстиція не панькалась.

Авто швидко поглинало стрічку асфальту. Чим ближче під’їжджав обер-лейтенант до селища, тим тривожніше ставало на душі. Наслідки нічного нальоту були страшніші, ніж він сподівався. Гостроверхі будинки на околиці, ферми і приміщення сільськогосподарських підприємств лежали в руїнах. Тут-там у центрі стирчали обгорілі стіни готичних споруд різного призначення, дорогу захаращували купи битої цегли. Тут же вовтузились добровольці з носилками й лопатами. Інші мешканці Мальсдорфа снували подвір’ями знівечених садиб.

Опель звернув у бічну вулицю, потім покотив бруківкою, обсадженою липами. Там, на затишній околиці, виднівся високий сосновий яр. Праворуч, в низині, була автомайстерня.

Стояла вона ще вчора увечері, а вночі, після нальоту американських бомбардувальників, її не стало. Ані майстерні, ані будиночка під зеленим дахом, де мешкав господар невеличкого підприємства. Лишились тільки закіптюжені руїни.

Картина вразила обер-лейтенанта. Він різко натиснув на гальма. Сидів блідий, кінчики пальців тремтіли. Вискочив з машини і в недоброму передчутті вбіг на подвір’я. Там було порожньо. Навкруги — тиша й нудотливий запах горілого. Придивився уважніше: вхід до будинку вже розчищено. Отже… Господар живий! Мабуть, десь тут, поблизу… Мерщій обійшов двір. Під кам’яною загорожею помітив літнього чоловіка в чорній сутані. То був священик. Схрестивши на грудях руки, він підійшов до прибулого.

— Сину мій, ким доводився вам пан Розе? — запитав співчутливо. Потім, побачивши на вулиці автомобіль, зітхнув: — Шукайте, далебі, іншу майстерню. — Пастор ще раз глянув на машину, обвів поглядом стіни колишньої оселі. — Як бачите, тут трапилось лихо. Нарікати ж на випадок — безглуздо. Погодьтесь, це не найгірше з того, що нас чекає. Так, сину мій, німці страждають за гріхи…

— Які гріхи? — підвищив голос чоловік у цивільному. — Чим завинив перед богом хазяїн майстерні? Він завжди чесно працював. А як чудово ремонтував машини!

— Авжеж. Усе це я знаю. Я завжди поважав пана Розе. А кажу так взагалі, бо ми не дотримуємось божих заповідей: не убий, не вкради… — І пастор заходився перелічувати гріхи, що вже давно стали нормою поведінки фашистського солдата на окупованих територіях.

— Постривайте, отче, — перебив співрозмовник. — Що трапилось з паном Розе? Він живий?

Священик скорботно похилив голову:

— Він загинув, царство йому небесне.

— Неправда! — вигукнув прибулий, сподіваючись, що той, хто так потрібний для зв’язку з Центром, ось-ось повернеться додому. — А може, ви, отче, помиляєтесь?

— Учора ввечері, коли оголосили повітряну тривогу, пан Розе був у мене. Ми рушили до бомбосховища. На вулиці він зупинився. «Піду, — каже, — заберу служницю, бо вона така глуха, що не почує навіть бомбових вибухів». Але ні пан Розе, ні його служниця до сховища не прийшли. Після відбою я побачив на місці будинку пана Розе чорну руїну. Майстерню теж розкидала вибухова хвиля. Люди розібрали завал і знайшли останки загиблих. їх кудись відвезли солдати…

Священик зробив паузу і раптом, наче грім з ясного неба, пролунав оглушливий вибух. Здавалось, розкололася земля, повітряна хвиля ударила в обличчя. Це спрацював механізм бомби уповільненої дії.

Пастор заквапився додому. Поспіхом попрощавшись, він зник за рогом будинку. Чоловік у цивільному навіть не поворухнувся. Він ще довго стояв біля руїни, немов закам’янілий, намагаючись до кінця збагнути усе, що трапилось цієї ночі.

Отже, зв’язок втрачено. Обірвалось життя не лише радиста, а й дорогої людини, яка виростила й виховала його, кого називав батьком, ким завжди пишався, особливо тут, на його батьківщині, куди обидва за велінням серця в різний час і різними шляхами прибули як бійці таємного фронту, щоб захищати Країну Рад.

Відтоді, коли вони вперше зустрілись у Німеччині, багато що змінилося. Із службових джерел обер-лейтенант був добре поінформований про становище на фронтах. Наступ радянських військ продовжувався. Частини «вермахту» чинили шалений опір, проте ініціатива була в руках Червоної Армії. Усе це радувало радянського розвідника, що діяв у «Зондерштабі-Р» під личиною обер-лейтенанта Шлезінгера й виконував нелегкі, ризиковані завдання. Тепер же, як це буває в складних лабіринтах розвідки, на мить розгубився. Загинув Розе — найближчий друг і порадник, обірвався зв’язок з Вітчизною… Що робити? Як повідомити Центр про смерть радиста, про події у Словаччині? Використати обумовлені тайники? Але хто і коли до них навідається?

Подув вітерець, здійняв з руїн кіптяву й поніс ту чорну хмару до понівечених осколками яблунь. Розвідник стрепенувся, струснув головою, немов відганяючи тривожний сон. Глянув на годинник і рушив до автомашини. «Відчай — поганий порадник, — міркував, сідаючи за кермо. — Треба заспокоїтись і шукати виходу».

Чорний «опель» повертався до Берліна. Приблизно там, де зупиняв його патруль, виринула колона військовополонених. Після знешкодження бомб їх знову гнали у табір. Бранців було небагато — чоловік двадцять. Голодні, виснажені непосильною і небезпечною роботою, вони ледве переставляли ноги. «Роковані на смерть, — з гіркотою зауважив розвідник. — Навряд чи вдасться кому-небудь з цих хлопців вернутися на Батьківщину…»

Несподівано згадалось: у концтаборі в Карлхорсті, куди декілька разів заходив разом з Пайчером у службових справах, серед таких же хлопців помітив людину у вилинялому морському. бушлаті. Від інших бранців той нічим не відрізнявся. Зате обличчя… Так, обличчя полоненого здалося знайомим. «Де і коли ми бачились? — напружено міркував обер-лейтенант. — Не інакше, як зустрічалися перед війною». І раптом тривожна думка пронизала мозок: «А що, коли той давній знайомий впізнає мене? Цим одразу ж скористається відомство Гіммлера». Щоб уникнути провалу, відвідування концтабору довелось припинити.

І ось тепер, після трагічної смерті Карла Розе, у розвідника виникла ідея — спробувати використати для зв’язку з Центром саме того матроса. Звичайно, щоб зважитись на такий крок, його треба вивчити, перевірити. Якщо виявиться цілком надійним — відповідно підготувати і, прикривши виконанням завдання «Зондерштабу-Р», переправити через лінію фронту. Варіант реальний і безпечний! Адже задум співпадає з дорученням шефа, який хоче послати в розпорядження харківського резидента добре підготовлену людину з військовополонених.

«Опель» їхав поряд з колоною. Він то зупинявся, то наздоганяв її. Конвоїри насторожено озиралися.

Нарешті, бранці зникли за воротами табору, тимчасово розташованого на іподромі в Карлхорсті. Машина різко набрала швидкість і згубилася в лабіринтах вулиць.

СЛУЖБОВИЙ ЗЛОЧИН

Радянсько-польський та польсько-словацький кордони Петер Розе перейшов у жовтні 1938 року за допомогою контрабандистів.

У Прешові продав золоту обручку. За виручені гроші купив костюм і черевики. На цвинтарі зайшов до порожньої каплички, переодягнувся, а свій брудний одяг та взуття закинув у кущі. Потім зайшов до перукарні, підстригся, поголився. Став схожий на-міського жителя. Того ж дня покинув Прешов і без всіляких пригод поїздом дістався до Праги, а відтіля автобусом у містечко Хеб. Там відшукав чепурний будинок, господареві якого мав представитись племінником Раулем. Натиснув на кнопку дзвінка. На ганку спалахнуло світло, почулися кроки. Двері відчинилися.

— Ви будете Ганс Болдман? — запитав по-німецькому Петер.

— Я Ганс Болдман. А в чому річ?

Розе кинувся обіймати й цілувати його. Пустив навіть сльозу. Господарі розгублено дивились і знизували плечима.

— Даруйте, розчулився. Це — радість. Щастя, що знайшов вас. Я — ваш племінник Рауль, син вашого брата Оскара з Росії. Батька заарештували. Те саме загрожувало й мені. Але я втік за кордон і ледве дістався до вас… Допоможіть. Я довго не докучатиму. Поки знайду роботу, — не даючи опам’ятатись господарям, пояснював, благав нежданий гість.

Підозрілість в погляді Болдмана зникла. Його хвилювала доля єдиного брата, вихорами життя закинутого в Росію, племінника, що втік до Німеччини. Адже його перебування тут не можна було приховати від німецьких органів влади, яка вже діяла в окупованих Судетах. Саме це, як пізніше переконався Рауль, бентежило дядька. Втікача розпитували про батька й покійну матір, про життя в СРСР. Той розповідав про все докладно і дедалі більше завойовував довір’я.

Розмовляли довго. В слушну мить Рауль вийняв кишенькового годинника, колись подарованого Гансом Болдманом Оскарові, й навмисне довго придивлявся, котра година. Дядько Ганс впізнав свій подарунок братові. Він скрикнув і вихопив його з рук, почав розглядати. Годинник остаточно переконав Болдмана, що цей юнак — син його рідного брата.

Дві доби Рауль не виходив з дядькового будинку, відпочивав після важкої дороги. їв, спав. Третього дня дядько з племінником поїхав у Карлові Вари до свого зятя, штурмбанфюрера СС Пайчера, що працював там комісаром політичної поліції. Пізніше Рауль довідався, що ця імперська таємна служба прикривала свою активну діяльність поліцейським мундиром. Мета поїздки — порадитись, як бути далі, куди і кому слід заявити про нелегальний приїзд племінника з Радянського Союзу до дядька в Німеччину.

Пайчер прийняв їх у своєму кабінеті, дуже радо зустрів, обійняв старого Болдмана, запросив сідати. Не питаючи тестя, хто з ним, почав розповідати, що одержав листа від дружини з Берліна. Емма має намір приїхати до батьків у Хеб з дочкою. Він, Пайчер, теж приїде туди, щоб разом відсвяткувати день народження своєї доньки Грети.

— Це для нас, старих, велика радість бачити вас, дорогих, у своєму домі, та ще з такої приємної нагоди, як повноліття внучки. Обов’язково приїздіть, — запрошував Болдман.

— Приїдемо, неодмінно будемо!

Пайчер раптом якось дивно глянув на Рауля:

— А хто цей молодик?

— Ми приїхали порадитись з тобою, — почав Болдман. — Це Рауль, син мого брата Оскара. Він утік з більшовицької Росії, бо його так само могли заарештувати, як батька. Той ще задовго до 1914 року поїхав туди працювати. Мабуть, більшовики його вже знищили, — старий Болдман витер сльозу.

Пайчер кинувся до карафи, налив у склянку води, подав тестеві. Скориставшись цим, Рауль вихопив з кишені хусточку, одвернувся до вікна і теж почав витирати очі. Це справило вигідне для нього враження на Пайчера. Він про щось напружено думав. В кабінеті запанувала тиша. Було тільки чути, як важко дихає старий розхвильований Болдман. Раптом пролунав телефонний дзвінок. Пайчер узяв трубку й пригніченим голосом сказав:

— Сьогодні зайнятий. Заходьте завтра о десятій. — І поклав трубку. Тоді підійшов до юнака, обійняв за плечі й тихо заговорив:

— Не журися, друже. Ти тепер на батьківщині, заживеш новим життям, і все буде гаразд.

— Але ж я народився…

— Для таких німців, як ми, це не має значення. Твій батько німець, ти німець, і тепер Німеччина стане твоєю батьківщиною.

— Про це я мріяв. Німеччини ще не знаю, але батько виховував у мені любов і гордість за свою батьківщину. І я готовий; бути таким, як мій батько.

— Похвально! — з піднесенням вигукнув Пайчер. — Правда, подібна заява не звільняє мене від обов’язку знати про тебе все, що знаєш ти. Вибач, що звертаюся до тебе на «ти», але ж ти годишся мені в сини.

Як Рауль і чекав, комісар тут же звелів йому розповісти все про себе, рідних. Цікавився, чим ті займались, довго розпитував про причину арешту батька, виявив інтерес до того, чи знав хто про намір хлопця втекти з Росії, хто і в чому допомагав при втечі зокрема при переході кордонів, як пробирався до Судет…

Перед цим юнак звернув увагу, як Пайчер нагнувся праворуч за столом, провів рукою під стільницею, потім узяв книжку, що лежала перед ним, і переклав у верхню шухляду правої тумби.

Про все, що відбувалося до переходу радянсько-польського кордону, втікач розповідав згідно з легендою. Далі не було потреби вигадувати.

Пайчер уважно слухав. Інколи кидав погляд на старого Болдмана, який ще більше розхвилювався, хоч уже вдруге слухав цю розповідь. Рауля трохи дивувало: всупереч тому, що йому говорили чекісти у Харкові, розповідь ніхто не записував.

Після закінчення розмови Пайчер знову зробив такий же рух рукою під стільницею, заглянув у шухляду і, випроставшись, запропонував гостеві записати свою розповідь на папері.

— Але зробиш це пізніше, а зараз пішли обідати, — закінчив він.

Проходячи повз лейтенанта, котрий чергував у приймальні, Пайчер, не зупиняючись, кинув:

— Буду на квартирі. В разі потреби, дзвоніть.

За обідом господар розпитував Болдмана про його зв’язки з братом, який жив у Радянському Союзі, і навіть щось занотовував до свого кишенькового записника. До кінця дня вони не розлучалися.

Пізно ввечері на Пайчеровій машині приїхали в Хеб, Тоді ж у присутності Рауля дядько наказав дружині, як це радив зять, нікому не розповідати про приїзд племінника. Пізніше Рауль довідався: його перевіряли, навіть порівнювались письмові записи з тими, що були потай записані на магнітофоні в кабінеті Пайчера під час першої розмови з ним. Та коли Пайчер отримав повідомлення з Берліна, що Оскар Болдман тривалий час працював у Радянському Союзі агентом німецької розвідки, різко змінив своє ставлення до Рауля. Він це відчув особливо тоді, коли Пайчер з дружиною і дочкою кілька днів гостювали в Болдманів, пишно відзначаючи Гретине повноліття. Молодій, вродливій дівчині Рауль сподобався. Очевидно, ставлення до нього дочки й меркантильні плани штовхнули Пайчера навіть на злочин. І цей його службовий злочин зовсім приховав сліди Раулевого прибуття з Радянського Союзу.

Річ у тім, що до рук Пайчера потрапили документи, за якими поліція мала розшукати незаконно народженого сина власника рибного промислу та консервного заводу на острові Рюген в Балтійському морі якогось пана Шлезінгера. Перед своєю смертю рибопромисловець залишив йому у спадок все своє майно. Звали того сина Рауль, і ця обставина, як казав Пайчер, навела його на думку зробити втікача з СРСР спадкоємцем Шлезінгера. Він навіть сам приїхав у Хеб для розмови з Раулем на цю тему. Юнак зауважив, що коли є певність, що це можливо зробити, то він цілком покладається на нього і все життя буде йому вдячний.

— Замість вдячності краще гроші, — посміхнувся Пайчер. — Я хотів би мати половину вартості спадщини, яку ти одержиш.

— Не заперечую. Робіть, як краще. Але так, щоб мені не довелось потрапити до в’язниці.

Рауль вважав, що було б чудово, якби Пайчер одержав-таки половину того капіталу. Тоді він зробить усе, щоб про подібний злочин ніхто ніколи не довідався.

Так розвідник став Раулем Шлезінгером, власником великого маєтку, яке через рік, за порадою Пайчера, продав і переїхав на постійне мешкання до Берліна. А незабаром одружився з дочкою Пайчера і жив у його сім’ї.

Коли гітлерівська Німеччина напала на Радянський Союз, Пайчер, що вже став штандартенфюрером СС і шефом управління та спеціального відділу — «Зондерштабу-Р» в Берліні, запропонував Раулю йти працювати під його керівництвом.

У ПОШУКАХ КРЕМЕНЯ

Особливих причин веселитись у гітлерівців не було. Та за традицією у вільний від служби час співробітники «Зондерштабу-Р» та інших таємних відомств збавляли годину — другу за кухлем баварського пива в прокуреній «бірштубе», де можна було в невимушеній обстановці обмінятись враженнями про події на фронтах. Для Шлезінгера такі зустрічі стали чудовою нагодою для ближчого знайомства з «колегами».

Заходила мова й про Словаччину, де вже не раз доводилось бувати з особливими завданнями співробітникам другого відділу. Політична ситуація там дедалі ускладнювалась. Це примушувало абвер, СД та інші розвідувальні органи рейху тримати на гарячому місці численні штати розвідників, контррозвідників, таємної та звичайної поліції. З усього було видно: «східний район» от-от стане ареною важливих подій. Це підтверджувалось також інформацією, яка таємними каналами надходила із Словаччини до управління штандартенфюрера СС Пайчера.

Ознайомившись з новими донесеннями з головного міста[5] так званої Словацької держави, шеф управління і «Зондерштабу-Р» викликав до себе Шлезінгера.

— Ось що, Раулю, — сказав штандартенфюрер, — готуй чемодани. Є дозвіл на твою поїздку до Словаччини. Гадаю, проти цього заперечувати не станеш. Перед тобою відкриваються неабиякі можливості…

— Я солдат фюрера, — виструнчився обер-лейтенант, — і готовий виконати будь-який наказ!

— Це добре, — схвально кивнув головою шеф. — Але не забувай: ти не лише солдат фюрера, а й розвідник. Крім основної роботи по лінії «Зондерштабу-Р», виконуватимеш і мої особисті доручення. В чому вони полягають — поговоримо перед від’їздом. А тепер займемося іншими питаннями. Я доручив тобі підібрати й підготувати агента для засилки в Харків. Що можеш доповісти з цього приводу?

— Намітив об’єкт для вербування, та з цим полоненим треба ще попрацювати. Хочу переселити його з карлхорстського табору в інше місце.

— Гаразд, я зв’яжуся з комендантом табору, і він видасть тобі кілька в’язнів. Але ж дивись, людина ця має бути такою, з якої можна було б зробити хорошого розвідника. Даю на підготовку додатковий час. Через два тижні доручення має бути виконане. Зрозумів?

— Так, гер штандартенфюрер!

Розмова з шефом зміцнила намір Шлезінгера негайно зустрітися з матросом. Про нього пам’ять зберегла враження як про порядну людину, патріота, хоча дотепер не міг згадати, де й коли вони зустрічались. Однак розвідник сподівався: потрапивши на Батьківщину в ролі фашистського агента, матрос напевне з’явиться з повинною і чесно розповість про все органам державної безпеки.

Перед відправкою в радянський тил одержить інформацію, з якої в Центрі здогадаються, від чийого імені він діє. Одним словом, матрос, сам того не знаючи, допоможе йому. Якщо розрахунок справдиться, то новий зв’язковий шукатиме «Сокола» уже в Словаччині.

Наступного ранку обер-лейтенант поїхав до карлхорстського табору.

Погода знову зіпсувалася. З неба сіялась дрібна мжичка, землю встеляв туман. На сторожових вишках ледь бовваніли постаті вартових. Охоронники в чорних клейончатих плащах ліниво походжали з вівчарками вздовж огорожі з колючого дроту.

Коли у двір вивели військовополонених для ранкової перевірки, наглядачі попідтягували поводки вівчарок. Пролунала команда «Шикуйсь!» і з невеликого цегляного будинку вийшли двоє: начальник табору майор Зеем, якого за злість і підступність тут охрестили «змієм», і якийсь молодий обер-лейтенант. Вони мовчки стали обходити ряди бранців. Невдовзі гість зупинився біля русявого, худого полоненого в потертому флотському бушлаті. Той раптом зблід. «Здається не він, хоч і схожий, — міркував обер-лейтенант. — Треба перевірити».

— Guten tag! — привітався Шлезінгер по-німецькому й торкнув полоненого рукою за плече.

Цей жест мав особливе значення — коли до в’язня звертався хтось із службових осіб, охорона негайно його відокремлювала. Серед бранців не було більше схожих на того матроса, однак, маскуючи свій намір, обер-лейтенант ще двічі вітався та клав руку на плечі полонених.

Перед від’їздом Шлезінгер довго сидів у кабінеті начальника концтабору. Той частував гостя французьким коньяком, але тримався насторожено. Кортіло запитати, навіщо знадобились обер-лейтенантові полонені, та не наважувався. Лише натякнув:

— Гадаєте, щойно підібрані росіяни підійдуть вам?

На обличчі Шлезінгера майнула іронічна посмішка.

Навіть самому собі він не зміг би дати відповідь на це питання. Був певен в одному: того, кого шукав, у таборі, на жаль, не знайшов.

Зеєм примружився й повів мову далі:

— Раджу вам бути обережним. Я давно працюю в таборах, і добре вивчив психологію більшовиків. Це люди фанатичної віри в свої ідеали… До речі, в камері-нулівці другу добу перебуває один справжній фанатик — чорноморський матрос. У нього в кишені знайшли вирізаний з якоїсь газети портрет Леніна розлінований олівцем на квадратики — видно збирався перемалювати. Єфрейтор забрав той портрет. І що ви думаєте? Матрос кинувся на охоронника з кулаками! Ми, звичайно, могли б його розстріляти, але цікаво дізнатися, хто передав йому вирізку з газети. Про цього типа я повідомив у гестапо. Сподіваюся, там він заговорить.

— Кажете, матрос? — пожвавішав обер-лейтенант. — Покажіть мені цього фанатика.

Коли полоненого завели до кабінету, Шлезінгер від радості мало не схопив його в обійми. Це був той матрос, на якого він покладав надії.

— Ну, Крифорученко, — есесівець скалічив звук «в», вимовляючи українське прізвище, — признавайся, хто дав тобі портрет?

«Криворученко… Криворученко… Криворученко Олександр», — раптом згадав розвідник секретаря комсомольського осередку гальмового цеху Харківського паровозного заводу, де колись разом працювали.

Полонений стояв мовчки, і лише тугі жовна ворушились на худому обличчі.

Тоді обер-лейтенант задав в’язню кілька запитань, але той навіть не глянув у його сторону.

Поведінка матроса вивела з рівноваги есесівця. Він вийняв з шухляди кастет і наблизився до бранця.

— Стривайте, — зупинив його Шлезінгер. — Цим мовчуном займеться наше управління. Хай відправлять його в машину до відібраних полонених.

— Але ж… — запнувся Зеєм. — Я повідомив гестапо.

— Як представник управління «Зондерштабу-Р» вимагаю передати цього матроса в наше розпорядження. Потрібні додаткові вказівки? Ви їх одержите! А зараз даю вам розписку…

РОЖЕВИЙ СВІТАНОК

Трьох, відібраних обер-лейтенантом, відправили в інший табір. Моряка відвезли в так звану карантинну ферму № 8, розташовану в господарстві бауера Крюгера неподалік Берліна. її влаштував «Зондерштаб-Р» для перевірки і навчання майбутніх агентів розвідки та диверсантів.

Роль сина власника господарства, що повернувся із Східного фронту «сліпим», виконував досвідчений лейтенант таємної служби. Свій гнів і ненависть до росіян він «сплачував» полоненим.

Першого ж дня матрос не стерпів знущань і за це поплатився — бауер жорстоко побив його, а потім зачинив у цегляний хлів. Через кілька годин з’явився фургон. Бунтівника в супроводі охорони кудись повезли.

Машина зупинилася біля будинку на околиці міста. Чорноморця завели в під’їзд, тоді конвоїр вштовхнув його до кімнати.

Кабінет, куди потрапив в’язень, нічим не нагадував холодну камеру з вогкими стінами й цементною підлогою. З-під зеленого абажура настільної лампи лилося м’яке світло. Біля письмового столу стояли великі крісла, затягнуті чорною шкірою. Навпроти — така ж канапа. У простінку між вікнами висіла картина в золотистій рамі «Рожевий світанок». Чисте ранкове небо, широке плесо річки… В матроса це викликало згадку про ніжні світанки на рідній землі, і той миттєвий спогад болем озвався в серці…

В кутку на буфеті стояв графин. У ньому живим сріблом поблискувала вода. В’язня мучила спрага. Ось уже третій чи четвертий день йому не давали пити. Минулої ночі в химерному півсні нахилився до відра. Вода знадливо плюскотіла в руках, вигравала срібними лелітками, а потім немов розтанула у повітрі. Губи пересохли й потріскались, в роті пекло.

Моряк ступив до буфета. Тремтячою рукою схопив склянку, налив води, пригубився… І тієї ж миті ліворуч на стіні гойднулася людська тінь.

— Смачна водичка? Ніби з Дінця! — почулося за спиною.

Бранець від несподіванки завмер. Скільки тривав цей психічний шок? Секунду, дві, хвилину? Краплі стікали по неголеному підборіддю за комір. Нарешті, обернувся. Перед ним стояв обер-лейтенант, якого бачив уже в кабінеті начальника табору. Тепер чорноморець впізнав його: «Це той Розе, що колись працював на Харківському заводі».

Криворученко здригнувся, поставив склянку на столик.

Обер-лейтенант уважно розглядав полоненого. Бліде симпатичне обличчя, великі голубі очі. Саме таким він бачив Сашка ще на тих зборах, коли комсомольці цеху обрали його своїм ватажком.

— А ти не з полохливих, — порушив мовчанку обер-лейтенант. — Не кожен за подібних обставин зважиться на таке. В нас за найменшу провину карають на місці.

— За склянку води? — уточнив матрос.

— За те, що було в Карлхорсті, — пояснив офіцер ї втупив погляд у співрозмовника. — Ти мав зв’язок з партійним або комсомольським підпіллям у таборі?

— Хоч поріжте мене на шматки, товаришів все одно не видам, — з викликом відповів бранець.

— Заспокойся. Від тебе цього не вимагаю. І все ж, може, поясниш, як зважився на фермі підняти руку на арійця?

— Небагато важить життя полоненого матроса…

— Справді, «улов» був би невеликий, — посміхнувся обер-лейтенант. — Ти здатний на більше. Повір у мою щирість, я хочу визволити тебе з неволі.

— Для чого?

— Я можу зробити так, що ти знову станеш людиною, м’яко спатимеш, смачно їстимеш, досхочу питимеш. Не тільки воду, а й пиво. Німецьке пиво. Але спершу треба переконатися, чи ти вартий цього. Розкажи, ким до війни був, як потрапив у табір.

Матрос нахмурив брови, його блакитні очі немов закрижаніли. Шлезінгер відступив кілька кроків назад, потім перегнувся через стіл і натиснув кнопку виклику. На порозі з’явився солдат.

— Перукаря до мене.

— Яволь! — клацнув закаблуками охоронець.

Обер-лейтенант знову глянув на полоненого:

— Ну, розповідай про себе.

Хвилину повагавшись, Олександр став викладати своє минуле цілком правдиво, бо воно могло бути відоме абверівцям з обставин, за яких потрапив до концтабору, та з фронтового документа. Однак приховав приналежність до комсомолу. Обер-лейтенант, здавалося, повірив. Коли мова зайшла про Харків, вигукнув:

— О, я добре знаю твоє рідне місто! Там мені довелось бувати ще в сорок другому. Багатий край, і люди у вас ділові, роботящі…

У двері постукали, до кабінету зайшов перукар.

— Зробіть цього пана молодим, — жартома кинув Шлезінгер, вказуючи на полоненого.

Олександр присів, відгорнув комір бушлата. За кілька хвилин він був пострижений, поголений. І справді, наче помолодшав, Перукар зібрав інструменти і мовчки вийшов. Обер-лейтенант відклав набік «справу», посміхнувся:

— Тепер ти схожий на людину, Криворученко.

Він не зводив погляду з полоненого, прокручуючи в пам’яті стрічку минулого: Харків, завод, комсомольські справи… «Чудово! — вирішив нарешті. — Здається, Олександр мене не пригадує».

Насправді ж було інакше. Матрос як тільки міг приховував, що пам’ятає Розе. Колись знав його як щирого хлопця, комсомольця, патріота. Не міг збагнути, чому той став на шлях зради, служить нацистам. Розумів лише одне: від таких перевертнів можна всього сподіватися.

Полонений підвів голову, глузливо запитав:

— Скажіть-но, добродію, чим я заслужив вашої ласки?

— А ти не поспішай з висновками. Камери-одиночки ось тут, поряд, — відрубав Шлезінгер і знову перейшов на дружній тон: — Сподобався ти мені своєю сміливістю, тож хочу допомогти, підказати рятівний шлях. Звідси є лише дві стежки: в життя або в небуття. Раджу обрати першу. Трапиться нагода побувати в Харкові, провідати рідних. Треба тільки виробити іншу лінію поведінки. Тоді ми відправимо тебе на Україну з відповідним дорученням. Воно не з важких, але потребує, як би точніше висловитись… Ну, кмітливості. Часу на роздуми в тебе обмаль. Прогавиш момент — підеш тією, другою стежкою.

— Краще відправте мене в небуття, — звівся на ноги полонений. — Зрадником Батьківщини я не стану.

Запанувала насторожена тиша. Лише десь за вікном лунав похідний марш. Але й він скоро замовк.

— Он який ти швидкий. Все уже й вирішив, — кинув з докором Шлезінгер. — Хочеш жити, це я знаю, та умови мої відкидаєш. Не квапся відмовлятись. Зваж, за логікою здорового глузду з такою пропозицією я не повинен був би звертатись саме до тебе — матроса, який навіть не приховує ненависті до німців. Де гарантія, що ти, потрапивши до Харкова, не зробиш якоїсь дурниці? Як бачиш, я теж ризикую. Чого домагаюся від тебе? Щоб врахував наші та свої власні інтереси. А там буде видно. Для таких, як ти, краще загинути в боротьбі, ніж тут, за гратами, або за колючим дротом концтабору. Подумай, добре подумай про це. Даю тобі ніч. Більше не можу.

Обер-лейтенант глянув на картину, що висіла на стіні. Очі його потеплішали.

— Ти все зрозумів? — запитав бранця.

Той розгублено кивнув головою. Шлезінгер натиснув на кнопку.

— Я викличу тебе завтра…

Того ж дня обер-лейтенант повідомив Пайчера, що приступив до обробки матроса. Той, мовляв, клюнув. Мотиви? Війну Ради все одно програють. Скоро вступить у дію нова, надсекретна зброя. З голоду теж умирати не хочеться. Якщо буде матеріально забезпечений, то згоден виконувати накази німецького командування.

Звичайно, розвідник багато що сказав авансом. Фактично матрос міг відмовитись.

ПАСТКА

У новій секретній установі «Зондерштабу-Р», як і на карантинній фермі № 8, існували свої усталені порядки. Ретельно дотримуючись усіх правил конспірації, сюди привозили й вивозили звідси тих, хто виконав або мав виконати спеціальні завдання розвідки.

Вартовий, що вивів Криворученка з кабінету обер-лейтенанта, не цікавився, хто він, не задав жодного запитання. Одначе старанно обшукав: обмацав з ніг до голови, вивернув усі кишені, та нічого не знайшов. Відібрав ремінь і наказав йти попереду. Вузькими східцями спустилися до підвалу. Конвоїр відчинив двері, кивнув головою — «заходь». Полонений ступив у напівтемну камеру. Глухо зачинилися двері, клацнув замок.

Більше року Криворученко поневірявся по гітлерівських концтаборах, а в таку ось пастку потрапив уперше. Запах сосни! Звідки він? Обдивився приміщення. В тьмяному світлі лампочки, що ледь жевріла під стелею, побачив дерев’яний тапчан. На дошках виступили крапельки живиці. Ліворуч зяяло квадратне віконце з металевими гратами. Уздовж — свіжі сліди електрозварки.

«Камера-одиночка», — згадались слова обер-лейтенанта. Тепер він не військовополонений, а в’язень, що опинився в лабетах зрадника. Мерзотник Розе! Зрікся Батьківщини і, ставши офіцером розвідки, вислужується перед фашистами, вербує для них агентів. Та цього разу марно старається. Чорноморський матрос Олександр Криворученко перед ворогом на коліна не стане!

Долала втома. Олександр зачерпнув кружкою з відра води, спорожнив її. Потім ліг на тапчан, заплющив очі, але сон не приходив — підвальна нічна прохолода, важкі думки відганяли його. «Найдорожче в людини — це життя…» — зринали в пам’яті слова Островського. За життя треба боротися. Та як вирватись з цього «кам’яного мішка»? Вдатися до хитрощів? Розе пропонує реальний шлях до волі. Харків! Дістатися б на рідну землю, а там хай чекають. Фашистський агент зникне. Прийде до органів державної безпеки, і не з порожніми руками. Чому ж тоді запроданець йде на це? Бракує досвіду? Навряд! Гадає, побоюся з’явитись з повинною? Чи, може, виходить з інших міркувань? Що ж він задумав, цей клятий зрадник?

До самого ранку різні, часом навіть фантастичні припущення роїлись у голові бранця. Потім, як і вчора, звідкись долинули звуки похідного маршу, вулицею прогуркотіла автомашина. Згодом надворі посвітлішало, і передмістя ожило. В темну камеру стало проникати сонячне проміння. Зайчиком воно весело ковзнуло по стіні. Однак та золота краплина поволі меншала, доки, нарешті, не зникла зовсім.

Коли відчинилися двері й до камери увійшов конвоїр, матрос уже не чекав виклику.

— Aufstehen![6] — скомандував солдат і наказав мерщій підніматися сходами.

— Як спалося? — привітно запитав Олександра обер-лейтенант, коли в’язень переступив поріг кімнати.

На столику вже стояв сніданок на двох — яєшня і кава.

— Сідай, — запросив господар. — Спершу перекусимо, а тоді приступимо до роботи.

Після кількахвилинного вагання — їсти чи, може, зачекати, що буде далі, — Криворученко, нарешті, сів, узяв виделку і мовчки почав снідати.

— В дитинстві я жив у Судетах, — мовив Шлезінгер. — Там так уподобав яєшню, що й досі не приїлась. Справді, хороший сніданок!

Олександр мимоволі посміхнувся. Дивно виходить: за одним столом — колишній комсомольський секретар І фашистський офіцер. Обстановка, начебто, цілком мирна. Насправді ж кожне вголос сказане слово, навіть кожний жест мають особливе значення, бо сповнені непримиренної боротьби, з якої, врешті-решт, лише хтось один вийде переможцем.

Шлезінгер помітив зміну на суворому обличчі (матроса, і, коли той витер серветкою губи, запитав:

— Що ти відмовчуєшся? Зневагу до мене облиш. Сьогодні, а не пізніше, ми повинні домовитись: приймаєш мою пропозицію вернутися на Батьківщину чи ні?

— А кому ж хочеться гнити за тюремними гратами чи в концтаборі?

— Бачу, ти вже навчився цінувати життя, — полегшено зітхнув обер-лейтенант. — Гадаю, про це не шкодуватимеш. Мені теж хочеться жити спокійно, не озираючись. Та що поробиш? Війна! — Він пильно глянув у вічі співрозмовникові і зморшок на чолі наче побільшало.

Олександр задоволено посміхнувся. Це новина — фашистам захотілось спокою. А може, відчули: припікає?!

Видно, офіцер пожалкував, що дозволив собі захопитися й повестись з полоненим не так, як належить німцеві. Він тут же підвівся, строго запитав:

— То як, Криворученко, даєш згоду?

— Вчора ви згадували про Україну… З цього я зробив висновок, що вона визволена. Скажіть, якщо не секрет, як я туди потраплю?

— Гаразд, приховувати не стану. Більшовики досягли певних успіхів на фронті. Війська фюрера тимчасово залишили значну частину території України. Я кажу «тимчасово», бо німецьке командування планує новий наступ. Тебе ж перекинемо літаком в район Волинських лісів. Там найсприятливіші умови для десантування. Звідти дістанешся до Харкова. Матимеш справжні документи. Влаштуєшся на той же завод, де працював до війни. Нас дуже цікавить його продукція. А згодом з тобою встановить зв’язок наш представник. Надалі виконуватимеш його завдання.

— Може, то будуть такі завдання, з якими я не зможу справитись? — входив у несподівану роль Криворученко.

— Нічого складного. Його буде цікавити продукція заводу. А таку інформацію зібрати — дрібничка. Адже будеш працювати на тому заводі.

— А як той представник знайде мене?

— Не хвилюйся, він одержить відповідні вказівки. Та про деталі поговоримо пізніше. Сьогодні треба домовитись у принципі.

Розмова затягнулася. Криворученко довго вдавав, що не так легко змінює свої погляди. Він навмисне зволікав, мучив обер-лейтенанта десятками запитань. Хотів «упевнитись», чи завдання справді не таке вже й складне, чи не загрожує йому небезпека в разі провалу резидента. Лише тоді, коли Шлезінгеру урвався терпець і він гримнув на полоненого, матрос дав остаточну згоду повернутись у рідне місто із завданням фашистської розвідки.

Під вечір обер-лейтенант відвіз Олександра на своїй машині в невеликий будинок, що теж належав «Зондерштабу-Р».

— Поживеш тут трохи, відпочинеш. Усе необхідне дасть господар. І не здумай тікати, навкруги — охорона. Завтра зайду, почнемо готуватися до завдання.

ЩО БУДЕ, ТО БУДЕ!

Як тільки відкрили люк літака, десантник пірнув у чорну безодню. Каменем падав униз. У вухах дзвеніло, на спині вітер вихолоджував шкіру. Потім — різкий поштовх. Парашут розкрився, Криворученко завис у непроглядній каламуті повітряного простору.

Колишній матрос, тепер агент німецької розвідки під псевдом «Крук», після митарств у фашистських концтаборах опускався на рідну землю. Радість повернення заглушила всі інші почуття. Думав одне: швидше б здійснити заповітну мрію!

Опустився невдало — на крону високого дерева, й застряв на ньому. Щосили сіпнув за стропи. Марно. Виручила фінка. Звільнившись з полону парашута, квапливо зліз на землю. Постояв, прислухаючись до лісової тиші. Зорієнтувався по компасу й рушив на схід.

Воля!.. П’янка й солодка, вона розбурхувала мозок, сповнювала свідомість потоком буйних і, як здавалось, навік забутих відчуттів.

Аж ось праворуч прогуркотів поїзд. Олександр звернув і пішов на ту громовицю. Забрів на поле. Під ногами шелестіла стерня, пахло скошеним житом. Коли стежку перетнула залізнична колія, подався вздовж неї вузеньким путівцем, який вивів до залізничної станції.

Годинник показував четверту ранку, та на пероні було вже людно, й Криворученко у формі радянського лейтенанта-артилериста злився з натовпом. Ніхто не звернув на нього уваги.

Невдовзі на станцію прибув поїзд, що йшов до міста Ровно. Олександр сів у переповнений пасажирами вагон. Хвилин через десять пролунав гудок, задвигтіли колеса. Набираючи швидкість, поїзд покотив на схід.

…Криворученко сидів за столом навпроти капітана Ахтирського й розповідав про себе. Іноді контррозвідник підводився, ходив по кімнаті, ставив запитання, і тоді Олександр міркував з тривогою: «Вірить чекіст у мою щирість чи, може, вважає, що все це — побрехеньки, підступний маневр фашистського шпигуна?».

— Які завдання ставила перед вами німецька розвідка? — було черговим запитанням капітана.

— Я мав повернутись у Харків, влаштуватися на завод, де працював до війни, — пояснив Олександр. — Абверівці попередили, що там мене шукатиме їх представник за кличкою «Грак». Він назве пароль: «Коли ви зголили свою борідку?» Відповідь: «Тоді, коли потрапив у госпіталь». «Граку» я повинен буду таємно передавати інформацію про роботу заводу, виготовлення зброї. Перед вильотом мені дали ось ці документи, — і Криворученко вийняв з кишені пакет. — В них засвідчується, що внаслідок контузії мене звільнено за станом здоров’я з армії. Повертаюсь до попереднього місця проживання.

— Крім основного завдання, ви мали якісь інші доручення абверу?

— Так, незадовго до відправки у радянський тил зі мною розмовляв той самий обер-лейтенант, про якого розповідав раніше. Шлезінгер доручив насамперед побувати у Вінниці. Згідно з його наказом я мав зайти в будинок № 6 на вулиці Пирогова, де проживає якийсь Матвій Васильович Холодний. Обер-лейтенант дав мені пароль для зустрічі. Тому чоловікові я повинен був вручити ось цей подарунок. — Криворученко поклав на стіл позолочений кишеньковий годинник з тоненьким ланцюжком. — Холодному я мав сказати, що обер-лейтенант чекатиме когось з цим годинником у Братіславі. Шлезінгер застеріг: доручення це — цілком таємне, і про нього не повинен знати ніхто, крім нас двох. Домовились, що з Вінниці я вирушу до Харкова лише з відома Матвія Васильовича.

— Ви знаєте його в обличчя?

— Ні.

— А може, Шлезінгер описав зовнішність, особливі прикмети господаря вінницької квартири?

— Теж ні. Єдине, що мені відомо, — це прізвище агента і пароль для зустрічі…

Особа обер-лейтенанта Шлезінгера неабияк зацікавила начальника обласного управління державної безпеки, якому капітан Ахтирський доповів про явку з повинною колишнього матроса Криворученка.

— Розкажіть усе, що знаєте про Шлезінгера, — попросив полковник під час розмови з Олександром.

— Вперше я побачив обер-лейтенанта в карлхортському концтаборі, — мовив Криворученко, — і впізнав його відразу: це Розе — колишній активіст з німецької молоді, що працював перед війною на нашому Харківському заводі. Мене охопив жах. «Ну, — думав, — пропав я». Я ж був комсоргом цеху, активістом… Але, як незабаром переконався, Розе не впізнав мене. Полон, табірне життя зробили своє. Самі розумієте, товаришу полковник. До того ж ми працювали на різних дільницях цеху.

— Хто може підтвердити, що Розе проживав у Харкові?

— Там його знають. Батько Петера — один з колишніх полонених німців. Працював на ХПЗ механіком. Здається, ще в 1936 році звільнився з роботи. Через якийсь час його син теж залишив завод. Ходили чутки, наче вони обидва кудись виїхали… Там, у Німеччині, зустріч з Розе вразила мене. Не знаю навіть, чим заслужив його прихильність. Під час однієї з розмов обер-лейтенант сказав, що недавно випадково загинув його батько і, взагалі, війна вимагає великих жертв. Грав зі мною у відвертість. Натякав, що збирається до Словаччини з якимсь важливим завданням розвідки. їде, мовляв, у вогонь. Єдине місце, де можна відвести душу, то це братіславські кав’ярні. Якось похвалявся, що саме в Братіславі заробить великі гроші на африканських статуетках, якими давно гендлює. У нього багата колекція антикварних виробів.

Полковник уважно вслухався в кожне слово Криворученка і коли той закінчив розповідь, запитав:

— Як почуваєтесь на рідній землі? Мабуть, не вірите, що вже вернулися на Батьківщину?

— Повірив аж після розмови з капітаном, — посміхнувся Криворученко і перевів погляд на Ахтирського. — Неначе розтанула крига на душі.

— Це добре, — мовив начальник управління. Він закрив папку, що лежала на столі, тепло глянув на Криворученка: — Ви, мабуть, голодні? Тож треба перекусити з дороги…

— Спасибі! Капітан уже частував мене обідом.

— Тоді відпочивайте.

Олександр і капітан Ахтирський підвелися з-за столу. Полковник помовчав трохи, швидким і характерним лише для нього рухом пригладив шорстке, посивіле на скронях волосся і розкрив іншу папку.

— Ви вільні. Чекайте дальших вказівок.

Залишившись на самоті, начальник управління став аналізувати матеріали допитів. Він довго співставляв особисті враження з думкою капітана Ахтирського щодо особи Криворученка, ретельно зважував можливості використання Олександра ворожою розвідкою. Та ті приховані можливості відпадали одна за одною. Зрештою, не міг абвер за таких скрутних для фашистів обставин приносити в жертву далекосяжним планам своїх агентів! І все ж інтуїція — особливе чуття, що приходить з досвідом, — підказувала: в справі Криворученка є якийсь інший, таємний зміст.

Чи ж не вона, ця феноменальна здатність людського мозку — інтуїція, не раз уже допомагала полковникові прокладати точний курс в океані найрізноманітніших варіантів? Ось і тепер він безпомилково визначив суспільні якості колишнього матроса. Щирість Олександра не викликала сумніву. Зате обставини його вербування в концтаборі, відверті бесіди обер-лейтенанта під час підготовки до шпигунської роботи, його особисте доручення здалися досить підозрілими. Чи не тут, бува, криється загадка? Може, той хитрий Шлезінгер вклав у місію Криворученка якісь особливі наміри?

Про ці та інші міркування начальник управління доповів народному комісаріату державної безпеки республіки. Відповідь не забарилася. Пропонувалось доставити Криворученка у Вінницю за вказаною адресою. Дотримуватись і надалі правил конспірації. На місце вирушив уже співробітник НКДБ УРСР.

У Вінниці бесіди з Олександром продовжувались кілька днів. Він докладно розповів, коли і за яких обставин потрапив у полон, потім — до рук німецької розвідки, чому дав згоду виконати її завдання, що його спонукало прийти з повинною до органів державної безпеки. Та, незважаючи на доброзичливе ставлення чекістів, Криворученка не випускали з помешкання.

«Невже не вірять? — непокоїли думки. — Як довести свою щирість?»

Нарешті, на квартиру, де перебував Олександр, прийшов середнього віку чоловік у цивільному костюмі. На відміну від знайомих уже працівників державної безпеки, він не став, як то кажуть, ворушити минуле. Слово «товариш», з яким той звернувся до Олександра, потрясло його своїм змістом. «Отже, повірили!» — з радістю відзначив Криворученко. Його душевний стан неважко було зрозуміти.

Коли в душі юнака, що вернувся з фашистського пекла на Батьківщину, трохи вляглася буря почуттів, чекіст у цивільному посадив його поряд, довірливо сказав:

— Значить, товаришу Криворученко, ви прийшли з повинною відразу ж після приземлення. Це добре, бо можемо вжити негайних заходів. Вам теж буде доручення. Але, самі розумієте, потребує воно доброї волі. То як, даєте згоду допомогти нам? Тоді все гаразд. Слухайте уважно, що маєте зробити. Як наказав обер-лейтенант, підете на конспіративну квартиру і встановите зв’язок з Матвієм Васильовичем. Можливо, віл дасть якісь завдання. Та перш ніж приступити до них, інформуйте майора. — Чоловік у цивільному вказав на знайомого чекіста, який сидів поряд за столом. — Отже, без погодження з Петром Романовичем не здумайте виконувати те, що накажуть. За вашу безпеку, а також за успішне проведення операції відповідає майор. Він ознайомить вас з деталями. Бажаю успіху.

БУДИНОК НА ВУЛИЦІ ПИРОГОВА

Сонце вже хилилося на захід, коли Олександр зайшов у двір. В глибині під берестом стояв невеликий двоповерховий будинок.

«Добре влаштувався, нічого не скажеш», — подумав Криворученко і ступив до вхідних дверей.

Піднімаючись по крутих сходах, відчув, як душу огортає хвилювання: бракувало повітря, стискало груди…

На другому поверсі — двоє дверей. Вгорі жевріє синя лампочка. «Мабуть, забули вимкнути, — майнула думка. — А може, це умовний сигнал?»

Зупинився біля дверей, оббитих чорним дермантином з металевим номером «4». Пальці рук стали вологими. Якусь хвилину Олександр вагався, потім натиснув кнопку дзвінка. Довго ніхто не відповідав. Здавалось, у квартирі нікого немає. Лише згодом зашаруділи кроки.

— Хто там? — долинув насторожений голос.

— Відчиніть! Я до Матвія Васильовича Холодного, Він тут живе?

Секунда, друга, третя… Десята… Тиша. Потім скреготнув ключ, двері відчинились. На порозі з’явився літній чоловік у зелено-сірій піжамі, з сивою борідкою і чорними, як смола, очима. Він зміряв Криворученка пильним поглядом.

— Я Матвій Васильович. Чого треба?

— Ми з вашим братом однополчани…

— А, тоді заходьте. Розкажіть, як він там.

Господар пропустив Криворученка поперед себе, замкнув двері й забрав ключа. Йшли напівтемним коридором, де стояли якісь скрині, велосипед, великий цинковий таз. Зате в кімнаті було світло, чисто. На стінах і підлозі барвами вигравали килими.

— Сідайте, — запросив Матвій Васильович, вказуючи на канапу.

— Дякую, — відповів Олександр і вмостився на самому краєчку.

В ноги вливалася бридка млость. А ще не знав, як триматись, бо в господаря очі гострі, од нього, мабуть, важко приховати фальш. Нарешті, взяв себе в руки, назвав пароль:

— Вам привіт від брата.

— Від Петра чи Павла? — почув відзив.

— Від молодшого, Петра.

— О, дякую, дякую! — заметушився Матвій Васильович. — Давненько не було вісточки од нього. Я почав уже хвилюватись. Іде ж війна, і все може статися…

— А ось цю річ, — Олександр дістав з нагрудної кишені годинника, — брат наказав передати вам.

Господар довго й уважно розглядав подарунок, перебирав пальцями ланцюжок, немов перелічував у ньому кількість малесеньких кілець. Після тривалої паузи запитав:

— Коли ви приїхали до Вінниці?

— Нещодавно.

— Добралися без ускладнень?

— Авжеж. Мені пощастило. За дві пачки сигарет шофер попутної машини привіз мене з Ровно до самої Вінниці.

— Годин вісім були в дорозі?

— Що ви! Значно менше.

— Документи у вас перевіряли?

— Уявіть собі, ніхто навіть не цікавився, хто я і куди їду.

— Так, так, — багатозначно мовив Матвій Васильович. — Тоді розкажіть мені, коли і яким чином дісталися сюди відтіля, — він махнув рукою, кудись за плечі.

Криворученко розповів усе так, як радив Петро Романович. Для переконливості показав навіть свої демобілізаційні документи. Власне, на цьому, як вважав Криворученко, й закінчилася перевірка. Господар квартири розпорядився:

— Отже, поки що лишаєтесь у мене. Тільки поводьтеся так, щоб вас ніхто тут не бачив.

Він завів Олександра до невеличкої кімнати, де стояли лише канапа й столик, завалений книжками.

— Майте на увазі, крім мене, ніхто не знає, що ви тут. На випадок небезпеки — ви мій племінник. Повертаєтесь після госпіталю до Харкова. Зрозуміли?

— Авжеж, — відповів Криворученко.

Через кілька хвилин Матвій Васильович вийшов з квартири. Години дві в помешканні було тихо, потім гримнули двері. Господар приніс Олександрові вечерю. Постояв, подивився, як гість апетитно жує консервовану свинину, знизав плечима і мовчки зник.

Ніч минула спокійно. Потім настав новий день, а з ним з’явились непередбачені для Криворученка тривоги.

ЧОРНИЙ ЧЕМОДАН

Поїзд ішов на захід. В купе сиділо кілька жінок. Вони розмовляли про свої буденні клопоти, про ціни на базарі, продовольчі картки…

— А я оце й без хліба сиділа б, аби хоч один синочок поріг дому переступив, — бідкалася літня пасажирка в благенькій хустці. — Про двох соколиків тільки папірці зберігаю. Однаково в них написано: «Загинув смертю хоробрих».— І жінка зайшлася гірким плачем.

— Не побивайтесь так, себе хоч побережіть, — заспокоювала її сусідка. — Я теж свого найменшого, в думках, було, поховала. Два роки в окупації нічого не знала про нього. Аж потім об’явився з товаришем, коли німців погнали на захід. «Я, — каже, — дорога матусю, партизанив і близенько від села був, а зайти не міг* Не мав права»…

— А у нас на тому тижні диверсанта зловили, — порушила мовчанку бабуся. — Зайшов на виселок, подейкують, і якісь порошки в колодязь сипав. Інвалід один, міліціонер колишній, побачив. Зловили жінки й відвели, куди слід. Тепер уже не викрутиться.

— Лазять гади, — зі злістю кинула молодиця, що сиділа скраю. — Спершу й не візьмеш втямки: людина як людина. Ну, ось такий, як цей, — кивнула на Олександра.

— А ти, синку, мабуть, їдеш воювати? — промовила старенька мати двох загиблих синів. — Боже мій, скільки їх, отаких, уже поїхало! І ще їдуть на фронт, а назад ніби доріженьку забули…

Від тих розмов Олександрові стало жарко. Розстібнув гудзики гімнастерки, а руки запхав до кишень — тремтіли пальці.

«Ту-ттук, ту-ттук», — вистукували колеса. «Тук-тук-тук», — гупало в грудях серце.

«Чемодан залишите у вагоні. Зійдете на першій зупинці після Вінниці», — відлунювали в голові слова Матвія Васильовича з будинку на вулиці Пирогова. Криворученко помітив, що господар квартири весь час стежить за ним. Зник лише тоді, коли відійшов поїзд.

Як безглуздо усе склалося! Він навіть не міг повідомити про завдання Петра Романовича через зв’язкового. «Що ж тепер робити? — хвилювався Олександр. — У вагонах їдуть солдати, цивільні люди, жінки, діти». Погляд знову впав на чорний чемодан. Здалося, в самісіньке вухо зловісно цокає годинниковий механізм. Звичайно, міну можна викинути під три чорти, але ж тоді доведеться діяти на власний розсуд.

Поїзд збавив швидкість. Повз вікна пропливли дерева, водокачка, зруйнований пакгауз і дерев’яний будинок вокзалу. Вагон зупинився неподалік нього.

Криворученко схопив чемодан і, не розбираючи дороги, помчав якнайдалі від ешелона. Вдалині застукотіли колеса. Озирнувся. В очі кольнули блискучі рейки, з-за густих акацій здіймалися вгору клуби диму.

Перше, що спало на думку, — залишити смертоносний вантаж. Та враз збагнув: без жертв не обійдеться — навкруги люди. Зразу ж за станцією починалося село. Побіг до соснового бору, що виднівся за водокачкою. Знайшов вирву від авіабомби. Краї вже поросли травою, тут-там з-під землі визирали капелюшки печериць.

Спустив чемодан у яму, відскочив.

Коли пролунає вибух? Через кілька хвилин чи, може, за годину — другу? Як би там не було, а господар явки довідається, що диверсії на залізниці не відбулося, й одразу ж зникне. «Але за фашистським резидентом повинні стежити, — навинулася слушна думка. — А за мною? Безперечно!»

Криворученко озирнувся, та довкола не було жодної душі. «Треба бігти на станцію, — вирішив він, — а звідти — на квартиру, про яку домовлено з майором».

Олександр обійшов пагорб і ступив на стежку. Та шлях йому загородили два хлопці в цивільному. Вони ретельно обмацали кишені, довго й прискіпливо перевіряли документи. Нарешті, повернули їх власникові й, вибачившись, пішли в напрямку села. Криворученко помчав своєю дорогою.

На квартирі Олександр застав Петра Романовича.

— Що сталося? — здивувався той, глянувши на схвильоване обличчя гостя.

Криворученко докладно розповів усе, що з ним трапилось.

— Відпочиньте тут, — запропонував майор. — Чемоданом займуться наші люди.

Через кілька хвилин Петро Романович залишив квартиру. Він повернувся лише пополудні. Повідомив:

— Є новини. Вам необхідно виїхати в Харків. Настав час зайнятися «Граком».

Того ж вечора у Києві генералові доповіли, що колишній військовополонений Криворученко, якого «Сокіл» перекинув літаком з Німеччини заслуговує довір’я.

ОПЕРАЦІЯ «РАКЕТА»

У кабінеті генерала обговорювали план операції під кодовою назвою «Ракета». В ньому передбачалось перекинути в розпорядження «Сокола» замість загиблого радиста іншого помічника. З допитів Криворученка випливало, що розвідника слід шукати в Братіславі. Саме там треба було встановити з ним безпосередній контакт.

Коли полковник Сидоров — один з авторів плану операції — закінчив доповідь, генерал зауважив:

— Я згоден з таким варіантом, але вважаю, що посилати з нашої території нового радиста недоцільно. Краще використати Зіну. їй з Кракова до «Сокола» ближче. Так безпечніше, до того ж виграємо на часі.

Генерал зробив паузу, задумався, потім звернувся до полковника:

— Люди готові для відправки до Словаччини?

— Так, — відповів той. — Командиром групи призначено Морського, комісаром Григор’єва, начальником штабу — Боброва. З ними вилітають розвідники Олевський, Кисловський, підривник Артинський, радисти Кравчук і Горецький. Усі восьмеро мають досвід роботи у ворожому тилу, обізнані в питаннях розвідки й контррозвідки, знають методи партизанської боротьби, володіють іноземними мовами. На місці група зростатиме за рахунок антифашистів і військовополонених, що втікають з концтаборів. Крім розвідувальної роботи, загін вестиме бойові дії. Це дезорієнтуватиме гітлерівців щодо основного завдання групи.

— Кому з десантників відома мета операції?

— Лише командирові й комісару.

— А який настрій у бійців?

— Хороший. Я певен, група зуміє виконати доручення.

…Наступного вечора генерал зустрівся з Морським та його людьми. Розмова була довгою.

Крізь відчинене вікно кабінету долинав притишений гамір міста, вливалась прохолода. Дмухнув вітерець, по склу, що прикривало широкий стіл, ковзнув лист паперу. Генерал підхопив його.

— Чергове повідомлення Радінформбюро, — сказав голосно. — Наступаємо на всіх фронтах. От тільки про наш фронт ні по радіо не передають, ні в газетах не пишуть. І той таємний фронт, бійцями якого ви є, — найнебезпечніший. Ви діятимете далеко від Батьківщини, тому можете розраховувати лише на свою витримку і власне уміння. Скажіть, ще не пізно: може, хто вагається, не впевнений у собі?

Чекісти сиділи мовчки, готові хоч зараз, ризикуючи життям, іти на подвиг.

В кутку мелодійним дзвоном озвався годинник.

— Пора, — мовив генерал і став прощатись.

Побажавши товаришам щасливої долі, рвучко повернувся до столу, дістав з шухляди духмяні яблука.

— Рідні прислали, беріть. Хтозна-які будуть яблука там…

«ДУГЛАС» ЛЕТИТЬ У НІЧ

Сонце вже спускалося за вершини соснового бору, коли в повітря здійнявся пофарбований у захисний колір «дуглас» з бортовим номером 831. Він зробив прощальне коло над аеродромом і помчав у далечінь.

Внизу якийсь час виднівся Дніпро. Вода здавалась рожевою. За течією плив теплохід. Обабіч бортів пінилася хвиля, а за кормою судна снувалась золотава мережа.

Літак набирав висоту. Вісімсот метрів… тисяча двісті… тисяча шістсот… дві тисячі… — показувала стрілка альтиметра. Напружено ревли мотори. Крила розтинали хмари, дзвенів дюраль. В салоні стало прохолодно й похмуро. Лише тоді, коли «дуглас» вирвався з-поміж хмар, в ілюмінатори бризнуло сонце.

В літаку було дев’ять пасажирів. Восьмеро з них становили групу, яка мала виконувати особливі завдання Центру. Дев’ятий прибув «вілісом» за кілька хвилин до зльоту. Ніхто з пасажирів не знав його, тож і не поспішали зав’язувати розмову. Дев’ятий мовчки сидів на металевій лаві, навпроти командира групи чекістів-розвідників — Михайла Морського. Дрімав, підперши спиною фюзеляж, руки лежали на ранці аварійного парашута. На правиці була татуїровка: латинськими літерами слово «Marta», а поряд — блакитний якір. «Що це— ім’я коханої чи назва корабля?» — міркував Морський.

Незнайомий наче відчув, що ним зацікавились — розплющив очі, випростався… Був ще зовсім молодий. Між чорними густими бровами пролягла вперта зморшка. Здавалось, ця людина вирішує нелегку задачу або напружено обмірковує ризикований крок.

День згас, і салон сповнила вечірня темінь. Давалася взнаки нестача повітря — дихалось важко, у скронях вистукував пульс, дзвеніло у вухах.

Відчинилися дверцята пілотської кабіни. Звідти вийшов стрілець, сів за кулемет. Літак наближався до лінії фронту. Невдовзі розтанули кучугури хмар, внизу замиготіли спалахи вибухів.

Припавши до ілюмінатора, Морський намагався уявити, як там, внизу, точиться бій і радянські солдати метр за метром відвойовують у ворога рідну землю…

Раптом в салоні стало так ясно, наче літак, подолавши рубіж ночі, влетів у день. Машина потрапила в промені фашистських прожекторів. Дужче заревли мотори, «дуглас» шарпнуло, затрусило, і він немов покотився по нерівному косогору. Неподалік за бортами спалахнули вибухи снарядів, повітряні хвилі вдарили у фюзеляж. Зенітники, мабуть, добре бачили ціль, та пілот невпинно маневрував, боровся за життя літака і людей. Нарешті, «дуглас» вирвався з небезпечної зони.

Знову відчинились дверцята кабіни. В салон увійшов другий пілот. Він зупинився біля пасажира з татуїровкою на правиці.

— Через п’ять хвилин ваші координати, — сказав льотчик і поклав на плече руку.

Десантник підвівся. Дістав з кишені комбінезона сигарету, запальничку, прикурив. Приємно запахло тютюновим димом. «Дуглас» спокійно плив над фільварками, селами, сповитими нічною темрявою. В салоні жаринкою спалахнула сигнальна червона лампочка. Той, хто готувався до стрибка, загасив сигарету, поправив кріплення парашута і став прощатися. Робив усе мовчки, ніби попутники, яким він тис руку, були глухі. Лише пілотові підморгнув, а потім, звертаючись до всіх, якось тепло всміхнувся і сказав високим голосом:

— Може, я тут щось забув, то збережіть до наступної зустрічі.

Жарт розвеселив десантників, обличчя людей пожвавішали.

Пілот відкрив люк. До літака вдерся вітер, гучніше загули мотори.

— Бажаю вам удачі! — гукнув парашутист, уже не озираючись.

Якусь мить він завмер над прірвою. Присутні не зводили очей з десантника. Морський, згадавши синього якоря на руці, раптом вигукнув:

— Полундра, давай! Ні пуху, ні пера!..

Останніх слів той, напевне, не почув. Пірнув у морок і тільки парашутний шнурок одиноко загойдався на тросі. За мить глухо гупнув люк. Людям враз стало тоскно. В серці кожного озвалась тривога. Що чекає сміливця, котрий першим пірнув у безодню нічного неба?.. Незабаром настане і їхня черга — той крок у невідоме, та кожен думає про того, зовсім незнайомого, але близького, що пішов один на бій з ворогом…

«Мабуть, вперше йде, — подумав Морський. — Хоч молодий, починає з найважчого — розвідником. Нас восьмеро, ми вже давно разом, добре знаємо один одного. Гуртом, звичайно, краще, а він, бач, один, ще й з неприхованою прикметою — татуїровкою на руці. Та це, очевидно, врахували ті, хто його послав».

Ще довго летіли на захід. Літак все частіше потрапляв у густі хмари, тоді знижувався. Пілоти напружено шукали на землі світлові сигнали.

— Праворуч по курсу вогнище! — вигукнув один з льотчиків. — Ось друге, третє, четверте!

— Так, сигнальні вогні, — підтвердив інший і заспішив до салону.

— Хлопці, видно сигнали. Готуйтеся!

Десантники припали до ілюмінаторів. Далеко внизу вогнища утворювали виразну обумовлену літеру «Г».

Відкрили люк, тугий повітряний струмінь ударив у вічі. «Чого доброго, рознесе нас вітрище по чужій землі, шукай тоді…» — подумав Морський і, звертаючись до пілота, показав на пальцях:

— Зробите три заходи!

Той кивнув, що зрозумів, і тричі описав рукою коло в повітрі.

Внизу пливли осяяні місяцем лісисті гори. Та ось з мороку виринули вогні міста. Було дивно, що люди не маскують світла. Тремтливі вогники подалися вбік і зникли. Спалахнула сигнальна лампочка. В люк скинули вантаж — запаси продовольства, зброю, радіобатареї, запаковані в брезент ящики з вибухівкою.

Командир поділив групу на дві, так, щоб у кожній була рація.

«Дуглас» ще раз розвернувся, й четвірка залишила літак. Нахилившись на ліве крило, машина втретє з’явилася над умовним місцем, і друга четвірка вистрибнула в порожнечу.

Морський десантувався останнім. Коли відокремився від літака, його різко трусонуло. Тіло загойдалося під куполом парашута, а внизу знову замерехтіли вогні міста. Вони хитались, росли. Ось уже видно будинки, стрічки освітлених вулиць… «Чому горять ліхтарі? Чому нема маскування? Може, закралася помилка?» Командир торкнувся рукою кобури, пістолет був на місці. Зовсім близько пливли ще два парашути…

Місто відступало в далечінь. З того боку віяв вітер. А назустріч насувалася земля — чужа, мовчазна, насторожена.

ПЕРША ЗВІСТКА

В Народному комісаріаті державної безпеки УРСР з нетерпінням чекали повідомлення Морського з ворожого тилу.

Відповідальний черговий по зв’язку Павиліченко одержав наказ: особисто встановити зв’язок з «кореспондентом 1043» й негайно доповісти, як тільки той з’явиться в ефірі.

Старший лейтенант зайшов у кімнату, де розміщались радисти. Жаринками світилися вогники передавав чів, гули трансформатори, пахло розігрітим лаком. Одягнув навушники. В ефірі щебетали морзянки. Десь у тривожній далині вистукували на ключах радисти, відомі лише з кодів чи умовних позивних. Знав одне: нелегко, ой нелегко доводиться їм на чужині, де щомиті чатує смерть!

Увійшов начальник шифрувальної служби. Жодних новин. Засмутився й цей, як називали його, всесильний маг, що вмів, здавалось, безсистемні стовбчики цифр швидко перетворювати в чіткі конкретні повідомлення.

Спливав час, а кореспондент мовчав.

В ту пізню вересневу ніч розвідники групи Морського, розкидані вітром по гірському лісі після десантування, ще тільки збиралися в умовленому місці. Вранці до них підійшов майор Радянської Армії в супроводі людей, озброєних автоматами.

— Пароль? — запитав він.

— «Славутич», — відповів високий на зріст, стрункий чоловік з орлиним носом і глибоким шрамом на правій щоці.

Прикмети старшого й пароль були відомі майорові з радіограми Українського штабу партизанського руху. Проте уточнив:

— Хто командир групи?

— Я, — мовив той же десантник. — А ви хто такі?

— Командир партизанського загону майор Величко. Це мої люди, — вказав на партизанів і зажадав од Морч ського: — Пред’явіть документи!

Той неквапливо розстебнув комбінезон, кітель, потім фінкою відпоров підшивку, дістав клаптик білого шовку й подав його майорові.

«Посвідчення

Пред’явник цього підполковник Морський Михайло Петрович є начальником чекістсько-диверсійної групи. Прохання до всіх командирів партизанських з’єднань і загонів та частин Червоної Армії надавати тов. Морському всіляку допомогу у виконанні покладених на нього завдань».

— З щасливим прибуттям, дорогі співвітчизники! — посміхнувся Величко.

Лише після цього очікувані гості в супроводі бійців рушили на базу керованого Величком партизанського загону.

…Генерал приїхав на роботу раніше, ніж звичайно. Запитав про групу Морського й посмутнів: звісток ще не було. Підійшов до стіни, розсунув білу штору, яка закривала карту, відшукав район висадки, задумався: «Чому мовчить Морський? У нього ж дві рації!»

Генерал відчинив вікно, увімкнув приймача. Кабінет сповнила музика з опери Берджиха Сметани «Продана наречена». Потім передавали для дітей казки Пушкіна.

Годинник відлічував хвилини. Місто вже прокинулось і гомоніло за вікном, коли з’явився полковник Сидоров і доповів:

— Радіограма від «кореспондента 1043»!..

Генерал узяв простягнутий аркуш паперу, прочитав уголос текст:

— «Приземлились в районі Святого Мартіна. Починаємо виконувати завдання…»

Знову наблизився до карти й очі сяйнули радістю.

ПІДСТУПНИЙ ПЛАН

Штандартенфюрер Пайчер, як завжди, вранці ознайомлювався з таємними повідомленнями, що надходили до його відомства. Аркуші шифровок з грифом «Цілком таємно» були невтішні. Сповіщалось про нову партію вантажів, доставлених радянськими літаками на аеродром повстанців у Словаччині неподалік Банської Бистриці. «Божевілля! — хитнув головою шеф управління. — Там відкрито орудують партизани, приземляються десантно-диверсійні групи. Бунт набирає загрозливих масштабів, погіршується стратегічна обстановка в Центральній Європі, усе йде шкереберть, а місцеві власті на чолі з поліцією безпеки і СД не вживають заходів».

Погляд штандартенфюрера зупинився на матеріалі розширеного засідання, на якому Карол Шмідке й підполковник Ференчик доповідали у повстанському центрі результати поїздки в СРСР. Пайчер розумів: з боку Радянського Союзу допомога словакам буде, й вони, сподіваючись на це, відстоюватимуть захоплену територію. Але хвиля піднесення, яку викликало в населення повідомлення делегації Словацької національної ради, ще більше дратувало керівника одного із шпигунських центрів рейху.

І ще одна новина кинула абверівця в жар: частини Червоної Армії з боями просувалися в напрямку Дуклінського перевалу, намагаючись вийти в Словаччину, щоб з’єднатися з повстанцями.

Пайчер потер долонею лоба, нервово засовався в кріслі. Потім надрізав кінчик сигари, припалив і взяв новий аркуш. Із Словаччини повідомляли:

«5.09 1944 — Висаджено в повітря ешелон з танками на залізниці в районі села Красне».

«8.09 — в Банській Бистриці обеззброєно загін словацької жандармерії. Захоплено склад зброї».

10.09 — Безслідно зникли офіцери штабу 17-ї дивізії СС Гергард Майєр та Роберт Безіц, а з ними — таємні накази».

«11.09 — Висаджено в повітря міст через річку Ваг в районі Жиліна, по якому одночасно проходили два ешелони з боєприпасами»…

Пайчер читав і хвилювався: «Знову буде неприємна розмова з генералом Лахузеном». Адже у повідомленнях ішлося не лише про диверсії. Його як розвідника й контррозвідника особливо непокоїло те, що в Словаччині почали безслідно зникати офіцери штабів і таємні документи. «Це справа рук не звичайних диверсантів, а, найвірогідніше, радянської розвідки, — дійшов висновку начальник управління. — Можливо, керує розвідувальною мережею в Словаччині хтось з партизанських ватажків».

Задзвонив телефон.

— Гер штандартенфюрер, машину подано! — пролунало в трубці.

— Поверніть її в гараж, — сердито буркнув Пайчер. — Я не поїду обідати.

Під вечір начальник управління викликав до себе одного з керівників «Зондерштабу-Р» фон Рейхенау-Смисловського. Ці два вовки допізна гризлися, не виходячи з кабінету.

Наступного дня Пайчер засів за план операції під кодовою назвою «Дим». Невдовзі про сплановані заходи він доповів своєму шефу Лахузену, а той — особисто рейхсфюреру Гіммлеру. План було схвалено. Відповідальність за операцію Гіммлер поклав безпосередньо на генерала Лахузена як керівника «абверу-2».

…В ту ранню годину, коли «опель-адмірал», розсікаючи фарами сіру імлу, вирушив у напрямку аеропорту Темпельгоф, вулиці Берліна були ще порожні.

Погода псувалася. Пронизливий північний вітер ставав дедалі вологішим, і пасажири «опеля» — генерал Лахузен і троє офіцерів — з тривогою поглядали в небо. Та в літаку, вони заспокоїлись. Незабаром «Юнкерс-52» без перешкод піднявся в повітря і взяв курс на Словаччину.

В м’якому кріслі поряд з генералом сидів обер-лейтенант Рауль Шлезінгер — особистий уповноважений шефа управління «Зондерштабу-Р» штандартенфюрера СС Пайчера.

Нудно спливав час. Молодий офіцер розгорнув газету, та раптом, відчувши на собі погляд Лахузена, акуратно згорнув її і заховав у портфель. Повернувся обличчям до генерала.

— Своїм пишним темним волоссям ви схожі на тірольця, — не без заздрості зауважив Лахузен.

— Я народився на острові Рюген, — мовив Шлезінгер і, оцінивши доброзичливість генерала, додав жартома: — Мій батько був володарем Балтійського моря.

Лахузен примружив очі й посміхнувся, заохочуючи підлеглого до розмови.

— Невдовзі ми перебралися в Гамбург, — вів далі офіцер. — Але в цьому місті разом прожили недовго: батько нас покинув, і я з матір’ю опинився аж у Судетах. Виріс у містечку Хеб. Після смерті батька я став спадкоємцем рибного промислу й заводу в Штральзунде. Згодом продав спадщину й переїхав до Берліна. Про це не шкодую, бо робота в абвері стала моїм справжнім покликанням…

Далі розмова перейшла на службові теми й закінчилася тоді, коли літак приземлився на братіславському аеродромі.

Між іншим, керівник «абверу-2» пообіцяв:

— Старайтеся, обер-лейтенант. Я зроблю все, щоб ваші майбутні успіхи були відзначені гідною нагородою і порадували мого друга Пайчера.

У Словаччині Лахузен затримався недовго. Він зустрівся з німецьким головнокомандуючим у Братіславі генералом СС Хьофле, а також з полковником Бізанцом, який на чолі пошарпаної в боях під Бродами й. поповненої новим гарматним м’ясом дивізії СС «Галичина» брав участь у придушенні Словацького національного повстання.

Докладно ознайомившись з політичним становищем у країні, начальник «абверу-2» наступного дня провів нараду з керівниками таємних служб. На ній поряд з Лахузеном був присутній Шлезінгер.

Зі слів учасників наради неважко було зрозуміти, якого нищівного удару завдало гітлерівцям повстання. Народи Словаччини не лише стали на відкриту боротьбу проти фашизму, а й заявили про належність до спільної і єдиної Чехословацької держави, продемонстрували прагнення до демократичної перебудови всього суспільства.

І хоча наприкінці жовтня ворогові вдалося захопити визволену повстанцями територію, населення не склало зброю. Дедалі ширше розгорталась підпільна й партизанська боротьба. З цим не могло миритись німецьке командування, яке хотіло перетворити Словаччину в бастіон своєї оборони.

Шлезінгер фіксував у пам’яті відомості, що могли зацікавити Центр, а також партизанів.

Гітлерівці намагатимуться ізолювати словаків від радянського впливу. З цього приводу міністр внутрішніх справ Словаччини давній агент фашистських таємних служб Шаньо Мах запропонував створити лісові загони, призначення яких — всіляко компрометувати радянських партизанів.

Лахузен одразу ж схопився за цю думку. Спритний майстер мокрих справ рекомендував частіше засилати провокаторів у партизанські формування з тим, щоб розкладати їх зсередини, знищувати за допомогою кулі й отрути їхніх командирів і комісарів, повести широким фронтом провокаторську роботу серед населення.

Він не обминув увагою і загону підполковника Морського в районі Банської Бистриці, призначення якого, за даними абверу, — не що інше, як розвідка.

— Тому, — вів далі генерал, — необхідно з’ясувати усе можливе про цей загін і його командира. Морського треба схопити або знищити. Для цього в Берліні розроблено спеціальний план…

Нарада скінчилась далеко за північ. Вранці керівник «абверу-2» вилетів до Берліна. Для контролю за здійсненням операції «Дим» Лахузен залишив підполковника Брюмера й уповноваженого «Зондерштабу-Р» обер-лейтенанта Шлезінгера.

РЕЙС НА СХІД

Комендант невеликої польської станції Бжег зачинився в кабінеті. Світла кімната, до якої звик за півтора роки роботи, тепер здавалась йому незатишною й тісною. Він не помічав, що портрет Гітлера на стіні перекосився, а в широкому венеціанському вікні бракувало шибок. Взагалі, комендант чекав того, що сталось. Але не сподівався, що прийде воно так зненацька. Фронт ще досить далеко, і раптом… диверсія!

На пероні — метушня. Прямо перед вікнами темніють вагони. Поїзд, котрий ішов на схід, затримувався на станції уже більш як десять годин. Такого тут ще не траплялося.

До кабінету постукали. Знову лаятимуть. Комендант зморщився — перерва ж! У двері загримали. Хай вам грець! Відсунув крісло, рішуче відчинив замок. На порозі стояла молода вродлива жінка.

— Пробачте, що потурбувала, — мовила по-німецькому з помітним акцентом.

Незнайомка виглядала втомлено; була вдягнена зі смаком — у строгу темну сукню й габардиновий плащ сталевого кольору. Комендант зміряв гостю гострим поглядом. Та, не чекаючи запрошення, переступила поріг, мовчки підійшла до стіни, й поправила перекошений портрет Гітлера.

— Даруйте, не помітив… — тихо зронив господар кабінету. — Це його так од вибуху…

Він зам’явся, застебнув комірець і зупинився біля столу. Поведінка таких, підкреслено ввічливих і впевнених у собі персон, завжди викликає почуття неспокою. Так заходили до кабінету співробітники різних таємних служб. Від них уже були прикрощі. Але акцент?..

— Чим можу бути корисний?

Жінка розкрили жовту шкіряну сумочку. Погляд коменданта впав на крупні купюри рейхсмарок. Відвідувачка дістала складений вчетверо цупкий аркуш паперу, розгорнула його.

Там значилось: «Представникам військових властей пропонується надавати всіляку допомогу власникові документа…» Підпис і печатка не викликали сумніву.

— Сьогодні я мушу звідси виїхати до Кракова, — сказала жінка. — Клята поїздка! За дві доби шість пересадок…

— Але ж колія… міст… — розвів руками комендант.

— Я вже з’ясовувала. Ремонт закінчать через дві—три години. Обставини вимагають залізного порядку, пане комендант.

Той ствердно закивав головою, підійшов до столика, зв’язався по телефону з диспетчером. Одержавши підтвердження на слова жінки, запросив худорлявого унтер-офіцера в пожмаканій вермахтівській формі.

Німець сонними очима втупився в жінку. Дізнавшись, нарешті, чого від нього хочуть, узяв посвідчення й пішов на пункт військової жандармерії. Хвилин через десять він повернувся в супроводі вайлуватого патруля з нагрудним металевим знаком підковоподібної форми. Незабаром той вийшов.

— Вам пощастило, фрау, — мовив унтер-офіцер. — Згідно з розпорядженням гауптмана відправимо вас на Краків негайно, в офіцерському вагоні.

— Щиро вдячна вам і вашому гауптману, — посміхнулась пасажирка.

Виходячи з кабінету, вона зиркнула на портрет фюрера, і комендантове обличчя вкрилося холодним потом.

Як тільки кроки віддалилися, він визирнув у вікно. Пероном пробіг черговий по станції. Жінка в супроводі унтер-офіцера сіла в класний зелений вагон у кінці поїзда. Пролунав гудок, ешелон повільно рушив.

…В одному з нею купе розмістились двоє літніх офіцерів-зенітників. Спробували зав’язати розмову, але супутниця не підтримала її. Сиділа біля вікна стомлена, задумана. Вагон хитало і в такт ритмічно погойдувало пасажирів.

Зенітники заходились грати в карти. Програвали по черзі: то лисий гауптман, то обер-лейтенант. Балачки точилися навколо воєнних подій і домашнього затишку, за яким, видно, скучили ці бувалі у бувальцях німецькі вояки.

Поїзд їхав повільно, немов шукав у дощовій пітьмі зручну стежку.

— Не скоро, мабуть, ця черепаха доповзе до Кракова, — ні до кого не звертаючись, сказала жінка.

— Так, так, — підтримав обер-лейтенант, тасуючи колоду. — Зате менше риску… Ви не бажаєте? — вказав очима на карти.

Пасажирка заперечно похитала головою. Обер-лейтенант почав здавати. Раз, удруге зіграли у брідж. Поїзд ще більше сповільнив хід. Жінка не приховувала досади.

— Заспокойтесь, фрау. Недарма кажуть: поволі їдеш — далі будеш, — це, чи щось схоже на приказку, сердито кинув гауптман.

Німці — один і другий — одразу ж поплатилися за свою відвертість.

— Видно, ви люди зі страху, — обурилась супутнє ця. — Це не личить офіцерам рейху.

— Що ви маєте на увазі? — насторожився гауптман.

— Я маю на увазі ваші настрої…

— Гм… Настрої?

Лисий зенітник ображено засопів, його напарник зітхнув, відкинув набік карти, підвівся.

— Чи відомо фрау, чому цей поїзд простояв на станції півдоби? Ви надмірна оптимістка, та ваш оптимізм не виправданий. Так, так, на нашому шляху висадили в повітря міст, невеликий, але дуже важливий. Це зробив не загін, не десяток бандитів підривав, а один диверсант з татуїровкою на руці: ім’я «Marta» і якір. Його вбили: патруль знищив росіянина-більшовика неподалік місця диверсії, за насипом.

— Чому ви вважаєте, що то був росіянин, а не хтось з місцевих?

— Вранці фуражири брали на луках сіно і в копиці знайшли парашут. Не англійський, не американський, а радянський.

— Давайте краще подрімаємо, — запропонував гауптман і додав примирливо: — Страх і справді поганий союзник. Нам потрібні спокій і відпочинок. Вранці прибудемо до Кракова, а там — чим далі на схід, тим небезпечніше… Війна ж…

— Війна однаково зобов’язує до дії як чоловіків, так і жінок, — озвалась супутниця. — Ми теж боремось проти дорога.

Обер-лейтенант не став більше сперечатися. Іронічно-зневажлива посмішка зникла з його обличчя. Він зібрав і заховав до кишені карти, відкинувся на спинку сидіння й заплющив очі. Гауптман довго шукав сірники. Нарешті, знайшов їх, прикурив сигарету і вийшов у тамбур.

Жінка пильно глянула на офіцера, що задрімав на сидінні, потім перевела погляд на свій плащ, котрий висів поряд із зелено-сірими шинелями. В ньому були зашиті таємні розвідувальні відомості з Берлінського тайника «Сокола». Згідно з наказом Центру розвідниця поспішала до Кракова, щоб відзвітувати про поїздку в Берлін і одержати нове завдання.

Несподівано поїзд загальмував і зупинився.

— Що могло статися? — вбіг до купе лисий гауптман. — Невже знову диверсія?

— Семафор, — пояснив залізничник, який проходив вагоном. — Червоний сигнал семафора.

Заскрипіли колеса, захитався вагон. Поїзд рушив далі на схід.

Насувалася ніч. В купе спалахнула лампочка. Офіцер зашторив вікно. Пасажири лаштувалися спати.

Поїзд важко гупав у ніч.

СЛІД ОБРИВАЄТЬСЯ

«Мабуть, легше знайти голку в копиці сіна, ніж Шлезінгера у Словаччині, — подумки нарікав Григор’єв — комісар групи підполковника Морського, яка одержала завдання розшукати в Братіславі «Сокола». — Як натрапити на слід розвідника, коли він так засекречений?»

Щоправда, в Центрі командиру й комісару показали фотографію людини, що була змушена носити осоружну фашистську форму й жити подвійним життям розвідника. Але як фото, так і словесний портрет застаріли.

Основними засобами пошуку мали стати зовнішні прикмети та захоплення, за якими треба було впізнати колишнього берлінського «кореспондента 2066». Перше: він пристрасний автолюбитель. Однак лишалось невідомим, якої марки автомобіль обер-лейтенант матиме на цей раз. Друге: захоплюється унікальними антикварними виробами…

До речі, контакт належно шукати через комісійні крамниці або кав’ярні. Шлезінгер міг запропонувати для продажу чудову африканську статуетку богині з чорного дерева із золотою пальмовою гілочкою. Ціна має бути такою, що навряд чи знайдеться покупець в окупованій Словаччині.

Розвідники уже кілька разів з’являлися на вулицях Братіслави. Обійшли всі комісійні крамниці. Дві з них були зачинені взагалі. В одній, що торгувала, на полицях, крім фарфорових сервізів, не було нічого. На стіні висіло кілька картин — невдалі копії полотен майстрів фламандської школи.

Щоб зблизитись з антикваром, Григор’єв усе-таки вирішив дещо придбати. Погляд зупинився на запальничці ручної роботи. Це був маленький пістолет з перламутровою рукояткою.

— Нею можна насправді користуватись, чи це сувенір-бутафорія? — запитав господаря крамниці.

Той звів догори кошлаті брови:

— Пане, ви мене ображаєте. На прилавках непотріб не лежить.

— Даруйте, але тепер такий час… Коштовних речей зі свічкою не знайдеш.

— Чому ви так гадаєте?

— Колекціоную вироби з червоного, чорного дерева. Пересвідчився, такого добра давно уже немає.

— Якби ви прийшли кілька днів тому…

— Невже вам пропонували скарб?

— Скарб — це не те слово. Ви знаєте, що таке чорне дерево в руках сенегальського майстра?

— У вас була така річ?

— Авжеж, богиня із золотою пальмовою гілочкою. Просто казка!

— Де ж вона?

— Ви все одно не купили б її. За неї правили таку ціну, що навіть я відмовився. Сорок років стою за ось цим прилавком і в порожнє не граю…

— Хто вам пропонував богиню?

— Німець, пане. Військовий німець. Прийшов, здається, напідпитку й приніс свою, як він сказав, родинну реліквію…

— Той чоловік залишив свої координати?

— Хіба німецькі офіцери довіряють словакам?

— Скільки ж він хотів за свою богиню?

— Багато. Дуже багато! Дивак якийсь. Прийшов і каже: посперечався з друзями в кав’ярні «Карлтон», що візьме за родинний африканський талісман, знаєте, скільки? Три тисячі крон! Я ахнув. Де ж мені взяти таку суму? Тоді він запропонував: дві тисячі шістдесят шість». І пояснив: дві тисячі в нього боргу, а шістдесят шість хоче залишити собі. Це, мовляв, щаслива для нього сума: кілька разів починав з неї грати в карти і завжди загрібав добрячу калитку.

— Тепер я, добродію, відчуваю, що то справді коштовна річ, — захвилювався Григор’єв. — Гроші в мене є. Але як знайти того німецького офіцера?

— На жаль, нічим не можу зарадити…

— Гадаю, він ще прийде сюди. Я або мої друзі будемо до вас навідуватись. Хотілося б придбати ту «африканську казку».

Уже прощаючись з антикваром, Григор’єв запитав:

— Може, ви запам’ятали зовнішність власника богині?

— Якось не придивлявся. Самі розумієте: моє діло — оцінити товар, поставити на комісію. Правда, впала в очі одна деталь. Коли той офіцер сідав у машину, то зачепив плечем цяцьку, що теліпалась на вітровому склі. Вона впала, і німець не поїхав, доки не почепив її знову.

Григор’єв повертався на конспіративну квартиру в хорошому настрої. Ціна «2066», яку запросив офіцер за богиню, точно відповідала номерові берлінського кореспондента. Отже, «Сокіл» у Братіславі! Він шукає зв’язку. Треба навідатись до кав’ярні…

КАВ’ЯРНЯ «КАРЛТОН»

Здавалось, тривожні воєнні часи не переступали порогу красивого будинку з широкими вікнами на тихий Дунай. Його масивні двері без перестанку відчинялися й зачинялись. Входили і виходили люди. В розкішному залі над столиками снувався тютюновий дим. Кельнери розносили бурштинове пиво у високих кухлях, наливали в келихи сливовицю, дорогі вина. Оркестр грав мрійні вальси, гучну естрадну музику.

Кілька днів підряд розвідники Морського спостерігали за кав’ярнею, вивчали гостей, записували номери німецьких легкових автомобілів, на вітровому склі яких теліпались цяцьки-талісмани. Три таких лімузини стояли біля «Карлтона» першого вечора. Вони належали людям у цивільному, очевидно, представникам німецьких промислових кіл. Потім з’явився «опель-капітан» з білим берлінським ведмедиком на вітровому склі. За кермом машини сиділа жінка.

Щастя, здавалось, усміхнулося на шостий день, коли біля кав’ярні різко загальмував ще один «опель-капітан». З машини вийшов елегантний чоловік у шкіряноному пальті й м’якому капелюсі.

Він заглибився у зал, відшукав вільний столик, замовив офіціантові пляшку сухого вина і пляшку мінеральної води. Сидів невимушено, байдуже поглядаючи то на публіку, то на спітнілих музикантів. До половини наповнював бокал вином, доливав туди води і пив повільно, з насолодою. Лише раз підвівся, вибачився перед літнім чоловіком і запросив його даму до танцю.

«Опель-капітан» під’їхав до «Карлтона» і наступного вечора. Власник авто зайшов до кав’ярні, сів за столик і замовив вечерю з коньяком.

Григор’єв стежив за відвідувачем. В залі майже не було вільних місць, і розвідник зважився. Підійшов до чоловіка в темному костюмі й запитав по-німецькому:

— Не заперечуєте, якщо я тут сяду?

Той недбало кивнув головою, відповів:

— Сідайте, місця вільні. Я тут один.

Погляд Григор’єва ковзнув по обличчю незнайомого. Він був дуже симпатичним, цей власник авто. Вишукана сорочка, наче щойно з-під праски, в краватці — шпилька з коштовним каменем. Згадав фото й словесний портрет «Сокола». Дуже схожий!

Особа прибулого, в свою чергу, зацікавила власника «опель-капітана». Молодий чоловік прочитав меню, відкинув набік карточку й обвів поглядом зал, шукаючи кельнера. Був стрункий з пишною чорною шевелюрою і такою ж бородою, що вкривала приємне й мужнє обличчя. Про таких кажуть: людина з привабливою зовнішністю. З вигляду — впливовий, грошовитий суб’єкт. З голови до ніг — в усьому новому, добротному. Ось тільки годинник…

— Будьте люб’язні, котра на вашому? — Григор’єв дістав кишенькового годинника з позолоченим ланцюжком.

— Дев’ятнадцять двадцять, — мовив сусід по столику й пильно зиркнув на годинник Григор’єва.

— Пора придбати щось порядніше, — посміхнувся той, — але шкода розлучатись з родинною реліквією.

Підійшов кельнер, з підкресленою ввічливістю схилив голову. Записав у блокнот: «Пляшка пива, яєшня».

— Обмежую раціон, — пояснив клієнт. — Печінка, А все кляті карти, пиятика…

Коли кельнер пішов, заходився розповідати:

— Добряче хильнув з друзями й програв у карти дві тисячі шістдесят шість крон.

— Ви збожеволіли! — не втримався співрозмовник.

— Та що тепер дві тисячі шістдесят шість крон? Дрібниця. Якщо мені й не пощастило, то в іншому: прогавив африканську богиню з чорного дерева. Хтось приносив її в комісійну крамницю. Шкода, ми розминулися, а ця статуетка поповнила б мою колекцію.

Кельнер приніс вечерю на двох: одному курку під білим соусом, коньяк, другому — яєшню й пиво.

Григор’єв перший покінчив зі своєю стравою. Розплатився з кельнером, підвівся:

— Спасибі за товариство…

— Вам теж, дивна людино.

— Чим я здивував вас?

— Хотілося б подивитись, як вам удається програвати такі значні суми.

— Я їх не лише програю, добродію, а й легко виграю.

— Коли так, то хочу запросити вас в одне затишне місце. Тільки не хвилюйтесь: там вас не напоять і не обдурять. Дві тисячі шістдесят шість крон залишаться при вас. Рівно через годину чекаю з машиною ВР–07245 біля входу до річкового вокзалу.

«РОДИННА РЕЛІКВІЯ»

Вечірні сутінки опускалися на землю, від Дунаю повівало прохолодою. Потім місто огорнула темрява. Під її покровом Григор’єв зустрівся зі своїми охоронцями й наказав чекати в першому пункті на вулиці Високій, а сам разом з Рудо поспішив до річкового вокзалу.

— Коли сяду в авто, залишишся на пристані, — пояснив коротко. — Чекатимеш біля вантажних кас. Будь пильний, не привертай до себе уваги поліцаїв.

Тут вони розійшлися і кожен зайняв своє місце.

Григор’єв здалеку розпізнав відомий уже «опель-капітан». Коли той зупинився, не чекаючи запрошення, відчинив дверцята і сів у машину. Чоловік за кермом дав «газ», авто помчало напівтемною вулицею міста.

— То як? — першим порушив мовчанку власник «опель-капітана». — Не передумали?

— Ви про що?

— Маю на увазі нашу гру.

— Не передумав. Сподіваюся, вона буде цікавою,

— Ви праві, — пожвавішав чоловік за баранкою. Він навіть обернувся і глянув через плече на пасажира, що зручно вмостився на задньому сидінні.

— Гра — штука цікава, але вельми небезпечна, — мовив багатозначно, потім запитав: — А ви не боїтеся, що я завезу вас хтозна-куди?

— За час війни звик уже до будь-яких несподіванок. І завжди щастило.

— Мені теж не раз доводилось ризикувати. Ось і тепер, як бачите, ризикую, везучи вас, незнайому людину, З вашої вимови неважко здогадатись, що ви не місцевий, навіть не словак.

— У мене таке ж припущення щодо вашої особи. Однак я не відмовився від пропозиції…

Запанувало мовчання. «Опель-капітан» завернув у вузьку, затемнену вулицю і невдовзі зупинився на майдані, де вже стояло кілька порожніх авто. Через освітлені вікна невеликого двоповерхового будинку лилась мелодія повільного вальсу.

— Там, у «Карлтоні», ви нарікали на свій годинник, — згадав чоловік у шкіряному пальті й вимкнув мотор. — Тоді я не встиг його роздивитись, але враження таке, наче уже десь бачив вашу родинну реліквію.

— Це неможливо, — заперечив Григор’єв.

— Будьте люб’язні, покажіть мені.

Той охоче виконав прохання. Власник авто увімкнув світло.

— А й справді, хто передав вам цю чудову музейну рідкість?

— Якщо відверто, годинника я одержав від Матвія Васильовича.

— А він?

— Йому подарував його брат.

— Петро чи Павло?

— Молодший, Петро! — майже викрикнув відзив на пароль комісар Григор’єв.

Тепер сумніву не було: перед ним на передньому сидінні «опеля» сидів радянський розвідник «Сокіл». Той теж підхопився, міцно потиснув руку комісарові загону і, вимкнувши світло, перебрався ближче до нього.

— Дочекався! Нарешті, дочекався! — гаряче шепотів і заходився обіймати свого колегу.

— Молодець матрос Криворученко! Не підвів, — не вгавав «Сокіл». — А як там моя мати?..

Одне за одним сипались запитання, і Григор’єв ледве встигав відповідати.

Перша зустріч кінчалася, хоч часу до ранку було ще багато. Цього вимагали правила конспірації.

На зворотному шляху Григор’єв сказав:

— Центр запропонував підтримувати контакт з вами через зв’язкову Зіну, котра, як нас повідомили, уже виїхала з Польщі до Словаччини. Тут вона працюватиме торговим агентом краківської фірми «Жіночого одягу».

— Гаразд, — кивнув «Сокіл». — У Зіни буде рація?

— Так, буде. Але користуватись нею дозволяється лише у крайньому разі. Ваші повідомлення Центрові передаватимуться іншою рацією з місця перебування спецзагону.

Розвідники домовились про зв’язок, а також місце запасних тайників.

Не зчулись, як у вітрове скло та по кабіні «опель-капітана» затарабанили краплі дощу. Доки під’їхали до річкового вокзалу, почалась злива.

— Хай вам щастить, товаришу! — кинув на прощання «Сокіл», вдивляючись у темряву ночі, де щойно зник комісар Григор’єв.

«КАЗКИ ВІДЕНСЬКОГО ЛІСУ»

Як завжди, того вечора на естраді маленького затишного ресторана в Банській Бистриці грав оркестр. З тацями в руках заклопотано снували офіціанти.

За столиком у кутку сидів підполковник словацької армії з красивим бородатим обличчям. VТут його знали як завсідника. Щедро роздавав офіціантам чайові, і ті завжди намагалися догодити йому.

З облюбованого місця підполковникові було добре видно увесь зал, кожного, хто входив до ресторану чи виходив з нього.

Як тільки він сів, підбіг офіціант в блакитному під-’ жаку з срібними погончиками.

— Принесіть токаю, — зажадав офіцер.

За кілька хвилин на сніжнобілій скатертині уже стояла затуманена росою пляшка вина й легка закуска. Підполковник повільно смакував янтарний токай. Тим часом не зводив погляду з дверей.

Невдовзі увійшла молода, вродлива жінка в супроводі літнього чоловіка з сивиною на скронях. То був відповідальний працівник банськобистрицького магістрату. Вони сіли неподалік і замовили вечерю.

Офіцер покликав офіціанта.

— За мій рахунок замовте оркестру «Казки Віденського лісу» й одразу ж «Аргентинське танго».

— Слухаю, вклонився офіціант.

Через кілька хвилин зал сповнили ніжні звуки вальсу Штрауса. То був умовний сигнал для зустрічі радянських розвідників Григор’ева і Зіни, яка нещодавно прибула в Банську Бистрицю, Жінка поволі підвела голову, її очі когось шукали серед присутніх.

Підполковник уважно стежив за жінкою. Він вийшов з-за столика лише тоді, коли скрипка повела мелодію танго. Наблизився до чарівної незнайомки і запросив її до танцю.

Зустріч була діловою. Обмінявшись паролями, розвідники домовились, як Зіна здійснюватиме зв’язок з «Соколом» у Братіславі, з одного боку, і з Григор’євим та Морським — з другого. В разі відсутності комісара, контакт із зв’язковою мав підтримувати командир.

Оркестр замовк. Офіцер провів жінку до столика, подякував. На замовлення групи угорських офіцерів у залі загримів веселий «Чардаш». Григор’єв розрахувався з офіціантом і, не допивши токаю, вийшов.

Уже в гардеробі він знову побачив Зіну. Пальто по-давав їй той же чоловік, з яким вона прийшла до ресторану. Вираз її обличчя, великі карі очі не раз спливатимуть в пам’яті комісара.

…Минали дні, тривожні, неспокійні, Григор’єв не лише виконував завдання розвідцентру, а й брав участь у підготовці бойових операцій, диверсій. Здобуті відомості у вигляді радіохвиль летіли через гори й долини, через вогненну лінію фронту туди, де їх приймали і розшифровували…

Група Морського зростала, боролась, діяла.

«ЗЕМЛЯК»

Ранкові сутінки танули в промінні молодого сонця. Дозорець, який оберігав короткий відпочинок групи розвідників, що поверталася в розташування загону Морського, раптом побачив на схилі гори чоловіка. Сторожко озираючись, він щось ховав у дупло розлогого клена.

Дозорець розбудив командира групи О.І.Новикова. Невдовзі той уже читав вибрані з дупла папери. На одному з аркушів засвідчувалось, що якийсь Чорновус Іван Михайлович, колишній старший поліцай міста Сам-бора, керівництвом ОУН на Львівщині командирується в розпорядження штабу батальйону «Гіві» в містечку Вікулі, що неподалік Моравського Святого Яна.

Олексій Іванович оголосив тривогу й послав розвідників затримати власника документів. Але його вже поглинув ліс.

Бійці докоряли Рудольфові Лішку за те, що не підняв їх одразу ж, як тільки помітив підозрілого. Та він і сам шкодував — із самих рук вислизнув «лісовий птах».

Партизани вернулися в табір і про все доповіли начальникові штабу загону.

— Цей втікач з України, либонь, уже розкумекав, що до чого, — мовив контррозвідник загону Олександр Олевський, розглядаючи документи. — Мабуть, зрозумів, що незабаром з кубла «Гіві» тільки пух полетить, тож вирішив облетіти його стороною. А папери заховав про всяк випадок. Гадаю, блукає десь недалеко, вигадує собі якусь вірогідну легенду, щоб приєднатися до партизанів.

Олевський не помилився.

Через кілька днів, перевіряючи групу бійців, котрі нещодавно прийшли до загону Морського, він виявив Івана Чорновуса. Той розповів про себе: народився в Ростовській області в сім’ї селянина, закінчив три класи сільської школи, працював стрілочником на залізничній станції в Батайську, де і потрапив в окупацію. В лютому сорок третього року окупанти перевели його в Таганрог. Там працював зчіплювачем вагонів. За випадкове пошкодження вагона був ув’язнений і вивезений до Жмеринського табору. Пізніше, коли бранців везли до Німеччини через Словаччину, йому разом з іншими шістьма арештантами вдалося втекти з ешелону. В кінці вересня 1944 року приєднався до партизанського загону майора Волинського. В бою з карателями був поранений, відстав од загону і пізніше разом з партизаном Зайцевим потрапив у загін Морського.

Чорновус запевняв Олевського, що ненавидить окупантів, нічого не робив на користь німців. Сумніву не було: цей «партизан» і є той самий Чорновус Іван, власник захованих у дуплі паперів. Але, щоб не сполохати «птаха», контррозвідник зробив вигляд, наче повірив йому. Чорновус лишився в загоні під наглядом, звичайно.

Тим часом командир загону вирішив послати до вікульської шпигунської школи когось з досвідчених розвідників, забезпечивши його знайденими в дуплі документами. Шостак був обізнаний з місцями перебування Чорновуса, добре знав місто Самбір, а також поліційних верховодів, під керівництвом яких працював Чорновус. На думку Морського й Григор’єва, це мало стати найпереконливішим доказом того, що Шостак чи підготовлена ним людина — не підставна особа.

Але спочатку треба було вивчити біографію Чорновуса та його характерні особливості. Цим зайнявся сам Шостак з допомогою Морського.

…Командир викликав до себе Чорновуса. Зустрів його так, наче давнього знайомого.

— Сідай, Іване, — запросив.

Прибулий швидко заспокоївся. Очевидно, був певен, що легенда справила на Морського належне враження.

— Випадково довідався, що ти з Ростовщини, — почав командир.

— Так, із Самарського району, з села Нова Миколаївка. Але довше жив і працював у Батайську.

— А я з Азовського району, з Павлівки. Радий, що зустрів земляка. Тож і викликав, аби познайомитись, допомогти, якщо потреба є в чомусь.

Чорновус дещо знітився, проте розмову підтримав. Оповідав про чарівну красу Дону, всіляко показував, що дуже радіє зустрічі з таким уславленим земляком.

Розмова тривала довго. Свідками й учасниками її стали розвідники Шостак, Григор’єв, Олевський, які в різний час, як і було домовлено, зайшли до землянки. Морський жартував, навіть про «цимлянське» згадував.

— Будеш другим моїм порученцем, тобто виконуватимеш мої особисті доручення в загоні,— сказав командир Чорновусові. — Я не можу будь-кому довірити цих обов’язків, а ти, земляче, сподіваюся, не підведеш.

— Вдячний за довір’я, але я, мабуть, не справлюся, бо малописьменний, — про людське око відмовився Чорновус.

— Я теж в академії не вчився, — посміхнувся Морський. — Але війна, ненависть до ворогів навчили боротися з фашистами. Писати вірші чи шукати золота в тутешніх горах тобі не доведеться. А тому сумніви твої зайві і боятися нема чого. Іди з товаришем Шостаком, він навчить тебе, як і що треба робити.

— Пішли, Іване Михайловичу, — мовив розвідник, пропускаючи поперед себе Чорновуса.

— Ну, як вам подобається мій «земляк»? — звернувся Морський до Григор’єва і Олевського, коли вони залишилися втрьох.

— Добре було б, якби Чорновус сам розкрився, хто він такий і куди «відряджений». Але на це поки що сподіватися не можемо. Бачили, як він упевнено тримався під час розмови? — зауважив Олевський.

— Нема гарантій, що слідство дасть більше, ніж живий контакт з Шостаком, — сказав Григор’єв. — А Шостак витягне з Чорновуса все, що потрібно.

— Будемо сподіватися, — підсумував Морський. — А ти, Олександре Хомичу, — він глянув на Олевського, — ще раз накажи своїм людям, хай не спускають очей з цього типа. Він знадобиться навіть тоді, коли хтось з наших розвідників з його документами вже буде в шпигунській школі.

В землянку зайшов майор Бобров і доповів:

— Командири підрозділів загону прибули.

Морський глянув на годинник, немов хотів ще раз пересвідчитись у пунктуальності начальника штабу. Потім звернувся до комісара:

— Ну що ж, Григорію Миколайовичу, послухаємо командирів, чим і як підрозділи готуються відзначити 27-у річницю Жовтневої революції.

ВІЗИТ «ІНСПЕКТОРА»

«Мерседес» мчав з Банської Бистриці. Тугі скати шаруділи на бруківці. Неподалік Старої Гори машина стишила хід, зупинилася. З неї вийшов елегантно вдягнений чоловік. Він заходився оглядати щогли, котрі тримали важкі пасма електричних проводів високовольтної мережі, якими надходив струм до заводів, що працювали для потреб фашистської армії.

Подорожній ковзнув поглядом по довгій шерензі металевих опор і знову сів у машину.

Вдруге «мерседес» загальмував уже біля електростанції в Старій Горі. «Видно, прибуло начальство», — подумав вартовий, що стояв з карабіном біля брами, і виструнчився.

— Покличте чергового інженера, — попросив приїжджий.

Коли той з’явився, чоловік у цивільному простягнув посвідчення інспектора магістрату Банської Бистриці.

— Я повинен проінспектувати об’єкт.

— Але ж прошу! — з готовністю сказав інженер. — Сподіваюсь, ви будете задоволені.

В кабінеті він поклав перед інспектором журнал із записами про роботу станції. Той уважно читав сторінку за сторінкою.

— Ви ознайомились з наказом коменданта Банської Бистриці за номером шістдесят сім дріб вісімнадцять?

— Так, наказ ми одержали вранці. Лише одного не розумію, чому пан комендант збирається замінити словацьку охорону німецькою? Наші хлопці службу знають, перевірені…

— Накази зверху не обговорюються, — відрубав інспектор.

Інженер знітився:

— Авжеж, навколо таке коїться! Саботаж, диверсії…

— Курите? — поцікавився приїжджий і простягнув пачку «Юно».

Інженер узяв дещо незвичну, квадратної форми сигарету, подякував.

— Нам присилають «Гунію», — сказав по хвилі. — Смердючий, мушу зауважити, тютюн, аж у горлі дере…

— Німецька охорона прибуде ввечері, — мовив гість, — тому я повинен перевірити об’єкт. Ходімо…

Він уважно оглянув генератори, обійшов машинний зал, котельню, охоронні пости, завітав у караульне приміщення. І все щось занотовував у маленькому записнику.

— Ви невдоволені? — запитав черговий інженер, скоса позираючи на помітки.

— Навпаки. Повний порядок. Зразу видно: об’єкт має доброго господаря.

— Дякую, — вклонився інженер.

Повернувшись у загін, розвідник склав детальний план диверсії на електростанції і доповів про це Морському та Григор’єву.

Пізнього вечора до Старої Гори прибуло сім чоловік на чолі з «інспектором магістрату» — хоробрим розвідником-диверсантом Олексієм Івановичем Новиковим. Бійці були переодягнені в німецьку уніформу. Серед них виділявся словак Ян Шіпка — людина з неабиякими акторськими здібностями. До того ж він добре володів німецькою мовою.

Партизани обеззброїли й відвели на безпечну відстань охоронців, а також людей, що на той час чергували на станції, заклали під генератором тол.

…Після гучного вибуху настала тиша. Електростанція в Старій Горі замовкла.

ШИФРОВКА З БЕРЛІНА

Це трапилось вночі, вірніше досвіта — несподівано надійшла телеграма з Берліна…

Намісник Гітлера у Словаччині обергрупенфюрер СС Карл Герман Франк вважав цю Гіммлерову пересторогу небезпідставною, і все ж текст шифровки, що достовірно відтворював становище в окупованій Словаччині, геть зіпсував йому настрій. Недопивши навіть вранішньої кави, Франк поринув у тривожні думи.

По правді сказати, він краще за Гіммлера був поінформований про становище, яке склалося в краї після придушення повстання. Знав з певних джерел, що частина заколотників перейшла у глибоке підпілля, частим на поповнила партизанські загони, які останнім часом, з наближенням радянських військ, ще більше активізували свою підривну діяльність, чинили диверсії, проводили розвідку…

Обергрупенфюрер зціпив кулаки, грубо вилаявся. Тоді, дещо заспокоївшись, ще раз пробіг очима рядки шифровки. Тепер уже став міркувати, яких вжити заходів. Однак не міг зосередитись: вперто напливали спогади про ті часи, коли він на чолі німецької агентури в Чехословаччині організовував партію націонал-соціалістів, яка так знадобилася при ліквідації Чехословацької республіки. Потім думки довго кружляли навколо власної персони.

Після окупації Чехословаччини він швидко подерся вгору: фюрер особисто підкреслив відданість Франка справі рейху, призначивши його статс-секретарем і керівником СС та поліції німецького «протекторату Чехії і Моравії», а також «незалежної Словацької держави», якими тоді керував барон фон Нейрат. Та згодом посада заступника міністра вже не задовольняла Франка. Він плекав надію, що з увільненням Нейрата стане керівником протекторату. Однак сталося те, чого не сподівався: посаду намісника Гітлера у Празі зайняв шеф розвідслужби гестапо Гейдріх. Правда, через кілька місяців партизани знищили його. Але й тоді Франку не пощастило, бо місце вбитого посів довірений Гіммлера Курт Далюге. Після цього ображений претендент, скориставшись своїм службовим становищем та агентурними можливостями, спритно «підставив ногу» вискочці Далюге. Суперника запідозрили в поразницьких настроях і усунули від керівництва протекторатом.

Так само Франк вчинив і з Фріком — колишнім міністром внутрішніх справ Німеччини, коли той прибув у Прагу замість Далюге. І лише тоді домігся він влади, про яку давно мріяв. Але посада державного секретаря радувала недовго. Радянські війська тіснили гітлерівську армію на всіх фронтах, на окупованих фашистами землях посилився рух Опору, спалахнуло словацьке повстання. Каральні заходи гітлерівців, терор в містах і селах не давали бажаних наслідків. Навкруги клекотіло, вирувало. В Прагу все частіше надходили тривожні повідомлення про диверсії на залізницях, шосейних шляхах, вбивства і зникнення німецьких офіцерів та верховодів місцевих націонал-соціалістів. Безславно гинули вояки рейху, запроданці, нівечилась військова техніка, транспортні комунікації, виходили з ладу електростанції, вибухали склади боєприпасів, палали заводи й фабрики…

Зморщене, як печене яблуко, обличчя державного секретаря з обвислим підборіддям ще більше збрижилось. Велика голова з рідким, старанно причесаним волоссям безвільно звисла. Здавалось, господар розкішного кабінету поринув у забуття. Та після тривожних дум, розгубленості Франк досить швидко оговтався. Він підвів голову, натиснув кнопку виклику. З’явився ад’ютант.

— Покличте полковника Пухерта, — наказав володар «протекторату».

Незабаром полковник виструнчився за крок перед столом.

— Доктор Пухерт, ознайомтесь із шифровкою з Берліна й негайно на її підставі надішліть вказівки Шаньо Маху в Братіславу. Наголосіть, що він особисто відповідає за ліквідацію партизанів і, зокрема, Морського та його банди.

…Лист, переданий фельд’єгером, роздратував міністра внутрішніх справ Маха.

«Чорт забери! — вилаявся подумки. — Це вже, мабуть, доніс у Берлін той подряпаний абверівський лис Лахузен».

Мах надломив плитку шоколаду, з’їв шматочок. Підсунув крісло-гойдалку до акваріуму. Скляний куб стояв біля вікна. В зеленуватій воді ліниво плавали золоті рибки. Жовті дрібні водорослі стелилися по сірому піщаному дну.

Міністр полюбляв сидіти отак наодинці й спостерігати за рибками. Це заспокоювало нерви. А спокою останнім часом бракувало. В горах і долах діяли партизани. Вони дошкуляли дедалі більше. Ім’я Морського наводило страх на найхоробріших німецьких вояків. Щоранку Мах скаженів, приймаючи доповідні своїх підлеглих. Відчай прокидався в ньому щоразу, коли вмикав «телефункен» і слухав останні вісті.

Цей фашистський ставленик добре розумів, що «скорочення фронту, запланований відхід німецьких військ на заздалегідь підготовлені позиції» — не що інше, як пропагандистські трюки доктора Геббельса. Насправді ж за цим екзальтованим базіканням стоїть близька катастрофа рейху. «Що робитиму, коли більшовицькі танки вийдуть на береги Шпреє? — з гіркотою запитував себе полковник і ляк вихолоджував серце. — А як же капітали, таємно переправлені до Швейцарії?..»

Мах ляснув долонею по стінці акваріума. Рибки злякано заметушилися. Озвалось на мить притуплене почуття влади сильного над слабшим. Пальці настирливо стукотіли по холодному склу, воду зморщили дрібні хвильки.

Та приступ люті минув, як тільки міністр згадав про наказ Франка. Обергрупенфюрер СС категорично вимагав вжити негайних і ефективних заходів проти партизанів і банди Морського, а попередження — «особисто відповідаєте» знову перетворило його на хитрого й підступного провокатора.

АГЕНТ «ТРИСТА ШІСТЬ»

В кабінеті згустились вечірні сутінки. На круглому старовинному столі в бронзовому канделябрі горіли чотири свічки, потріскуючи гнотиками. Густий жовтий віск стікав на бронзу. Тепер обстановка не була схожою на офіційну, що, на думку міністра, мало сприяти майбутній розмові.

Мах не курив — з дитинства звик до солодкого. Взяв з дерев’яного човника цукерку й почав жувати. Шоколад розтанув, як грудочка снігу.

До кабінету ввійшов представник відділу «абвер-2» з Берліна обер-лейтенант Шлезінгер. Коли він переступив поріг, полковник саме наказував по телефону:

— Приведіть до мене «триста шостого».

Мах повісив трубку і, привітавшись із Шлезінгером, сказав:

— Вам, обер-лейтенант, буде цікаво познайомитись з одним нашим агентом, дуже спритним типом, що видає себе за родича Петлюри.

Хвилин за десять з’явився той, кого чекав господар кабінету.

— Сідайте, — кивнув Мах на м’яке крісло.

Він пройшовся кімнатою. На стіні з візерунчастими шпалерами мелькнула химерна тінь, полум’я свічок хитнулося.

— Ви скінчили спецшколу, пройшли практику в таборі військовополонених, — звернувся полковник до агента. — Крім того, набули досвіду таємної боротьби з більшовиками на Україні…

Агент засовався в кріслі, підвівся.

— Сидіть, сидіть, — зупинив його Мах. — Тепер для вас є делікатне завдання.

Полковник пильно глянув на шпигуна. Цей тип уже не раз сидів перед ним. Видно, Мах не дуже довіряв агентові, тому намагався діяти, як кажуть, кнутом і пряником. Пригрозивши карою в разі провалу наміченого плану, він дістав з шафи пляшку коньяка й маленькі чарочки на срібній таці.

— Надворі негода, холоднеча, — пояснив. — Не завадить перед дорогою розігріти кров.

Налив чарку собі, Шлезінгеру й агентові «триста шість».

— Пийте, — запропонував тоном наказу.

Випили мовчки, заїли цукерками. Перехилили ще по одній.

«Дивна прикмета в цього суб’єкта, — міркував Шлезінгер. — Їсть чи розмовляє, а вуха ворушаться, як у віслюка».

— Зважте, — продовжував Мах, поглядаючи на петлюрівця, — якщо успішно виконаєте доручення, на ваше ім’я буде відкрито рахунок в Дрезденському банку. А тепер поговоримо про діло… Гер обер-лейтенант, увімкніть, будь ласка, світло.

Шлезінгер підійшов до дверей і натиснув кнопку біля шовкової портьєри. Високо під стелею спалахнула люстра. Кімната вмить наче побільшала, вогники свічок зблякли. Шлезінгер погасив їх.

Мах добув з кишені довгастий шкіряний футлярчик, дістав з нього низку ключів і відімкнув шухляду письмового столу. Вийняв звідти невелику коробочку.

— Вас учили користуватися спеціальною фотоапаратурою?

Агент ствердно кивнув головою. Мах підняв кришку.

— Тут — дві камери. Їх, як ви знаєте, легко ховати в одязі. В касетах надчутлива плівка. Ви мусите будь-що пробратись у загін Морського й особисто зустрітися з ним. Що належить робити — поясню…

Шпигун сприйняв завдання спокійно. Тільки чарка лишилась недопитою.

НЕСПОДІВАНА ЗУСТРІЧ

Осіння ніч в горах завжди прохолодна, та в землянці було душно, до стелі здіймались клуби тютюнового диму. Морський вийшов подихати свіжим повітрям.

Пітьма поволі відступала. Лише запізнілі зорі ще миготіли в небі, а обрій на сході вже червонів загравою так, наче десь палала велетенська пожежа.

«А може, то лісопильний завод горить у Косуцькому Новому Місті? Туди пішли хлопці на чолі з Кисловським», — подумав командир загону. Набігла згадка, як у такий-от досвітній час горіло село Кодра, що в лісах за кілька десятків кілометрів од Києва. Його до цурки спалив фашистський каральний загін як базу народних месників.

Морський хвилювався за людей, які пішли на розвідувальні й диверсійні завдання, і нетерпляче чекав їх, Навкруги — тиша. Десь зарипіли двері, нагадуючи, що там, за лапатими ялинками, в землянках живуть партизани.

— Стій, хто йде?! — пролунав у лісовій тиші голос вартового біля командирської землянки. — Пароль?

— Хвиля.

— Що сталося? — запитав Морський, побачивши радиста.

— Термінова радіограма, — відповів Горецький і простягнув аркуш паперу.

Командир повернувся в землянку і при світлі каганця прочитав:

«Негайно з’ясуйте і радируйте, які ворожі частини (кількість озброєння) перекидаються в напрямку Дуклінського перевалу через район ваших дій».

Того ж таки напрочуд теплого й сонячного дня, десь пополудні, Морський разом з начальником штабу Костянтином Бобровим виїхав до гірського селища Сучани, де розташувався один з розвідувальних підрозділів спец вагону. Треба було порадитись, як ліпше й швидше виконати завдання Центру.

В дорогу обоє вдяглися в уніформу гардистських офіцерів, шофер — у солдатську. Водій, веселий синьоокий словак Ян Купчак, наспівуючи пісеньку, хвацько кермував однією рукою. Невелика автомашина легко брала крутовину. Вибравшись на рівний шлях, авто помчало стрілою.

— Не захоплюйся, Яне, — торкнув його за плече Морський.

Купчак збавив газ. Минули стару напівзруйновану цвинтарну капличку. Попереду зачервоніли дахи села Прикола. І раптом всі похололи — назустріч сунула колона гітлерівців у чорних есесівських мундирах. Морський повернув голову й запитливо глянув на Боброва, їхні погляди зустрілися, потім ковзнули на сидіння: там лежало з півтора десятка німецьких гранат, автомати.

— Діяти за моєю командою. Поїхали! — рішуче, але спокійно наказав Морський.

— Куди? — прошепотів збентежений водій.

— Вперед. Не забувай: везеш начальство словацької армії.

Морський зняв кітель і лишився тільки в сорочці з краваткою. Те саме зробив Бобров. Тепер важко було визначити військове звання офіцерів. На обох — вбрання, в якому теплої днини полюбляли роз’їжджати в авто полковники та генерали тісовської армії.

Можна було звернути на узбіччя й дати дорогу есесівцям, але ж ті, напевно, влаштували б перевірку, і Морський наказав:

— Не звертай!

Колона наближалась. Гітлерівські офіцери їхали обіч неї верхи. Бобров приготував гранати й автомат. Відстань зменшувалася, залишалось метрів десять, коли Морський недбало махнув рукою, показуючи солдатам, щоб розступилися. Водночас кинув водієві!

— Газ!

Риск виправдався. Хтось з офіцерів-есесівців крикнув:

— Увага! Попереду машина! Розімкнись!

Шеренги розділилися, і машина посунула коридором крізь колону.

Морський і Бобров їхали поважно, із вдаваною байдужістю позираючи на солдатів.

Поки минули колону, встигли визначити її склад, озброєння. То були підрозділи 17-ї дивізії СС, котра, як стало відомо пізніше, прибула для каральних оцерацій проти партизанів.

Здавалось, небезпека — позаду, неподалік — ліс, гори. Там розвідники зможуть заховати свої сліди. Та несподівано з’явилася нова група есесівців. Вони стояли під дубом при самій дорозі.

«Контрольно-пропускний пункт! — здогадався Морський. — Певне, його щойно встановили… Отже — перевірка. Треба якось уникнути…» Командир обернувся до водія:

— Будь уважний, Яне, стеж за дорогою і щодуху мчи до лісу. Ти, Костю, відповідаєш за лівий фланг, я — за правий. Якщо спробують зупинити — відкриваємо вогонь.

Солдати на КП не сподівалися, що машина, яку немов вихлюпнула з себе колона есесівців, могла становити якусь небезпеку. Та все ж один із солдатів ступив на дорогу й прапорцем дав знак зупинитися.

— Давай! — крикнув Морський, жбурнувши в есесівців одну за одною дві гранати. Вибухи на мить заглушили татакання автомата Боброва, луною озвалися в горах.

Поки солдати, які лишилися живими, опам’ятались, а там, у колоні карателів, збагнули, що й до чого, розвідники вже наблизилися до залізничного переїзду. І саме тоді почав опускатися шлагбаум. Назрівала катастрофа. Та раптом залізничник упав, так і не перекривши переїзду.

— По нас стріляють! — вигукнув Бобров. — Он куля влучила у залізничника!

Купчак, що був зменшив швидкість перед шлагбаумом, знову піддав газу. Автомобіль немов скочив під поперечку, яка косо звисала над переїздом, і помчав до лісу.

Коли на контрольно-пропускному пункті почалася стрілянина, колона есесівців спинилась. З неї затріщав ли кулемети, загупали гранатомети. Над машиною зацвьохкали кулі, попереду спалахнув вибух. На узліссі снаряд підтяв дерево. Машина вже їхала між кущами. І раптом — удар. «Татра», збавляючи хід, звалилася на бік, вперлась радіатором у кущ ліщини.

— Відірвало заднє колесо! — крикнув водій.

Забравши зброю та одяг, Морський, Бобров і Купчак кинулися в ліс.

Незабаром шлях їм перетнув рів, в якому причаїлась група озброєних людей у цивільному. Морського й супутників обеззброїли, повели в гори. То були партизани.

— Браточки, облиште. Ми ж свої, — попросив Морський.

— Розповідай байки комусь іншому, а не нам, — кинув літній чоловік ламаною російською мовою. — Всі шпигуни в лісі видають себе за «своїх».

— Тоді ведіть до командира.

— Поведемо, — пообіцяв партизан.

— Товаришу майор, захопили двох офіцерів і рядового, — рапортував командирові старший групи. — Гардисти видають себе за «своїх». Розмовляють по російські.

— Давайте їх сюди. Затриманих завели до землянки.

— Михайле! Це ти? Яким вітром тебе занесло? — обіймаючи Морського, запитав майор Величко, Що колись у Словацьких горах приймав групу радянських десантників-розвідників, очолювану Морським.

Ця несподівана і дуже потрібна зустріч надовго запам’яталася партизанським командирам.

НЕЗРИМИЙ ФРОНТ

Зв’язкові антифашистського підпілля не раз приносили до штабу загону підполковника Морського повідомлення, під якими стояв підпис «Добровільний».

Довідуючись про наміри карателів, «Добровільний» негайно сповіщав Морському:

«Терміново передайте в район Мартінських гір командирові загону Жингарову та іншим формуванням, що в Прибовку (на південь від Святого Мартіна) прибуває 600 карателів із спеціальним озброєнням для боротьби проти партизанів».

«…Зверніть увагу на Гедерську, Блатницьку, Нецпальську і Ракшинську долини — чи немає там наших, їх треба негайно попередити».

«…Аеродром «Три дуби» замінований гітлерівцями. Можна використати аеродром «Велику Луку». Доведіть до відома командування фронту».

Згодом Морський зустрівся з цим загадковим «Добровільним». То був псевдонім керівника групи розвідників словацьких антифашистів, що раніше боролася самостійно в районі міст: Зволен — Банська Бистриця— Жиліна. Командири домовились: надалі діяти Спільно.

Наступного вечора після зустрічі з Морським, як тільки в горах запала темрява, «Добровільний» поспішив До своїх людей, щоб поділитися новинами й дати нові завдання.

— Тепер діятимемо разом з представником радянської розвідки, — з радістю сказав він своєму помічникові Волену й розповів про минулу зустріч.

Тоді ж Морський дізнався від «Добровільного», що Волен може відкрити собі доступ до так званого військового міністерства Словаччини, користуючись при цьому послугами давнього знайомого, який служить там офіцером другого відділу генерального штабу армії Тісо. Морський сподівався, що той офіцер стане ключем, з допомогою якого радянська розвідка відкриє нові військові таємниці.

Згодом «Добровільний» повідомив Морського: «Мій помічник Волен уже виїхав до Братіслави для налагодження зв’язків з впливовими людьми в офіцерських колах».

…Волен добре знав Братіславу. Кілька років він там жив, будучи студентом, і пізніше, коли служив у армії. Звідси й погнали його разом з іншими словаками в Банську Бистрицю для боротьби проти повстанців. Але добре розуміючи, що керівництво армії зраджує словацький народ, Волен перейшов зі своїм підрозділом на бік повстанців. Тепер він їхав у Братіславу як уповноважений банськобистрицької організації Червоного Хреста, що й засвідчували відповідні документи.

В приміщенні комітету Червоного Хреста було людно. Представника Банської Бистриці прийняв сам керівник цієї установи — майор медицини за фахом.

— Вашу організацію, — заявив він Волену, — вважатимемо за новостворену, бо вона пережила усі перипетії повстання.

— Можливо, й так, але ж наша організація діє безперервно, чим може, допомагає народові, — зауважив Волен. — Ви, мабуть, краще за мене знаєте, скільки людей потребує допомоги в ці важкі часи війни.

Майор помітно посуворішав і, немов виправдовуючись, з сумом сказав:

— Війна, війна… І коли вже настане кінець людському горю? Хто і коли принесе нам мир?..

Волен запримітив: майор мовив ці слова з непідробною тугою, навіть з докором на його адресу, мовляв, молода людина, а замість того, щоб боротися проти окупантів, займається справами, на які тепер майже ніхто не звертає уваги.

Розмова представників Червоного Хреста ставала дедалі відвертішою, хоча й насторожувала обох. За віком, життєвим досвідом, службовим становищем між ними була різниця, проте, як незабаром з’ясувалося, їх єднали патріотизм, ненависть до гітлерівських окупантів.

Над містом залягав вечір, коли Волен залишив приміщення Червоного Хреста. Він був задоволений першими кроками своєї легалізації, сподіваючись, що, в разі якоїсь перевірки, майор підтвердить причину його перебування в Братіславі.

Наближався комендантський час, і місто безлюдніло. Волен поспішав, щоб вчасно дістатися до квартири Божени.

Колись, ще за студентських років, дівчина відверто симпатизувала йому. Тому вирішив саме за допомогою Божени зв’язатися з її братом Юліем.

На дзвінок у квартирі ніхто не озвався. Волен згадав, що в цьому ж будинку мешкала подруга Божени — Марійка, і зайшов в інший під’їзд. Відчинилися двері, й перед ним з’явилась сама Вожена. Від несподіванки Волен навіть розгубився. Вона була в білому вбранні, струнка, чорноока. Якусь мить здивовано дивилася на гостя, потім кинулась до нього, поцілувала.

— Чого стоїш? Заходь, розповідай. І як це ти згадав про мене? — з легким дівочим докором мовила Бо-жена. — Я ж тебе цілу вічність не бачила, не знала, де ти, що з тобою, чи живий. Тепер, коли навкруги таке коїться, чого, тільки не передумала. Марійко! — покликала подругу. — Дивись-но, хто прийшов!

Марійка вийшла з кухні, тримаючи в одній руці великого ножа, в другій — шматок сирого м’яса.

— Здорова була, грізна Марійко! Чим же я завинив, що ти мене з ножем зустрічаєш? — жартома запитав Волен.

— Матінко! Що ж це я? — скрикнула дівчина й зникла на кухні.

Божена провела гостя в кімнату.

— Що у вас за свято? — запитав Волен, помітивши накритий стіл. — Мабуть, невчасно прийшов…

— Ні, Пальчику, ти прибув якраз вчасно. Сьогодні ж день народження Юльця.

— Ви що, перебралися сюди жити?

— Ні, сюди переїхав жити тільки Юльцьо. Він же одружився з Марійкою. З нею ми тепер не лише давні подруги, а й родичі.

— Це для мене новина. А ти, Боженко, ще не вийшла заміж?

— Що ти? Чекаю на тебе. Хоч ти он як довго десь пропадав. Гадала, вже більше не побачимось. — Дівчина на якусь мить змовкла, глибоко зітхнула і майже пошепки продовжувала: — Павлику, поки нікого немає? я хочу попередити тебе: сюди незабаром має прийти один товариш Юльця. Він до мене женихається, але я не люблю цього зухвалого судетського нациста, хоч інколи він і виявляє доброту до наших людей. Тепер, коли ти повернувся, ми залишимось нерозлучні. Звичайно, якщо ти ще не розлюбив мене…

До кімнати зайшла Марійка.

— Що, знайшовся-таки? Де ж це ти так довго розгулював, що навіть знати про себе не давав?

Воленові хотілось уникнути небажаних запитань, І він, як це передбачалося легендою, розповів, що, незважаючи на війну, йому пощастило влаштуватись на цивільну посаду в банськобистрицькій організації Червоного Хреста. Але приїхав сюди не стільки у службових справах, скільки задля того, щоб зустрітися з Воженою.

Волена непокоїли думки: як поведе себе Юлій: чи погодиться стати на бік підпільників-антифашистів? До його планів входили лише Юлій і Вожена. Та ситуація ускладнювалась: сюди от-от мав прийти якийсь фашист, що женихається до Божени. Що ж робити?

— А от і винуватець свята! — радісно вигукнула Марійка, почувши голос Юлія.

Вожений брат когось запрошував до помешкання. Марійка мерщій поставила на стіл пляшки шампанського й кинулась назустріч чоловікові. Слідом за нею пішов Волен.

Юлій здивовано, але тепло привітався, міцно обійняв Волена й, обернувшись до капітана в уніформі льотчика, відрекомендував:

— Знайомся, друже, це — мій добрий і давній приятель Павел Волен, «павук хатній», як ми його прозивали в студентські роки за те, що вечорами рідко коли виходив з помешкання. І, між іншим, — жартома додав, — колишня симпатія оцих красунь, — показав на Марійку і Вожену.

Офіцер подав руку і назвався:

— Гауптман Кмет.

Пізніше він став чванливо розповідати, що походить з потомственої військової родини судетських німців. Навчався в Берліні. Прибув до Братіслави в березні 1939 року і відтоді працює радником у штабі словацької армії, союзниці Гітлера.

Віншувати іменинника Юлія Агуша прибуло ще з десяток його знайомих, переважно військових; самі та з дружинами. Тільки Вожена поводила себе якось незвично, і це непокоїло Волена. Але щоразу, коли їхні погляди зустрічались, він переконувався, що дівчина, як і раніше, кохає його. Хіба що оберігається цього вайлуватого гауптмана, який майже цілий вечір крутиться біля неї. «Бестія! — злостивився Волен. — На моє щастя зазіхає…»

Та ось кілька жінок заквапились додому, тягнучи за собою чоловіків. Незабаром з гостей залишились тільки Кмет і Волен.

«Як бути? Я навіть не встиг як слід поговорити з Юлієм і Боженою, а обставини спонукають залишити їх», — роїлися думки. Рішення визріло швидко. Волен підвівся з-за столу й почав спішно прощатись:

— Дякую, друзі, за гостинність…

Господарі стали умовляти його, щоб залишився ночувати. Вожена наполегливо пропонувала свою квартиру, сама ж хотіла переспати в Марійки. Гість дякував, але рішуче відмовлявся, запевняючи, що зможе переночувати десь в готелі.

— В такий пізній час ти не дістанешся до готелю — затримають патрулі. Крім того, в готелях тепер навряд чи знайдеться вільне місце, — захвилювалася Вожена.

Її підтримала Марійка.

— В Братіславі я не пропаду. Коли ж затримає патруль, то ще ліпше — матиму де пересидіти до ранку, — пожартував гість.

Втрутився Кмет.

— Я можу допомогти дістати перепустку комендатури і гарантійний дозвіл на тимчасове проживання в готелі, — йдучи до столика, де стояв телефон, сказав він і набрав номер: — Алло, фрау Єва? Вибачте. Турбую в пізній час, але… Так, так, я хочу поговорити з Гельмутом.

Поки телефон мовчав, гауптман перепитав у Волена прізвище, звідкіля та на який строк прибув до Братіслави.

— Здоров, друже! — весело загукав Кмет у трубку. — Вибач, але саме зараз потрібен твій дозвіл на перепустку одному знайомому, представникові Червоного Хреста… Так, на комендантський час. Та треба влаштувати у готель. Прибув з Банської Бистриці на десять діб у справах Червоного Хреста… Авжеж, Волен. Ні, не ім’я, таке словацьке прізвище… Знаю, відповідаю… Ось він стоїть, біля мене… Дякую. Не гнівайся, ти ж сам захотів господарювати в цьому місті… Тільки зараз же дай розпорядження, бо цього вимагають обставини. Дякую. Бувай.

Поклавши трубку, Кмет обвів присутніх задоволеним поглядом.

— Я зробив усе, що обіцяв. Вам лишається зайти в комендатуру. Вона розташована в кінці цієї вулиці, праворуч. Там одержите, що потрібно. Коли ще знадобиться моя допомога, можете зв’язатися зі мною через Юлія.

— Вельми вдячний, пане гауптман. Постараюсь вас не турбувати.

Волен радів, що на час перебування в Братіславі застрахований від усяких прикрих несподіванок. Він по» прощався і пішов.

Десь за годину пролунав дзвінок.

— Я вже в готелі «Континенталь», — почула Божена. — Чекай мене вранці. Передай подяку гауптманові за допомогу.

Завдяки прихильному ставленню німецької комендатури, Волен майже тиждень пробув у Братіславі, Щодня спілкувався з Воженою, Юлієм та своїм начальником з Червоного Хреста. Він переконався: ці люди — патріоти, хочуть допомогти вітчизні швидше визволитись від гітлерівських окупантів і місцевих фашистів.

Безперечно, на їхні настрої впливало успішне просування на захід радянських військ. Мабуть, тому Воленові досить легко вдалося заручитись згодою обох Агушів — Юлія і Божени — та майора медицини Шимана допомагати словацькому антифашистському підпіллю й радянським розвідникам.

…Невдовзі «Добровільний» повідомив Морського: «Волен завдання виконав. Наші люди поширюють вплив у словацькій армії та Червоному Хресті».

ТРОФЕЙ — МІЛЬЙОНИ КРОН

Цілу добу мела хурделиця. Білі замети виросли на вулицях села Зазріва, де розмістився зі своїм штабом підполковник Морський.

Вранці командир вийшов на ганок. З нічних операцій повертались бійці. Партизани привели в розташування двох літніх чоловіків. Вони розповіли, що виконували завдання партизанського командира підполковника Єгорова і заблукали в лісі.

Морський не почув, як клацнув затвор мікрофотоапарата, замаскованого в одязі одного з «егоровських» розвідників…

Невдовзі «триста шостий» залишив касету з плівкою в умовленому місці на залізниці. Через кілька днів вона потрапила до рук Шаньо Маха.

Полковник наказав негайно розмножити фотографії. Їх передали керівникам таємних фашистських служб і поліцейських постів.

Фото видрукували в газеті.

За живого чи мертвого командира групи радянських розвідників було обіцяно велику винагороду — мільйон крон.

Кілька номерів газети принесли в загін. Морський дивився на свій портрет і намагався збагнути: коли і кому вдалося його сфотографувати? Розвідник не скаржився на пам’ять, але згадати не міг — було багато зустрічей з людьми. «Це, мабуть, робота агента «триста шостого», про якого повідомляв «Сокіл», — зробив висновок командир.

— Ви бачили ось це? — запитала його невдовзі господиня будинку, в якому розмістився штаб, і простягла газету.

— Так, так. Мільйон крон — це великі гроші, — посміхнувся Морський. — Багато за них можна купити…

— Совісті й честі не купиш, — відповіла жінка.

Надворі зблиснуло сонце, заіскрилися шибки вікон.

— А в нас шибки обростають білими папоротями, і морози взимку стоять не такі, як тут, — задумливо мовив командир і вийшов з хати.

Про фото й оголошення в газеті Морський повідомив Центр.

З нетерпінням чекав новин від «Сокола» через зв’язкову Зіну. Та вона чомусь не з’являлась на конспіративній квартирі.

Наближався Новий, 1945 рік. Готуючи до свята ялинки, люДи сподівались, що в новому році прийде визволення від гітлерівських окупантів.

Десь саме під ту пору один з багатьох словаків, які охоче допомагали розвідникам Морського, житель села Піски Гнат Рись повідомив у штаб: «В п’ятницю німці переправлятимуть через село Були сейфи». Що в них— Рись достеменно не відав, але попереджав, що везти» муть цінний вантаж на двох санях.

— Ану, подивимось, хто в нас найближче до того села, — розгортаючи карту розташування підрозділів спецзагону, мовив Морський. — На Козиному хребті — розвідувальна група Папуленка.

— Так, йому до села найближче, — підтримав командира начальник штабу Бобров.

Того ж вечора зв’язковий вручив Іванові Папуленку наказ Морського. Там було визначено, де, коли і як захопити вантаж у німців.

…Вітер крутив снігові смерчі, коли Папуленко повів своїх людей на операцію. Та несподівано хуртовина, Як це часто буває в горах, вляглася. Бійці вибрались на узлісся, до засніженого шляху. Звідси добре було видно село Були: над черепичними дахами здіймалися сиві стовпчики диму. Папуленко глянув на годинник— німці от-от мали з’явитися.

Однак минула година, друга… Мороз уже дошкуляв людям, затихли жарти, а саней не було. Папуленко добув сигарету, запальничку. Збирався прикурити, коли раптом з-за повороту показались коні, запряжені в сани. Вони їхали повільно. Слідом ішло восьмеро солдатів у теплому одязі.

Папуленко наказав залягти. Як тільки охорона ввійшла в приготований для неї коридор, пролунала команда. Зататакав кулемет, різонули автоматні черги. Приголомшені гітлерівці кинулись до лісу, але й там їх наздогнала смерть.

Бійці підійшли до саней. Під сіном лежали пофарбовані в ясно-коричневий колір сейфи. Один відкрили й дістали туго перев’язані пачки грошей. П’ятнадцять мільйонів крон!

Другий сейф відчинити не вдалося. Навіть спеціалісти «тонкого» підриву з групи Папуленка нічого не могли вдіяти. Доставити сейф у табір теж не було змоги. Залишити — ризиковано. Цінний вантаж десь чекали й, напевне, пошлють солдатів на розшуки.

Порадившись між собою, розвідники завезли сейф в розташування однієї з груп загону. Там спромоглися відчинити замок. Назовні вийняли ще десять мільйонів дев’ятсот тисяч крон.

В хорошому настрої вертались у табір. Низько над горами сунули хмари. Знову народжувалась віхола.

— Чудово! — сказав Папуленко. — Хай хурделить, ховає стежки-доріжки і наші сліди…

Про захоплені трофеї — майже 26 мільйонів крон — Морський повідомив у Центр. Відповідь не забарилася. Генерал вітав з успіхом і радив, як ліпше використати ті мільйони для потреб загону й місцевих людей, що боряться проти фашистів.

Незабаром до рук Морського потрапила окупаційна газетка. Розвідник знову побачив свій портрет і оголошення про винагороду — мільйон крон за голову партизанського командира. Мовчки прочитав удруге, посміхнувсь, а тоді звернувся до свого ад’ютанта Володимира Шатилова:

— Як ти гадаєш, Володю, коли фашисти дізнаються, що в нас тепер є свій «банк», не пожалкують вони, що так дешево пообіцяли за мою голову?

— Хай жалкують кляті, — відповів Шатилов. — Свої не зрадять, а тих, кого засилає поліція безпеки, он уже скільки потрапило до рук капітана Олевського.

До землянки увійшов майор Бобров, якого тепер жартома називали головним касиром банку.

— Михайле Петровичу, — звернувся він до Морського, — командир господарчої роти Федотов просить видати йому п’ятдесят тисяч крон: треба купити в селян харчів, — і поклав на стіл клаптик паперу.

— А це що?

— Рапорт Федотова. Гроші люблять, щоб їх берегли, розумно тратили і добре рахували, — відповів майор. — Отож, заведемо твердий порядок, щоб люди знали: кожен, хто одержує і тратить кошти, відповідає за кожну крону.

— Спасибі, Костю, за пораду. Я згоден. Підготуй такий наказ. Бери в свої руки «міністерство фінансів», — засміявся. — Гадаю, наш комісар не заперечуватиме,

ВІРНІ ОБОВ’ЯЗКУ СОЮЗНИКІВ

Пора стояла зимова, але в Італії над Фоджею тепло світило сонце. У вільні від служби години американські льотчики, розквартировані в місті, тинялись вулицями й залицялися до дівчаті майже кожна здавалась схожою на мадонну.

До аеродрому місцеві жителі приносили обплетені лозою пляшки «к’янті» й легку закуску. Взамін італійці брали сигарети, армійські черевики, бляшанки з консервованою свининою.

Пілот Ервін Віслі в свої двадцять дев’ять років де лише не встиг побувати, адже їхня дев’яносто восьма група бомбардувальної авіації часто міняла дислокацію. Та Фоджа подобалась йому найбільше. В кабіні своєї «літаючої фортеці» серед безлічі приладів він причепив сувенір з маленьким краєвидом чарівного італійського міста.

…На аеродромі № 15 одержали наказ: «Чотириста дев’яносто восьмій і чотириста шістдесятій бомбардує вальним групам вилетіти для повітряного удару по зазначених об’єктах гітлерівської армії».

Досвіта біля сріблястих «Б-25» вовтузились механіки, заправщики. Потім Ервін вислухав напутню молитву священика й пішов до машини. «Фортеці» злітали одна за одною і брали курс на задану ціль.

Над Словаччиною з хмар вилетіли «месершміти», зав’язали повітряний бій. Машина Ервіна спалахнула. Він увімкнув пристрої вогнегасіння, та полум’я охопило ліве крило. Не можна було гаятись, бо ось-ось вибухнуть бензобаки. Пролунав наказ: «Екіпажу покинув ти літак!» Командир машини Ервін Віслі останнім вистрибнув у люк. Довго не розкривав парашут, щоб не потрапити під кулеметну чергу німецьких винищувачів. Приземлився в лісі; неподалік вибухнула його машина.

Пілот довго блукав хащами з пістолетом в руці. Нарешті, неподалік гірського потоку помітив людину в такому ж одязі, як і він.

— Хелло! З приїздом, друже Лузнер, — впізнав свого товариша Ервін.

— А ви, містер, здається, теж вийшли на кілька станцій раніше, — жартом відповів Говард Леслі Лузнер. — Якщо маєте надійного талісмана, то наці в кращому разі примусять вас чистити нужники в концтаборі.

Насправді ж льотчикам було не до жартів. Станом вище склалося небезпечне. Вони довго блукали лісом, здригаючись від кожного шереху. В Ервіна Віслі був шоколад, Лузнер не встиг вихопити з палаючого літака своєї аварійної пайки. Скромного запасу вистачило на один день.

— Надалі нашим меню буде задубіле від морозу коріння, — похмуро зауважив Лузнер. — Що не кажи, а нас таки добре годували.

— Минулося. Ми викреслені зі списків. Ти добре знаєш, як у нас швидко забувають про збитих льотчиків.

Однак про цих американських пілотів не забули. В район падіння збитих літаків вирушили з Банської Бистриці есесівці і з Нижніх Татр — партизани. Незабаром в горах гітлерівців зустрів загін Морського, Спалахнула сутичка. Луна розносила в межигір’ї татакання кулеметів, гвинтівочні постріли, вибухи гранат, Хоч партизанів було небагато, есесівці не пройшли: месникам допомогли ліс та гірські скелі.

Наступного дня після бою люди Морського знайшли в лісі американців і привели в штаб. Пілоти щиро дякували за порятунок.

— Ми вірні обов’язкові союзників, — коротко пояснив Морський.

Льотчиків переодягли, нагодували. Дивлячись на тарілку з незвичною стравою, Ервін запитав:

— Що це?

— Український борщ, — посміхнувся Микола Люхія, який за дорученням командира взяв американців під свою опіку.

Пілот скуштував.

— О’кей! — вигукнув задоволено.

Під вечір Морський повідомив Центру: «У мене американські пілоти. Вилетіли з Італії бомбардувати гітлерівців і збиті ними над Словаччиною. Віслі Ервін Роберт з Чікаго, армійський серійний номер 16142844 і Лузнер Говард Леслі з міста Пауль Сборо штату Нью Джерсі, армійський серійний номер 4229044. Просять допомогти вернутися на батьківщину».

Якийсь час американські авіатори жили неподалік партизанського табору. Та невдовзі за наказом Центру їх відправили літаком до Радянського Союзу, а звідти — в Сполучені Штати Америки,

ВИРОК ВИКОНАНО

У Нижніх Татрах, де базувались партизани Морського, пішли чутки про новий загін. Він, як і той, що активно воював у Словаччині раніше, теж називався Чапаєвським.

Бійці новоствореного загону висадили в повітря млин, обстріляли костьол, проводили агітаційну роботу. Однак, що найбільше вражало словаків, ті чапаєвці грабували населені пункти в горах, пиячили, бешкетували.

Дії загону на чолі з якимось майором Васильєвим не могли не викликати тривоги й недовір’я. Селяни неприхильно ставились до тих партизанів.

Про Васильєва і його діяльність Морський повідомив Центр. Відповідь була невтішна: «Васильєва не знаємо. Він підлягає всебічному вивченню».

Морський та Григор’єв доручили начальникові контррозвідки Олевському перевірити, хто ж цей Васильєв насправді. Та першим довідався про це розвідник «Сокіл», який мав доступ до таємних документів поліції безпеки.

Тоді Центр наказав Морському захопити і знищити провокатора.

Пошуки тривали більше трьох тижнів.

Якось в гірському селі Зазріві Морський і Олевський чекали на конспіративній квартирі зустрічі з розвідниками. Раптом в оселю зайшов поліцай — молодий симпатичний блондин з великими блакитними очима. Напившись води, він запитав господаря:

— Як дістатись на Козиний хребет?

Зачувши пароль, той розгубився.

— Не дивуйтесь, що поліцай розпитує, як дістатись на Козиний хребет. Поліцаї ж бувають різні…

— То що ви хочете?

— Як дістатись на Козиний хребет? — ще раз назвав пароль блондин.

— Так і заїкою стати можна, — витер з чола холодний піт селянин, неприязно поглядаючи на поліцайську форму. — Теж мені, нарядився! — І назвав відзив на пароль:

— Ідіть через Нижні Татри…

За кілька хвилин «поліцай» — командир однієї з розвідгруп Микола Світлов — в іншій кімнаті доповідав Морському:

— Товаришу підполковник! В сільській пивній сидить хлопець з загону Васильєва. Висловлює невдоволення діями свого командира…

Морський разом з розвідниками зайшов до пивної, Світлов показав партизана. Той самотньо сидів за столиком, був одягнений у шкірянку, озброєний, як кажуть, до зубів. Підполковник підійшов до хлопця.

— Я сяду біля тебе, — сказав. — Не заперечуєш? — І, не чекаючи відповіді, опустився на лаву, скинув плащ.

Хлопець був напідпитку й тримався войовничо, та глянувши на погони, раптом підвівся.

— Чому злякався? Сідай! — тоном наказу запросив Морський.

— Мені вже пора, насидівся, — знічено відповів той.

Однак партизан не наважився порушити наказу старшого, сів.

— Ти місцевий?

— Ні, я з України.

— Мабуть, чапаєвець, бо в нашому загоні я тебе не бачив.

— Так, я з того загону.

— А хто у вас командир?

— Ви що, не знаєте?! — здивувався хлопець.

— Ні, не мав нагоди з ним зустрічатися.

— А ви хто такий, товаришу підполковник?

— Ти що, не знаєш? — в тон запитав Морський. — От ми й квити. Я не знаю твого командира, а ти — мене.

— Здається, я бачив вас. Вірніше, ваше фото в газеті. Ви — командир Морський? Так? Ризикуєте, товаришу підполковник. Фашисти давно вас розшукують, а зрадники, на жаль, ще не перевелися.

Морський тепло глянув у чорні, циганкуваті очі молодого партизана й подумав: «Видно, людина порядна. Може, й стане ключем до Васильєва»,

Поступово хлопець розговорився. Назвався, розповів, що він — син потомственого робітника, комсомолець, служив у прикордонних військах. В полон потрапив у непритомному стані — контузило вибухом авіабомби… Втік з табору «Дора-Едельвейс» і, пробираючись на схід, приєднався до загону Васильєва.

Морський уважно вислухав, потім попросив:

— Розкажи, Тарасе, все, що знаєш про свого командира. Мене цікавить, хто він і чим займається, кому звітує про свою роботу. Пліч-о-пліч воюємо, а виходить так, наче наші загони діють за сотні кілометрів.

— То правда, але я знаю небагато. Ну, наприклад, Васильєв єдиноначальник. За найменше невдоволення його тактикою карає розстрілом. Оточив себе якимись сумнівними людьми…

— А куди дивиться комісар загону?

— Комісара в нас нема. Васильєв керує сам. Нікому він не звітує. Каже, що послав людей для встановлення зв’язку з командуванням Червоної Армії, але вони ще не повернулись…

— А звідки берете продукти?

— Грабуємо населення. В нас це називається «господарчими операціями».

— А зброю, набої?

— Цього не знаю.

— Невже у вас самі бандити?

— Ні. Більшість людей загону — військовополонені, втікачі з німецьких таборів. Вони рвуться до діла, а накази Васильєва виконують лише тому, що бояться його, А ще жорстокіший капітан Олень, якому Васильєв довіряє найбільше. Два дні тому той Олень ліквідував нашого кулеметника за те, що натякнув командирові на його пасивність і відсиджування в горах.

— Де тепер Васильєв?

— Про місце його перебування знають лише довірені, разом з якими він пиячить. Але я здогадуюсь, — мабуть, він у селі Кончита, кілометрів за чотири звідси.

Морський мав пильне око на людей. Умів розпізнавати, заглянути в душу, вмів поспішати, не поспішаючи. Так було й цього разу. Він повірив хлопцеві й по секрету розповів правду про Васильєва — агента таємної фашистської поліції. Партизан погодився влаштувати зустріч зі своїм командиром,

…На підготовку операції часу було обмаль.

Морський наказав підняти по тривозі взвод Федора Володченка, що саме відпочивав неподалік Зазріва. Бійці швидко зібралися в дорогу.

Сонце ховалося за гори, коли два жандармські мотоцикли з кулеметами влетіли в Кончиту. Тут їх двічі зупиняли партизанські патрулі, питали пароль. Тарас відповідав, і мотоцикли гуркотіли далі,

Штаб загону Васильєва розташувався в чепурному будинку під гіллястими смереками. На подвір’ї вартувало двоє охоронців, озброєних німецькими автоматами. Вони перетнули групі шлях,

— Я — командир об’єднаного партизанського загону, — пояснив Морський і назвав себе. — Ваш партизан Тарас Коваль може підтвердити. А це — мої охоронці. Маю невідкладну справу до вашого командира.

— Зараз доповім.

— Ти що, не віриш мені? — Морський рішуче попростував до будинку. За ним рушило ще кілька чоловік, як і було домовлено. Двоє залишились у мотоцикла і стільки ж — біля вартових на ганку.

В світлиці клубочився цигарковий дим. Васильєв, на якого вказав Коваль, сидів за столом. Перед ним стояла недопита пляшка. В бляшанці з-під консервів стирчали недопалки сигарет.

— Хто такі? — невдоволено буркнув провокатор. — Хто такі?! — перепитав. — Що за дурні жарти?

Рука Васильєва потягнулась до «парабелума», що лежав поряд на старому витертому дивані. Олевський встиг вибити з його руки зброю. Пролунав постріл, куля влучила у стелю. На стіл посипалась штукатурка. «Парабелум» опинився в руках Морського.

В кімнату вбігли охоронці.

— Обеззброїти їх! — прохрипів Васильєв, Олевський вихопив гранату і крикнув:

— Не рухайтесь, бо знищу всіх на місці!

Морський обвів поглядом суворі обличчя охоронців, що так і завмерли з автоматами в руках, не поспішаючи вийняв обойму з «парабелума» і повернув його Васильєву. Потім зняв з себе «маузер», вийняв з колодки, розрядив і поклав на стіл.

— Товариші, — звернувся Морський до присутніх, — не поспішайте грати на ваших інструментах, — кивнув на автомати. — Сподіваюся, в цьому не буде потреби. — І пожартував: — Ви, мабуть, чули, що Морського кулі не беруть, бо він зачаклований. Так, я — Морський, приїхав до вас як представник Радянської влади, іменем закону якої повинен знешкодити у вашому загоні того, хто зрадив Батьківщину і за німецькі марки продав усіх вас фашистам, а саме: агента таємної поліції Лебідя.

Ця звістка приголомшила охоронців Васильєва. Вони перезирнулися, Васильєв зблід, під очима залягли різкі тіні.

Тим часом Морський продовжував:

— Вашими руками, товариші чапаєвці, Лебідь виконує волю гітлерівців. А з чим ви повернетесь на рідну землю, до своїх дружин, дітей, наречених? Що скажете їм? Були в загоні, котрий носить ім’я легендарного Чапаєва, і виконували завдання німців: грабували, вбивали тих, хто боровся проти фашизму?

— Не тягни за душу! — не витримав напруження один з охоронців Васильєва. — Кажи, де вій, той Лебідь?! Де?!!

— Далеко шукати не треба. Ось він — ваш командир. Васильєвим його нарекли фашисти.

— Брехня! — істерично закричав Васильєв і раптом замовк.

Стояв розгублений, блідий. Злякані очі бігали по вікнах, натикались на затверділі погляди вартових.

До кімнати вбіг капітан Олень. Розштовхуючи охоронців, він загукав:

— Не вірте провокації! Це не Морський! Морського я знаю! — і враз замовк, відчувши, як йому вперлося в бік дуло автомата.

Хтось нагадав про газету з фотографією Морського, В кімнаті запанувала тиша.

— Я кажу правду, товариші партизани, — підійшов ближче до столу Морський. — Розпоріть вилоги кітеля Васильєва. Там знайдете його справжнє обличчя!

Він вихопив у Тараса фінку й передав хлопцеві зі світлим чубом, що стояв попереду.

— Розпорюй вилоги!

Той завагався, але, помітивши переляк Васильєва, стяг-таки з нього кітель і полоснув фінкою по шву.

— На, — простягнув Морському, — шукай на очах у всіх.

Відірвавши підшивку, той дістав з-під неї невеликий сірий клаптик шовку з таємним кодом: «№ 86. Ле-бідь—«Васильєв». А нижче — печатка із свастикою та орлом і підпис генерал-майора Міллера. Показав присутнім.

В кімнаті залягла гнітюча тиша. її порушив «Васильєв»:

— Це не мій кітель. Я його зняв з убитого майора словацької армії, коли втікав з табору.

— Брешеш, гад! Це ще не все! — блимнув недобрим поглядом Морський. — Ти не лише провокатор, фашистський лакуза! Ти — грабіжник, мародер! Обшукайте його.

«Командира» роздягли, роззули, розпороли халяви й витрусили золоті монети, навіть кілька золотих сплющених зубних коронок.

— Ах ти ж гнида! — обурився світлочубий хлопець і вдарив Васильєва по обличчю. — Я з трьох таборів утікав, у мене долоні горіли, доки не взяв до рук автомата, а він наказував чекати слушного моменту, посилав людей грабувати…

Згідно з вироком трибуналу загону особливого призначення «Вперед» і вимогою бійців-чапаєвців, другого дня «Васильєва»—Лебідя розстріляли перед строєм.

Чапаєвці приєднались до загону Морського. Втекли лише колишні поліцаї і зрадники. Зник і капітан Олень. Морський і Олевський не могли собі цього простити, коли згодом довідались, що то був запеклий фашист, лейтенант Хірш (по-німецькому Hirsch — Олень), приставлений гітлерівською контррозвідкою до Лебідя.

ТАЄМНИЦЯ МАХА

— Ви знаєте цю людину? — полковник кинув на стіл фотографію.

Жінка глянула, від несподіванки зблідла й заплющила очі.

— О, навіщо так? — полковник відкоркував пляшку мінеральної води, налив у склянку. — Заспокойтесь. Лийте. Це — «віші», з французьких джерел. Чудовий напій.

Жінка ковтнула холодної води, що вигравала срібними пухирчиками газу.

— Ви така молода, вродлива, а… нерви! — похитав головою.

Вона сиділа змучена, приголомшена, в сірих очах застигли страх і чекання.

— Я вас розумію, такі потрясіння завдають шкоди. Але здоров’я можна підремонтувати. — Він примружив очі, блиснув золотим зубом. — Головне, що ви впізнали. Він?

— Він, — ще більше хвилюючись, прошепотіла жінка.

Чи могла вона забути того, кого так палко кохала, хто став її чоловіком? Не встигли налюбуватись, напеститись, коли через місяць почалася війна.

Лейтенант Червоної Армії Нечипорук, молодий, здоровий, завжди спокійний і розважливий, збирався на фронт, як на військовий парад. Випрасував командирську форму, підшив білий комірець до гімнастерки. Прощаючись з рідними, запевняв, що швидко повернеться додому. Та невдовзі прийшла листівка з військкомату: «Пропав безвісти». А далі — чорна й страшна окупація. В теплушці її вивезли до Німеччини в Деггендорф, похмуре задимлене місто. Працювала хатньою робітницею в паралізованого старого домовласника. Двоє синів його воювали на Східному фронті. Коли від них довго не було звісток, господиня лютувала і зганяла свою злість на служниці.

Той осоружний будинок стояв неподалік залізничного вокзалу. Ніхто не бачив, як уночі молода полонянка зірвала зі своєї сукні нашивку «Ост», забралась на платформу, вантажену сірими паперовими мішками, й залізла під цупкий брезент. Поїзд рушив. Досвіта він прибув до Братіслави. І тут утікачку спіймали. Допитували: хто вона, звідки, хто чоловік. Якийсь час тримали у в’язниці. А сьогодні привели сюди, до фашистського полковника.

Мах ще раз показав жінці фотографію: змучене обличчя, замість чепурної командирської гімнастерки — смугаста роба арештанта.

— Отже, ваш чоловік живий. Ми знайшли його в концтаборі. За дезертирство ви теж заслуговуєте суворої кари, але, справді, мені було б прикро дізнатись, що така молода пара загинула. — Фашист зітхнув. — Цікавитесь чому! Скажу про це пізніше. Я хочу вам зберегти життя. Лейтенант Нечипорук вийде на волю цілий і здоровий. І вас ніхто не посміє зачепити. Однак ви маєте зробити невелику послугу.

Полковник не квапився. Він поволі підвівся з-за столу, підійшов до радіоприймача, клацнув клавішею. Золотими рисочками засвітилися на шкалі назви міст. Довго шукав потрібну хвилю. Червона смужка, що бігла по склу, нарешті зупинилась. Кімнату сповнили звуки вальса.

— Відень, — усміхнувся Мах. — Відень танцює. Музика — життя юності, і шкода, коли молодість так передчасно гасне… Отже, майбутнє ваше і вашого чоловіка у ваших-таки руках. Маленька послуга — і щастя, воля повернуться до вас.

Приглушивши звук приймача, полковник підійшов до сейфа і дістав звідти металеву коробочку. Виважив її на долоні й обережно відкрив. У м’якому клубочку вати лежала тоненька скляна трубочка.

— В цій ампулі — смерть, — примружив очі Мах. — Смерть, яка може й повинна врятувати двох: вас і вашого чоловіка.

…Жінка довго відмовлялась, вагалася. Та невдовзі досвідчений провокатор зламав її волю: полонянка дала згоду виконати завдання поліції безпеки.

Через тиждень Шаньо Мах похвалявся своїм успіхом представникові «Зондерштабу-Р» Шлезінгеру.

— Незабаром ви зможете доповісти в Берлін панам Лахузену і Пайчеру, що персона, яка так непокоїть усіх нас, — мертва.

— Невже Морський? — здивувався обер-лейтенант. — Яким чином?

— До певного часу винахідники тримають свої задуми в таємниці. Чи не так, гер обер-лейтенант?

— Ви праві, — підтвердив Шлезінгер. — Але чи надійна у вас людина? Не підведе?

— Бачите, справа ця дуже тонка, і я не можу бути цілком певним. Але сподіваюся на успіх. Виконавець акту — молода красуня. Ця жінка в наших руках: її суджений, що пропав безвісти, при перевірці знайшовся в концтаборі. Він став заложником. Залишається чекати. Може, день, а може, й тиждень…

ЖІНКА З ОТРУТОЮ

Командир разом з комісаром і начальником штабу обмірковував план передислокації підрозділів, які зали. Шили село Каліще: не сьогодні-завтра туди нагрянуть карателі.

До землянки зазирнув радист-шифрувальник Іван Горецький.

— Дозвольте, товаришу підполковник?

— Давай, що там у тебе?

— Розкодував шифрограму, ту, яку недавно принесли з Банської Бистриці.

Морський розгорнув густо списаний олівцем невеличкий аркушик. «Сокіл» повідомляв: «Поліція безпеки послала молоду жінку, красуню, з ампулою ціаністого калію отруїти Морського. Заложником тримають її чоловіка, що потрапив у полон».

— Ще цього нам бракувало! — сказав Морський, передаючи аркушик Григор’єву.

Той уважно перечитав повідомлення і спохмурнів:

— Повідомлення «Сокола» треба негайно передати Центрові.

— А чи варто? Справа стосується лише мене. Тим паче, що нам це стало відомо, — заперечив Морський.

Комісар за віком був старший від командира, мав великий життєвий і оперативно-чекістський досвід. Втупившись проникливими чорними очима в Морського, він радив:

— Не забувай, що ти — радянський розвідник, виконуєш важливе завдання за лінією фронту. До того ж, такі методи фашисти можуть застосувати і до інших наших людей, котрі діють у ворожому тилу. Тому Центр повинен знати, до яких саме терористичних актів вдаються гітлерівці. А ціаністий калій — отрута сильної і моментальної дії.

— Гаразд, — погодився Морський.

За кілька хвилин він написав донесення в Центр, прочитав комісарові й передав Горецькому.

Коли радист виходив із землянки, командир зупинив його:

— Хай зв’язковий знайде Олевського і направить до мене. Незабаром на вході з’явилась кремезна постать.

Сніг обліпив шапку, плечі. Від подиху вітру, що влетів до землянки, полум’я каганця здригнулося, затріпотіло.

— Ведмідь! Обережніше, загасиш світло, — пробурмотів Бобров.

Олевський знітився. Коли полум’я врівноважилось і сутінки порідшали, він посміхнувся.

— Роздягайся, сідай, — запросив командир.

Морський почував особливу симпатію до цього кмітливого й розсудливого чекіста, що став учителем і наставником багатьох розвідників та підривників загону. Олевського любили і поважали, та, мабуть, не кожен, навіть з найближчих друзів, відав, що пізніми ночами цей волиняк, тамуючи біль від утрати рідних, єдиної донечки (їх розстріляли фашисти), пише їм палкі листи, хоча добре знає: адресатів немає серед живих… Ті невідправлені листи були трагічною таємницею душі й серця Олевського.

— Слухай, Сашко, — в тиші землянки аж надто гучно пролунали слова Морського, — тобі знову фашисти підкинули роботу. І де ти думаєш? Ось тут, на столі,— він показав на казанок з їжею. — Не віриш? Слово честі, правду кажу.

Морський розповів зміст шифровки. Після короткої паузи запитав:

— Що будемо робити? Як і де шукатимемо цю таємничу красуню?

Олевський мовчки глянув на присутніх, не кваплячись, дістав сигарету, закурив. Потім розігнав рукою клуби диму і напівжартома відповів:

— Якщо вона й справді красуня, то виявити неважко. Жінок у загоні мало. Та все ж, орієнтуватись є на що. Важче буде знайти речові докази. Шкода, невідомо, коли ця терористка «відкомандирована» до нас. Якщо не помиляюсь, за останні два тижні жінок до загону не приймали.

— А коли прийшла Клавдія Кардаш? Може, вона і є тією красунею? Прикрилась легендою про втечу від поліції безпеки. Мовляв, не хотіла виконувати завдань по виявленню зв’язків населення з партизанами, — міркував уголос Григор’єв.

Начальник штабу мовчки потягнувся до своєї польової сумки. Дістав зошита в чорній клейончатій палітурці, знайшов запис і прочитав:

— Кардаш, вона ж Карташова Клавдія Олександрівна. Прибула в загін 8 січня з Банської Бистриці…

— Чому в неї два прізвища? — запитав Морський.

— Як вона пояснила, під прізвищем Кардаш проживала на фашистській конспіративній квартирі після звільнення з тюрми, — відповів Олевський. — Перевірка в Банській Бистриці це підтвердила. Не виключено, гітлерівці мають намір використати Карташову… Але поведінка її в загоні, участь у бойових операціях не дають підстав сумніватися, що вона розповіла правду…

— Ну що ж, побажаємо Олександру Хомичу швидше викрити гестапівську наволоч, — закінчив командир і перейшов до плану дислокації загону. — Нам треба вибрати надійні місця…

Всі четверо схилились над картою, що лежала на столі.

Тим часом на конспіративній квартирі поліції безпеки, влаштованій в будинку на вулиці Народній у Банській Бистриці, гауптман доктор Круцбергер давав останні настанови «Красуні», яка під прізвищем «Дикань» оселилась за цією адресою. То була інструкція, як розшукати партизанів загону Морського, завоювати довір’я командира й виконати підступне доручення.

Гауптман, звичайно, не підозрював, що за місцем його тимчасового перебування в Банській Бистриці пильно стежать розвідники Морського, відколи він поселив там завербованих поліцією безпеки і звільнених з тюрми сестер Карташових — Клавдію та Ганну. Розвідник «Кум» встиг уже познайомитись з новою жителькою — гарною, але чомусь надто сумною сусідкою за прізвищем Дикань. Вона ніби ненароком розповіла, що родом з України, втекла з Німеччини, куди її вивезли фашисти, і тепер шукає стежку до партизанів. Просила «Кума» допомогти зв’язатися з людьми, через яких змогла б вернутись на Батьківщину, або ж десь у горах дочекатися Червоної Армії…

І розвідники «допомогли», щоб використати зрадницю в своїх цілях.

Як тільки землю огорнули сутінки, добрі люди разом з Дикань рушили в дорогу. Вони вели її далі й далі, передаючи з рук у руки. Нарешті, холодного світанку дісталися до місця в горах, де чекали два хлопці з автоматами.

— Маєте при собі зброю? — запитав один з них по-українському і показав на свій автомат.

— Ні, не маю, — відповіла й усміхнулася.

— Ви знаєте українську? — перепитав хлопець.

— Це мой рідна мова. Я з Полтаващини. Ви, бачу, теж українець?

Боєць не відповів, став прощатися з провідниками» Тоді запропонував жінці:

— Ходімо, але ступайте так, щоб за нами на снігу лишився один слід.

І вони рушили до гірського схилу. Незабаром натрапили на занедбаний туристський будиночок, наказали супутниці чекати, а самі кудись зникли…

За годину з’явилося двоє інших людей. Жінка схвильовано запитала:

— Хто ви?

— Ми ті, кого шукаєте, — мовив Олевський. — А ви хто?

— Якщо вик партизани, то ведіть мене до свого командира.

— А може, я і є командир? — пильно глянув Олевський.

— Ви не той командир, який мені потрібен. Морський не так виглядає.

— Ви його знаєте? Десь зустрічалися з ним?

— Ні, не зустрічалась. Але певна, що ви — не Морський.

— Чому вам потрібен саме Морський, а не хтось інший?

— Про це я можу розповісти лише йому особисто, — з прикрістю в голосі сказала жінка. — Зрештою справа, з якою я прийшла, стосується лише Морського. Тому я мушу бачити командира загону.

«Видно, це та «Красуня», про яку повідомляв «Сокіл», — вирішив Олевський і, щоб викликати жінку на відвертість, відкрився:

— Я начальник контррозвідки партизанського загси ну, яким керує потрібний вам Морський. Можете довірити мені все те, що хочете сказати йому особисто.

Жінка зовсім розхвилювалася.

— Робіть зі мною, що хочете, але я нічого вам не скажу. Відкриюсь лише тому, чиє фото надруковано ось тут, — і вона показала газету з фотографією Морського,

Розмова не давала бажаних наслідків. Жінка вперто наполягала на зустрічі з Морським, і Олевський через свого вістового доповів командирові про дивну поведінку прибулої.

Згодом в будиночок, розташований неподалік бази загону, зайшли Морський і Григор’єв. Привіталися з Олевським.

— Ця красуня хотіла зі мною зустрітися? — запитав Морський, трохи мружачись.

Від слова «красуня» незнайомка здригнулась і пронизала командира поглядом блакитних, гарних очей. Потім зиркнула на фото в газеті, що вийняла з кишені, підступилася до Морського й побачила характерну прикмету — довгастий шрам на правій щоці й підборідді.

— Ось він, мій рятівник! — ледь чутно прошепотіла жінка. Її худі плечі затремтіли.

— Чого ви плачете? — запитав Морський.

— Від радості, що вирвалась з неволі, добралася сюди і, нарешті, зможу відвернути від вас смертельну небезпеку. Але це велика таємниця, і довірити її можу тільки вам.

— Заспокойтесь, будь ласка, і розповідайте при всіх. Це — мої найближчі помічники і жодних таємниць від них я не маю.

Жінка перестала плакати, витерла сльози, уважно глянула на присутніх.

— Я не «Красуня» і не Дикань. Моє справжнє прізвище Нечипорук Ганна, — вона зітхнула й тремтячими пальцями заходилась витягувати нитку з вилоги своєї сукні. Відпорола закладку, дістала відтіля невеличку пластмасову трубочку, обережно вийняла з неї іншу, мініатюрну, й поклала на стіл.

— Тут отрута, — продовжувала Ганна. — За наказом фашистського полковника я повинна була отруїти вас…

Вона довго ридала, мабуть, подумки, картаючи себе за ту хвилинну слабість, якій піддалася, сказавши ворогові «так», хоча могла сказати «ні». Сказати, і гордо вмерти.

— Я знаю, що вчинила підло, давши згоду на такий страшний злочин, — Ганна затисла пальцями горло. — Та повірте, я погодилась на такий крок, щоб скористатись єдиним шансом і вирватись з фашистських пазурів, вийти на волю. Лише так я могла врятувати життя і собі, і вам. Адже поліція безпеки доручила б убивство комусь іншому… Тепер робіть зі мною, що хочете, але благаю, хай моє щире зізнання залишиться в таємниці, інакше обірветься життя мого чоловіка… — І жінка знову гірко заплакала.

Приголомшені несподіваним ходом розмови, розвідники якийсь час не могли обрати потрібної лінії поведінки.

— Ну, що ж, — порушуючи мовчання, звернувся до Ганни Морський. — Мені залишається подякувати вам за щирість і запевнити, що ми збережемо в таємниці ваш вчинок. Зробимо все, щоб врятувати життя вам і вашому чоловікові. А тепер розкажіть, будь ласка, докладніше про себе та про все, що зв’язане з завдань ням поліції безпеки.

Жінка витерла заплакані очі й почала розповідь…

ОСОБЛИВА ПРИКМЕТА

Комісар загону Григор’єв з юнацьких років був вихованцем 59-го кавалерійського полку 44-ї кавдивізії. Закінчив школу молодших командирів, служив взводним бригади корпусу охорони Далекосхідної залізниці, а потім працював у контррозвідувальних органах Червоної Армії. Тож як чекіст мав належний досвід, крім того, відмінну пам’ять.

Тепер та пам’ять не давала заспокоїтись: де бачив партизана Петрова? До Морського той перейшов недавно із з’єднання підполковника Єгорова. То де ж і коли з ним зустрічався? Може, Петров просто схожий на когось, з ким доля свого часу зводила? Але з ким і де саме?..

Якось комісар застав Петрова на продовольчому складі. Той приймав продукти, заготовлені господарчим взводом, і якраз збирався підписати акт. Дістав окуляри, довго витирав носовичком, надягнув і почав голосно читати, чого і скільки приймає, а вуха ворушились… І раптом в уяві комісара постала картина.

Петров — начальник поліції в Ромнах — збирається читати протокол допиту Григор’єва, запідозреного у зв’язках з більшовицьким підпіллям. Ось він виймає з бокової кишені піджака окуляри і протирає їх носовичком. Читає повільно, милуючись своєю дикцією і вуха його ворушаться.

«Але то був Зеленський. Невже він міг опинитися тут, в лісах Словаччини? Може, просто зовнішня схожість? Зеленський… Зеленський… Таке прізвище десь тут уже згадувалось. А чи це не той агент «306», появу якого в загоні давно передбачав розвідник «Сокіл»?

Про свою підозру Григор’єв розповів Морському й Олевському. За Петровим почали стежити, вивчати, перевіряти минуле.

Послали довірену людину в партизанський загін Єгорова. Там відповіли; був Петров у загоні. Прийшов як військовополонений після втечі з німецького табору. Зарекомендував себе непогано, але чомусь виявив бажання воювати разом з Морським і, як стало відомо, самочинно перейшов до нього.

По радіо сповістили НКДБ України. Звідти надійшла відповідь: «Зеленський Петро Євдокимович очолював поліцію в Ромнах на Сумщині. В 1943 році утік з німцями разом з братом Іваном, колишнім учителем, що там же працював спершу слідчим, а потім начальником окружної поліції». НКДБ підтвердив його особливу прикмету.

«Петрова» запросили до штабу.

— Напишіть пояснення, чому ви залишили загін Єгорова, — запропонував начальник штабу. «Петров» насторожено глянув на присутніх — Морського, Григор’єва й Олевського, які стежили за ним під час розмови. Відтак добув з внутрішньої кишені піджака окуляри, дістав картату хусточку, ретельно протер скельця й почав писати. Потім за пропозицією Олевського прочитав написане.

Сумніву не було: його, колишнього начальника поліції, бачив у Ромнах комісар — зовні спокійного, чепурного, насправді ж винахідливого мучителя. І вуха так само ворушаться, коли розмовляє або читає.

— Досить, Зеленський! — суворо обірвав Григор’єв.

З пальців «Петрова» випав олівець, обличчя сполотніло. Проте він враз оволодів собою.

— Чому Зеленський? Моє прізвище Петров.

— Прізвище не «Петров», а Зеленський. Ім’я Петро, по батькові Євдокимович. Ми з вами зустрічалися в Ромнах. Подивіться на мене і пригадайте, як допитували підпільників з текстильної фабрики… «Петровим» вас нарекли в поліції безпеки. Там же вам дали й завдання… Чи, може, я помиляюся?

«Петров»—Зеленський мовчав, розгублено кліпаючи повіками. Потім нервово зіжмакав своє пояснення.

— Що ж, коли ви все знаєте, то моя карта бита.

Розстріляєте?

— Розстріляємо, — підтвердив Морський. — За невинну кров наших людей, яку проливав на Україні, за чорну підлоту зради.

Здавалось, зрадник сприйняв слова командира з пригніченим спокоєм. Та раптом, ніби підкошений, упав на коліна.

— Не губіть, — белькотів, — не губіть, я все розповім… У з’єднанні Єгорова — мій брат. Теж має завдання від німців… Іван ховається під прізвищем Пічугін… Будучи начальником окружної поліції, виявляв і нищив підпільників, брав активну участь в діях карального загону Батюти. Він заслужив смерті. А я тільки керував поліцією в Ромнах, мене за викриття не когось там, а рідного брата пощадіть. Хочете, я сам…

— Виведіть! — гидливо поморщився Морський.

Слідство тривало кілька днів. Вирок трибуналу був суворий, але справедливий: «розстріляти».

…Агенти гестапо «триста шостий» та його брат «триста п’ятий» так і не встигли одержати винагород, які Шаньо Мах обіцяв переказати на їхні рахунки в Дрезденський банк.

ГНІЗДО «ГІВІ»

Якось Світлов, ідучи вночі на важливу бойову операцію зі своєю розвідгрупою із бійців-словаків Юзефа Ямришка, Павла Ковача, Рудольфа Лішка, Яна Шипки та Рудольфа Ключара, завернув у селі Ріезниця з Ямришком до хати словака Куліча. Той дав докладну інформацію про місце розташування підрозділу словацької жандармерії, про виставлені пости.

Минуло кілька днів. Повертаючись з бойового завдання, Світлов знову навідався до Куліча. Господар за» просив до хати всю групу. Розвідники повечеряли, перепочили, підсушили одяг. Дочка Куліча розповіла Світлову, що після тієї ночі, коли він з товаришем сюди заходив, у село непомітно пробралася група есесівці» І влаштувала засідки в хатах попід лісом. Про це їй сказав знайомий жандарм, хлопець з їхнього села. Юний словак, так само, як і вона, ненавидить фашистів, а в жандармерії служить, щоб не послали на Східний фронт.

Доповівши про все Морському, Світлов одержав дозвіл зустрітися з словацьким хлопцем. Той розповів про деяких місцевих мешканців — жандармських прихвоснів, а незабаром став активним помічником розвідників. Роль посередниці між «Нареченим», як прозвав словака Світлов, І розвідниками виконувала сама Зденка.

Якось дівчина принесла повідомлення від «Нареченого»: «Мене і ще двох жандармів (називались прізвища) після розмови з майором СД відряджають у розпорядження капітана жандармерії Гаала, місце перебування якого засекречене».

Донесення зацікавило Морського. Та коли Світлов виїхав до села Ріезниці, щоб зустрітись з «Нареченим» і дати настанови, хлопця вже не застав. Той зник хтозна-куди, навіть не попрощавшись зі Зденкою.

…Невелике словацьке містечко з довгою назвою Моравський Святий Ян, розташоване в гірській долині, нічим не вирізнялося. Навіть під час гітлерівської окупації тут було спокійно.

Та на початку 1944 року Моравський Святий Ян досить часто почали згадувати в таємних документах імперських служб. Сюди за вказівками керівників німецької розвідки збирали всіляких зрадників та буржуазних націоналістів — усіх тих, хто намагався уникнути справедливої кари свого народу.

Саме тут, у Вікулі при Моравському Святому Яні гітлерівська розвідка вважала за доцільне законспірувати свою школу, прикривши її звичайною охоронною — так званою частиною «Гіві».

Ось як охарактеризував це шпигунське кубло радянський розвідник «Сокіл»:

«…У вікульській розвідувальній школі набувають спеціальної підготовки досвідчені агенти таємних фа шистських служб, які діяли ще на території Радянсь кого Союзу, нині визволеній від окупантів. Керує школою майор СД Фрідріх Шеркерт. Помічниками в нього оунівець капітан Похомко і капітан Гендріх Гаал зрадник словацького народу. Вони особисто перевірякш агентів, що прибувають у їхнє розпорядження, і лише після цього з Моравського Святого Яна направляють в Вікул для вишколу».

Морський не сумнівався, що «Наречений» потрапив до вікульської розвідувальної школи. Адже там перебував капітан жандармерії Гаал, у розпорядження якого перейшов хлопець.

Невдовзі за дорученням Світлова Зденка зустрілася з «Нареченим». Хлопець уже встиг довідатись, що у Вікулі готують диверсантів, виконавців терористичних актів.

Повідомлення «Нареченого» Морський зразу ж послав у Центр. Звідтіля наказали:

««Гіві» у Вікулі — особливу увагу. Терміново вживіть заходів щодо вивчення особового складу школи агентів, виконання практичних завдань кожного після вишколу. Знайдіть можливість заслати до вікульської школи когось із наших розвідників…»

Центр сповіщав також, що один з керівників вікульської розвідувальної школи, капітан Похомко відомий як Похолок Олександр Васильович, 1914 року народження, син куркуля села Вікота Самбірського району на Львівщині. Входив до керівного складу українських націоналістів у Самборі. 1939 року, під час возз’єднання українських земель, утік на територію Польщі, окуповану німцями. 1940 року навчався в розвідувальній школі в місті Грац, де муштрували розвідників для гітлерівської армії. Туди його послали в березні 1941 року. В перші місяці війни німецька розвідка використовувала Похолка як агента-парашутиста під прізвищем Попович у близькому тилу Радянської Армії. В листопаді 1941 року прибув до окупованого гітлерівцями Чернігова, працював там заступником начальника поліції, а в лютому 1943 року став начальником поліції Чернігівської області. За час роботи в Чернігові двічі нагороджений окупантами. Пізніше працював у бургомістраті Самбора, звідки втік на захід. Запеклий ворог Радянської влади і народу.

Морський уважно прочитав радіограму з Центру, хвилину подумав, а потім покликав Григор’єва й Олев-ського. Радились довго. Міркували, як використати це вороже кубло «Гіві» в інтересах радянської розвідки.

«ГРАК» І «КОРШУН»

Колишній комсомольський ватажок та ще й офіцер Радянської Армії Олександр Криворученко несподівано до закінчення війни вернувся на завод. Це стало подією в рідному цеху. Щоправда, в декого його мундир викликав подив.

— Як же так? — запитували друзі. — Був матросом-чорноморцем, а став лейтенантом-артилеристом?

— Що тут такого? — знизував плечима Олександр. — На кораблях теж є артилерія. Спочатку був командиром гармати. Коли екіпаж зійшов з крейсера обороняти Севастополь, мене призначили командиром артилерійського взводу…

Поволі Криворученко звикав до своєї ролі, до цивільного життя. Він, кваліфікований верстатник, за порадою майстра почав працювати наладчиком. Трудився наполегливо, з флотським завзяттям і невдовзі став відомим не лише на заводі, але й у місті.

Здобутки радували, але душу ятрив біль від утрати рідних: батько поліг у бою як ополченець при обороні: Харкова, мати й сестра загинули од вибуху ворожої, авіабомби.

Неспокійні думки снували в голові, коли згадував пекло фашистського табору, а також про завдання німецької розвідки. Це гнітило найбільше, псувало настрій. Але час минав, а «Грак» не з’являвся.

Олександр не знав, навіть не здогадувався, що той, кого він так ненавидить і чекає, тим часом перевіряв настрій та поведінку лейтенанта після «демобілізації з армії».

— А земля все-таки кругла! — потискуючи руку Криворученку, посміхаючись і позираючи навкруги, несподівано почав розмову на трамвайній зупинці незнайомий чоловік в робітничому одязі. — Іноді люди, може, й не хочуть зустрічатись, а вимушені…

Він раптом зігнав з себе жартівливу веселість, посуворішав і, втупившись важким поглядом в Олександрове обличчя, серйозно запитав:

— Коли ви зголили свою борідку?

Криворученко блискавично збагнув, що це пароль для зв’язку, захвилювався, та побачив, як невідомий пронизує його крицевими пристаркуватими очима, приструнив свої нерви й, навмисне зволікаючи з відповіддю на пароль, спитав:

— Що вас цікавить?

— Мене цікавить, коли ви зголили свою борідку? — чітко вимовляючи слова, перепитав невідомий.

— Зрозумів вас, — тихо, немовби про себе, прошепотів Олександр.

— То коли ж? — нетерпляче наполягав співрозмовник.

— Як потрапив до госпіталю, — нарешті, назвав відзив Криворученко й додав: — Так, так, це було саме тоді, коли потрапив з табору до госпіталю…

— Давайте знайомитись. Я «Грак».

— А я — «Коршун». Теж, як бачите, птиця.

— Тоді летімо звідси в якийсь безлюдний вирій, — запропонував «Грак».

Вони зайшли на стадіон «Металіст», вибрали затишне місце, сіли.

— Хочу нагадати, хоч вас і попереджали, що за зраду кара одна — смерть, — сухо застеріг «Грак».

— Я знаю і маю це на увазі.

— І ще одне. Тих, хто ухиляється від виконання обов’язків, теж по голівці не гладять. Запам’ятайте це собі добре. А тепер, щоб марно не гаяти часу, розкажіть, як добралися звідтіля. Про вас я маю знати більше, ніж ви самі знаєте про себе. Я мушу відати, з ким працюватиму, кому довіряю своє життя.

Криворученко, зважуючи кожне слово, щоб не припуститись помилки, почав розповідати, як прибув на Україну і чим тут дотепер займався.

— А де ви діли парашут після приземлення? — поцікавився «Грак».

— Залишив там, на дереві, де він зачепився, бо ж стягнути його не міг. Довелось обрізати лямки, щоб самому звільнитися.

— Погано, навіть дуже погано, — докоряв резидент. — Ви залишили сліди. Парашут треба було заховати, закопати в землю чи втопити у воді.

— Але ж мене там попереджали, що маю якомога швидше вибратись з району приземлення. Парашут міцно зачепився і займатись ним не було часу, тому залишив його на дереві, — виправдувався Криворученко.

Він розповідав усе так, як було насправді, аж до прибуття на станцію Ровно. Далі скористався легендою. «Грак» сприйняв її добре, навіть похвалив підлеглого за зібрані в дорозі розвіддані, спеціально підготовлені для дезінформації противника.

Невдовзі на стадіоні з’явились хлопчаки, і резидент заквапився. Вийшли назовні й рушили далі малолюдною вулицею… «Грак» став розпитувати Олександра про завод, скільки виготовляє продукції для Радянської Армії, на які фронти її відправляють.

— На жаль, я не готовий до цієї розмови, — зітхнув Криворученко. — Щоб зібрати секретні дані, потрібен час, ну, і, звичайно, не тільки це. Недавно я познайомився з дівчиною, яка працює у відділі збуту. Туди надходять цінні відомості. Постараюсь скористатися з цього.

— Гаразд. Пам’ятайте, що нам потрібні найрізноманітніші дані. Інформація про завод має бути всебічною. Зустрінемось через тиждень. — «Грак» назвав годину і місце, де він чекатиме.

Наступна зустріч Криворученка з резидентом пройшла гладко, але вона була останньою, бо згідно з легендою «Коршуна»—Криворученка з покращанням стану здоров’я знову призвали в армію і він виїхав з Харкова, а «Грак», як виявилось — Петро Воронов, колишній офіцер денікінської армії, що втік за кордон і повернувся в Радянський Союз під час гітлерівської окупації як агент другого відділу абверу, був покараний та одержав місце, що йому належало за законами Радянської держави.

ВИПРОБУВАННЯ

Вулицями невеликого словацького містечка Вікула квапливо проходили люди, ховаючись під парасольками. В підобіддя подув студений вітер, і дощ на якийсь час припинився, та згодом полив ще завзятіше — дрібний і дошкульний, як восени. Незважаючи на холодну погоду, в кабінеті майора Шеркерта було досить тепло: ще з ранку за його наказом затопили в каміні.

До кабінету ввійшов ад’ютант у формі охоронця «Гіві», якої Шеркерт не любив. Та необхідність конспірації змушувала і наставника шпигунів міняти свій мундир на офіцерський служби «Гіві» чи цивільний одяг.

— Гер майор, до вас проситься чоловік зі Львова.

— Зі Львова? — здивовано перепитав Шеркерт, знаючи, що гітлерівські війська вже залишили це місто. — Впустіть.

Ад’ютант вийшов. Начальник школи відклав набік особову справу одного із своїх «вихованців», яку саме читав. Узяв сигару, надрізав її кінчик, запалив. Сиві цівки диму загойдались над широким столом і попливли під стелею.

Стукнули двері. В супроводі ад’ютанта поріг кабінету переступив високий, ретельно виголений русявий молодик.

— Дозвольте, гер майор? — звернувся гість німецькою мовою.

— Сідайте, — вказав Шеркерт на крісло, потім кивнув ад’ютантові, що він може йти.

— Слухаю вас, — глянув майор на прибулого. — Я від гауптмана Нушке…

— Давайте папери.

Відвідувач простягнув документи. Вони засвідчували, що він, Іван Михайлович Чорновус, керівництвом проводу ОУН командирується в розпорядження «Гіві» у Вікулі біля Моравського Святого Яна.

— Тут зазначено, що ви українець. Звідкіля так добре знаєте німецьку?

— Українець я лише за радянським паспортом, — пояснив гість. — Моя мати — німкеня. Вона й навчила рідної мови.

— Коли вибрались зі Львова?

— Ще на початку липня. Разом з СД переїхав до Жешува у зв’язку з наближенням фронту…

Далі, щоб випередити запитання Шеркерта, Чорновус розповів, з якими труднощами дістався з Жешува до місця розташування «Гіві». І справді, йому довелось з’їздити до Пряшова і назад, щоб вивчити становище на залізничних та шосейних шляхах. Навіть заходив до поліцейських і шляхових установ з проханням допомогти швидше дістатися до Моравського Святого Яна.

— Ви знаєте кого-небудь з оунівських керівників особисто?

Чорновус назвав чотири прізвища.

— Вам пощастило. Один з ваших знайомих перебуває в нас, — сказав майор і пильно глянув на співрозмовника.

Чорновус тримався впевнено, хоч і боявся якоїсь несподіванки.

— Давайте продовжимо розмову в присутності вашого знайомого, — запропонував Шеркерт. — Самі розумієте, куди прибули…

Він натиснув на кнопку сигнального дзвінка. З’явився ад’ютант.

— Проведіть цього пана до двадцять першої кімнати, — наказав майор. — Передайте лейтенантові фон Гольцу, щоб влаштував гостя.

Шеркерт не попрощався, а сказав:

— Ідіть.

Лейтенант зустрів Чорновуса підкреслено офіційно і помістив у кімнату з вузьким загратованим вікном. Металеве ліжко під стіною було застелене солдатською ковдрою, поряд — невеличкий столик, завалений старими журналами та газетами. Клацнули оббиті металевими штабами двері, й стало тихо, як у тюремній камері.

Через кілька хвилин бридко вискнули двері. В кімнаті з’явився солдат, наказав віддати ремінь та перо-чинний ножик і зник.

«Це схоже на арешт. Невже пастка? Невже мої документи викликали в майора сумнів? А що, коли справді доведеться зустрітися з людиною з проводу ОУН?» — непокоїли тривожні думки. «Вам пощастило, один з ваших знайомих перебуває в нас», — згадалися слова Шеркерта. «Хто ж це може бути? Чи визнає мене Чорно-вусом? А може, він знає моє прізвище, яке я носив під час наших зустрічей у Львові? Врешті-решт скажу, що відповідно до обставин те прізвище було вигадане», — заспокоював себе Чорновус.

Час минав повільно: день змінила ніч, потім знову настав новий неспокійний день. До кімнати у певні години приносили їжу, але ні майор, ані хтось інший ним не цікавився.

Начальник школи не любив особисто ознайомлюватись із справами майбутніх агентів і доручав це комусь з підлеглих. Так було і цього разу. Шеркерт викликав свого заступника Похомка:

— До нас прибув якийсь Чорновус з рекомендаціями проводу ОУН. Візьміть папери. Прошу розібратися. Покажете цього суб’єкта панові Сімчишину, що прибув до нас від оунівців. Скажете свою думку, а тоді вирішимо, що робити далі.

Незабаром Чорновуса завели в кімнату. Тут за невеликим канцелярським столом сидів набундючений капітан з «Гіві».

— Ви знаєте, куди потрапили? Вас не дивує моя уніформа? — не вітаючись, почав капітан.

— Мене послали до школи вчитись і, по-моєму, я потрапив за призначенням. Але не можу зрозуміти, чому мене тримають під замком, як арештанта, навіть паска забрали. Спасибі, хоч гудзики не зрізали — довелося б штани в руках тримати, — сердито виказував невдоволення Чорновус.

— Хіба вас не попередили, що в нашій установі завше так приймають новачків? — скривив тонкі уста капітан і зручніше вмостився в кріслі.

— Ні, не попередили. Тепер розумію. Хоч я себе новачком у наших справах не вважаю.

— Ви хочете сказати, що маєте досвід у розвідці?

— Розвідником я не був, але уявлення про це маю, бо не раз доводилось самому допитувати радянських розвідників.

— Ну, ну, розкажіть, де і коли ви так попрацювали?

— Даруйте, пане капітан, але я хотів би знати, в чиї руки, чи то пак, в чиє розпорядження, — всміхнувся Чорновус, — мене передав майор, бо я маю певні зобов’язання і обов’язки. Відкрити цього незнайомій людині не маю права. Тим паче, що порушення цих умов, як вам відомо, суворо карається.

Капітан примружив очі, підкреслюючи цим своє зверхнє ставлення до того, про що так наївно теревенить цей оунівець, майбутній агент.

— Я Похомко, — бундючно відповів капітан, але відразу збагнув, що це навряд чи справить потрібне враження на бесідника й додав: — Я Похомко, заступник майора Шеркерта. Що ж до конспірації, то я в цій справі більше забув, аніж дехто знає… Запам’ятайте, переді мною у вас не може бути жодних таємниць. Ми перевірятимемо вас не лише під час вишколу, а й при виконанні завдань.

— Я розумію, але…

— Ніяких «але» в наших вимогах, правилах і умовах не може бути. Сувора дисципліна і безоглядне виконання наказів чи завдань, хоч би це коштувало вам життя. Зарубайте собі на носі: до нас легше потрапити, аніж залишити нас. Це, безперечно, пов’язано з дотриманням тієї конспірації, про яку ви так піклуєтесь. Скажу відверто, мені подобається ваша дисциплінованість. Гадаю, ви зрозуміли мене. Тепер перейдемо до справи. Папери, які ви нам вручили, то ще не достеменне підтвердження вашої особи. Побачимо, що покаже перевірка. А тим часом я хочу почути вашу докладну розповідь про себе, своїх рідних, близьких, про ваше і їхнє ставлення до більшовицької влади. Чи були серед них комуністи, комсомольці, радянські активісти, де вони тепер перебувають? Чи належали ви самі до комсомолу або партії? Де, коли і ким працювали в Радянському Союзі? Де перебували з початку війни? Коли, де та на якому грунті зв’язалися з органами безпеки великої Німеччини, що практично зробили на її користь, хто, коли і чому рекомендував вас для роботи в німецькій розвідці?

Чорновус вдавав, ніби уважно слухає Похомка. Він був задоволений, що потрапив відразу до того, на кого заздалегідь розраховував. Але й міркував, яким чином збити зухвалість з цього самовпевненого, пихатого зрадника.

— Пане капітан, ви поставили мені стільки запитань, що навіть не збагну, як на них відповідати. Мені легше було б давати відповідь на кожне запитання зокрема, тобто так, як воно заведено в наших установах. — Чорновус зробив наголос на слові «наших», бо капітан повів з ним розмову, схожу на поліційний допит. Але вийшло трохи загостро, й він швидко додав:

— Якщо пан капітан дозволить, то я постараюсь послідовно відповісти в письмовій формі на все, що цікавить його, як відповідального працівника школи розвідки і такого, котрий користується великим довір’ям і повагою в органах безпеки великої Німеччини.

Похомко всміхнувся, засовався в кріслі й знову набундючився, смакуючи таку високу оцінку його особи.

— Можна й так. Просто розкажіть, хто ви?

Чорновус глибоко вдихнув повітря, немов збирався поринути у глибінь спогадів, і розпочав:

— Походжу я з козацького роду. Батька розстріляли більшовики ще в громадянську як одного з організаторів боротьби проти Радянської влади на Дону. Ще хлоп’яком я поклявся помститись і робив це, де тільки міг: труїв колгоспну худобу, підпалював скирти хліба в полі. А коли працював на залізниці, то в букси вагонів та паровозів насипав пісок, нівечив сигналізацію. Але подібні акції були не такі вже й значні. — Чорновус вдався до цього висновку, щоб показати, як самокритично й об’єктивно розцінює свої дії. — Дошкульніших ударів по більшовиках почав завдавати з липня сорок першого року, відколи став працювати диспетчером станції Азов. При виконанні своїх обов’язків навмисне затримував на станції ешелони, повертав назад у тил військові вантажі, що поспішали на фронт… Потім відкрито перейшов на бік армії великого фюрера і став працювати начальником кущової залізничної поліції. Тут, як кажуть, я віддячив. Не один комуніст і юда поплатилися життям за смерть батька.

Чорновус торкнувся хустинкою очей. Зітхнувши, продовжував:

— Згодом, коли був змушений залишити рідні місця й відходити на захід, виконував завдання німецького командування у Ростові, Таганрозі, на станціях Волноваха, Мелітополь, Кривий Ріг, Вінниця, Тернопіль. У місті Самборі працював старшим інспектором районної поліції.

— Так ви знаєте Самбірщину? — з цікавістю запитав Похомко.

— Авжеж, я там працював близько року.

Капітан зрожевів на обличчі. «Це ж найкращий спосіб перевірити цього базіку! — вирішив він і засипав бесідника запитаннями. Відповіді переконували Похомка, що Чорновус говорить правду. Та коли той розповів, що знає пана Сімчишина, колишнього начальника поліції в Самборі, котрий пізніше переїхав до Львова, капітан скочив з місця й радісно вигукнув:

— Друже, ви маєте приємну нагоду побачитись з паном Сімчишиним. — І зразу ж по телефону комусь наказав: — Розшукайте негайно і пошліть до мене керівника групи зв’язку. — Швидко обернувшись до Чорновуса, Похомко продовжував: — Пан Сімчишин у Самборі був першим моїм наставником в ОУН. Ми, молоді націоналісти, називали його своїм хрещеним батьком. Тепер, як бачите, ми помінялися ролями. Досить уже старому наказувати. Настав час виконувати накази інших!

До кімнати квапливо зайшов трохи змарнілий, колишній грізний начальник поліції Сімчишин. Розвідник Шостак знав його як запеклого ворога Радянської влади.

— Пане капітан, ви мене викликали?

— Впізнаєте цього чоловіка? — замість відповіді з веселою усмішкою запитав Похомко, кивнувши на Чорновуса.

— Обличчя знайоме, а от прізвища пригадати не можу. Старіє пам’ять, — пильно розглядаючи Чорновуса, сказав Сімчишин.

— А ви пильніше придивіться. Уявіть, що перед вами цей пан стоїть в добре знайомій вам формі.

Розвідник скористався натяком і, не гаючи часу, підхопився з місця:

— Іван Чорновус, колишній старший поліцай у Самборі! Та, мабуть, ви мене не запам’ятали, бо ж таких у вас було багато, але я закарбував ваш образ в серці на все життя… Тому відразу впізнав у Львові, як потрапив до розвідбоївки проводу ОУН.

— А, Чорновус! Тепер пригадав. Навіть пам’ятаю, як вас дражнили в поліції: «Чорновус без вус».

— Вашій пам’яті можна позаздрити, коли ви не забули навіть такої дрібниці,— улесливо зауважив Чорновус, міцно потискуючи руку Сімчишину і вдаючи, що він щиро радий зустрічі з колишнім командиром.

Далі йшла розмова про долю самбірських керівників ОУН, бургомістрату й поліції, що втекли на захід. Декого з цих запроданців Шостак добре знав. Отож він брав активну участь у цій важливій і, може, навіть вирішальній для нього розмові.

Результат не забарився: радянського розвідника Шостака, що на деякий час став «поплічником фашистів» Чорновусом, зарахували до складу німецької розвідувальної школи у Вікулі, ще й особистий номер сімдесят два присвоїли.

ТАК ВИЗНАЧАЛИСЯ ЦІЛІ

Зв’язкова Зіна, що підтримувала контакт з розвідником «Соколом», котрого так дбайливо оберігає Центр, була відома тут, на словацькій землі, лише Морському і Григор’єву. Тільки вони знали справжні «комерційні справи», якими Зіна займалася в Банській Бистриці, Братіславі, Комарно та інших містах. Саме тому, незважаючи на бурхливий потік щоденної розвідувальної, диверсійної та бойової роботи, розвідники ніколи не забували й не порушували терміну зустрічей з нею.

Ця українська дівчина, що народилась у великій робітничій сім’ї залізничника, ще на початку війни, за велінням серця й патріотичним обов’язком, віддала себе важкій, небезпечній, але почесній справі — розвідці. Чудово володіла німецькою та польською мовами, була людиною виняткової сили волі, твердої витримки. Але цього разу, доповідаючи Морському, хвилювалася:

— Чергова календарна зустріч з «Соколом» не відбулася. Не вийшов він і на контрольну. Причин поки що не знаю…

Порушення зв’язку із «Соколом» неабияк стривожило Морського та Григор’єва. Такого ще не траплялось, щоб він без попередження не прийшов навіть на контрольну явку.

«Що ж могло статися?» — непокоївся Морський. Він добре знав, що з наближенням Східного фронту до Словаччини, гітлерівська контррозвідка посилювала тут свою діяльність. Це, безумовно, дуже й дуже утруднювало роботу й вимагало ще більшої обережності та конспірації, чіткості дій і зв’язку.

Після тривалих роздумів керівники загону вирішили: Зіна відвідуватиме місця зустрічі в ті ж години впродовж наступних трьох днів.

Та вже другого вечора пощастило: «Сокіл» прийшов і пояснив зв’язковій:

— На зустріч вчасно прибути не зміг. Довелось вилетіти в Берлін на терміновий виклик шефа. Все гаразд. Перевіряю дуже важливі відомості. Чекайте мене в цей час у пункті «три» через дві доби. Запасна зустріч — третього дня о двадцять другій годині. Про все негайно передайте Морському. — І непомітно поклав до кишені Зіниного пальта аркушик паперу.

Необізнана людина з цього густо списаного папірця могла довідатись хіба що про співвідношення цін на продукти харчування в Братіславі порівняно з цінами в Празі.

«Вигідніше тут купувати харчові продукти оптом. Можна добре заробити, але не слід зволікати більше двох днів, бо ціни не стійкі»,— прочитав Морський в кінці тексту приписку, яка підтверджувала час наступної зустрічі «Сокола» із Зіною.

Незабаром шифрувальниця Большакова — симпатична й розумна дівчина, яку не за віком, а з поваги звали у штабі Вірою Олександрівною, — швидко перетворила на слова цифри «продуктових цін»:

«Німецькі війська збираються застосувати газові засоби. В Братіславу приїхав підполковник Рідер — представник хімічного управління «вермахту». Його місія секретна. Вживаю заходів, щоб довідатись про все. Гітлерівці одержують протигази. Вчора почали перевірку протигазів у солдатів, які готуються обороняти Дукельський та Лупківський перевали».

Ці дані Морський негайно передав своєму наркоматові.

Через три дні «Сокіл» сповістив: «Наміри гітлерівців застосувати гази підтверджуються терміновим обладнанням газосховищ безпосередньо на лініях оборони та в стратегічних пунктах районів Банської Бистриці, Брно, Братіслави. Рідер наказав особливу увагу приділити водним дегазаторам».

Одержавши ці повідомлення, керівництво наркомату почало вживати термінових заходів.

Представник «вермахту» Рідер вечорами ще насолоджувався пльзенським пивом у кав’ярні «Карлтон», а радянські війська, що наступали на цій ділянці фронту, вже готувалися до газової загрози фашистів.

Центр вимагав від розвідників усе нових і нових даних. І якби Морський у цей час міг сам зустрітися з «Соколом», то він побачив би, як виснажився обер-лейтенант за останні місяці важкої, смертельно небезпечної роботи.

Та уповноважений «Зондерштабу-Р» Шлезінгер продовжував ретельно виконувати обов’язки, покладені на нього штандартенфюрером СС Пайчером. Користуючись особливими повноваженнями, обер-лейтенант вимагав від керівників поліції безпеки, таємничих служб, що діяли в Братіславі, інформації про заходи, яких вони вживають проти радянських розвідників, партизанів і місцевих антифашистів. Уповноважений з Берліна обурювався, що каральні загони та агентура таємних відомств діють неефективно.

— Ми робимо все можливе, — доводив підполковник Брюмер. — Вікульська школа розвідки підготувала й випустила 120 агентів для боротьби з партизанами. Головна мета — знищити їхній командний склад. В район діяльності Морського кинуто групу з восьми агентів. Її очолює гардист капітан Гавелка. До складу групи, крім словаків, входять росіяни: Курсон, Белозеров, Петров, Головко. Вони вже закріпилися в загоні. «Командгрупа Едельвейс», якою керує досвідчений контррозвідник Фердінанд фон Тгун обживається в місті Жиліні. Завдання — захопити живим, або, якщо не вдасться, знищити керівника найбільшого в цих місцях партизанського з’єднання — Єгорова…

І Шлезінгер доповідав… Його повідомлення різного змісту йшли різними шляхами — на схід і на ^захід. їх майже одночасно читали і по-своєму оцінювали генерал Савченко у Києві та штандартенфюрер Пайчер у Берліні…

Якось розвідник побачив на вулицях Братіслави: солдати споруджують укріплення з бетону, дерева й каміння. А незабаром комендант фортеці майор Кордорл, що заприятелював з Шлезінгером, запропонував йому поїхати до будинку Торгової Академії на вулицю Палісади.

Будинок посилено охоронявся. На подвір’ї було багато солдатів, переважно похилого віку.

— Здогадуєтесь, що тут будується? — притишено запитав Кордорл, торкнувшись ліктя Шлезінгера.

— Судячи з охорони, якийсь важливий об’єкт. Але чому ви, шановний коменданте, використовуєте на цьому будівництві солдатів, а не полонених? — запитав обер-лейтенант.

— Ви що, любий друже?! На об’єкті такого характеру це виключається. Звичайно, після виконання робіт полонених можна ліквідувати, як воно й робиться. І все ж навіть такі заходи не гарантують, що таємниця не буде розголошена, бо в процесі будівництва, незважаючи на суворий режим охорони, полоненим іноді вдається передати певні дані за колючий дріт. Тому головнокомандуючий наказав командний пункт для нього будувати силами лише перевірених солдатів, членів нашої партії. Он як старанно працюють! Вже закінчують будівництво, а разом з тим, здається, ніби воно лише розпочинається. Та це тільки зовні: всі три поверхи заховані глибоко в землю.

— Гадаєте, і Братіславу доведеться обороняти?

— Війна є війна. Вона перевіряє всіх і все, — ухилився від прямої відповіді комендант. — Повірте моєму досвідові інженера-фортифікатора: щоб утримати Братіславу, все місто треба перетворити на фортецю, та при сучасній військовій техніці навіть такі заходи не зарадять лихові.

— Давайте краще поговоримо про щось веселіше, — запропонував Шлезінгер. — Бачу, обставини складаються так, що мені доведеться вернутись до Берліна. Ви, мабуть, теж незабаром будете в столиці? Зателефонуйте. В мене там широкі знайомства, весело проведемо час.

Попрощавшись з майором, обер-лейтенант сів у машину і відправився на вокзал.

Там чекала зв’язкова.

А вже о дев’ятій ранку наступного дня доповіли генералові у Києві текст радіограми від «Кореспондента 1043». Він попросив принести карту Братіслави. Відшукав вулицю Палісади, а на ній — прямокутник будинку Торгової Академії.

За вікном наростав гуркіт, дзеленчали шибки. В небі ланка за ланкою пролітали літаки. «Свої, — визначив генерал. — Невдовзі така ж червонозоряна армада з’явиться над Братіславою, і пункти, яких на карті торкнувся олівець, стануть цілями радянських бомбардувальників».

ЧЕРВОНИЙ ШАРФ

Згідно з обов’язками, що покладалися Центром на керівника розвідників, Морський, як тільки міг, забезпечував охорону зв’язкової, допомагав їй успішно виконувати завдання.

Поки що все йшло за планом. Зіна працювала агентом торгівлі відомого краківського фабриканта Мазуркевича, підприємства якого виготовляли й поставляли жіночий одяг у Братіславу, Банську Бистрицю, Прешов та інші словацькі міста.

Зв’язкова між Морським і «Соколом», відома як польська комерсантка Юзефа Камінська, використовувала свої систематичні поїздки, а також широкі знайомства для збору розвідувальних відомостей, котрі цікавили Центр. Працювала й поводила себе бездоганно. Отож Морському й «Соколу» здавалося, що тут, як то кажуть, комар носа не підточить. Аж раптом зв’язкова не прийшла на заздалегідь домовлену зустріч у Банську Бистрицю. Григор’єв, що мав побачитись із Зіною, в розмові з керівником однієї з розвідгруп у Банський Бистриці почув тривожну новину.

— В місцевій тюрмі вже кілька діб перебуває краківська комерсантка на прізвище Камінська, — сказав «Добровільний». — Хто вона і за що її заарештували невідомо. Тримають в одиночній камері, щоночі водять на допит. В певних колах ходять чутки, буцім комерсантку замкнули з наміром узяти викуп за її звільнення.

Тоді Григор’єв, хвилюючись за Зінине життя і становище «Сокола», запропонував «Добровільному»:

— Постарайтеся вивчити ситуацію в цілому і з’ясувати причини арешту Камінської, в чому, власне, її звинувачують. Окремо перевірте достовірність чуток про намір фашистів узяти за неї викуп. Встановіть можливості звільнення заарештованої. Вважайте, що це завдання дуже важливе, обов’язкове і термінове.

Григор’єв домовився про час і місце наступної зустрічі й залишив Банську Бистрицю.

Повернувшись у загін, він негайно доповів Морському про арешт Зіни, а також про завдання, котрі він доручив виконати «Добровільному». Тієї ж ночі тривожну звістку радіохвилі понесли в Центр.

Невдовзі «Добровільний» повідомив, що за організацію «втечі» Камінської впливові тюремні чини хочуть триста тисяч крон. Центр підтримав пропозицію Морського викупити розвідницю. Гроші доставили «Добровільному» в Банську Бистрицю…

Вночі заарештовану, як завжди, забрали на допит. Але цього разу конвоїри завели її не до кабінету слідчого, а в темну шахту двору. Там вштовхнули в машину. Хляпнули дверцята, автомобіль помчав нічним містечком.

«Кінець!» — подумала розвідниця, шкодуючи, що під час затримання не скористалася зброєю. У неї забрали, пістолет. Усе сталося так несподівано… «Знущатимуться, чи розстріляють десь за містом? — напливали думки. — Чому не в тюрмі? А може, хочуть випробувати ще якийсь метод? Ну, що ж, марні зусилля!».

Спливав час, ластівками летіли спогади про важке сирітське дитинство, юність, що протікала в комуні імені Дзержинського під Харковом, про нелегке, але по-своєму щасливе й веселе студентське життя за час навчання в інституті іноземних мов, куди її послав комсомол вивчати німецьку та польську мови; про друзів-чекістів, разом з якими мужніла й гартувалась як розвідниця… Хотіла уявити обличчя рідних, та не змогла, бо й п’яти років їй не було, коли вони померли від тифу. Знала з документів: народилась у місті Новограді-Волинському від матері польки та батька українця, що разом працювали на залізниці.

Машина різко загальмувала, Зіна боляче вдарилась головою об холодну металеву стінку. Один з конвоїрів відчинив дверцята машини, сердито, але неголосно наказав:

— Виходь!

Місто лишилося далеко. Поряд голим верховіттям погойдували од вітру буки. Десь здалеку він доніс ледь чутне тріскотіння кулемета. «Хто то? Ведуть бій партизани чи фашистські карателі чинять неправий суд над людьми, що не хочуть їм коритися?» — думала Зіна.

Чорна коробка тюремної машини раптом зафурчала і, рвонувши з місця, розтанула в пітьмі.

Розвідниця відчула дотик чиєїсь руки, хтось тихо привітався словацькою мовою, потім запропонував одягнути пальто, прошепотів:

— Ідіть за мною!..

Досвіта Зіну привели в будинок, розташований на околиці Банської Бистриці — Селце. В затишній світлиці сім’ї антифашистів Цабанів приємно пахло свіжим хлібом, на стінах виблискували керамічні тарілі.

Господиня, стара словачка, привіталась і запросила до спальні. Розвідниця не могла збагнути, що діється.

— Ви вільні. Ось поїжте і відпочивайте, — зичливо промовила жінка. — Звідси вас одведуть до Морського.

— Я не знаю ніякого Морського, — сердито й водночас здивовано відповіла Зіна.

«Провокація, хитра провокація», — подумала вона, і серце в грудях стиснулося.

Господиня розмови не підтримала, загорнула на дерев’яному ліжку перину.

— Засніть, вам треба хоч трохи відпочити.

Скоряючись спокійному, твердому голосові, Зіна лягла, вкрилася периною. Тіло боліло від недавніх побоїв, перед очима стояли жахливі картини допитів. І ось неначе уві сні: замість камери — світла кімната, замість брудних твердих нар — чиста постіль. Що це означає? Але втома взяла своє. Сон був тривожний. Снився нескінченно довгий коридор в’язниці. Вона бігла по ньому, а за нею лунко гупали кованими чооїтьми охоронці. «Морськи-и-и-и-ий!» — репетували вони. І враз на той крик самі по собі відчинилися двері камер, і Зіна бачила закривавлених, змучених тортурами в’язнів… Коли прокинулась, у вікнах синіло.

— Ви спали цілу добу і стогнали на весь дім, — сказала господиня. — Поїжте кнеличків. І треба йти до пана Морського, на вас чекають…

Зіна прислухалась: у світлиці двоє чоловіків розмовляли словацькою мовою.

— Я не знаю ніякого Морського, — знову рішуче заперечила розвідниця.

— Може, ви не знаєте і чорнобородого пана офіцера, з яким танцювали в ресторані? — лукаво глянула на неї господиня.

Зіна замислилась: «Що, коли це справді — воля? І вона знову побачить того, хто їй так потрібний, хто вже увійшов у її сповнене небезпекою життя і в мрії?!! А коли провокація? Вони могли довідатись про зустріч з Григор’євим у ресторані…»

— Треба йти. Як тільки смеркне — рушите, — сказала жінка і материнська, ласкава усмішка засвітилась на її лиці.

— Я нікуди не піду, — рішуче відповіла розвідниця. — Коли ці люди, — вона показала на двері, за якими все ще гомоніли чоловіки, — справді від офіцера-гардиста, з котрим я танцювала, то хай на доказ цього принесуть шарф, що був тоді на ньому в ресторані.

Господиня вийшла до світлиці. Довгенько про щось домовлялася з чоловіками. Незабаром ті кудись подались, і за ними м’яко стукнули двері.

…Коли третього ранку Зіна прокинулась, перше, що побачила, був шарф. Той самий, який запам’ятався — вогненно-червоний. Він наче горів на бильці її ліжка. А із світлиці долинали вже знайомі й веселі цього разу голоси словаків…

З Банської Бистриці розвідницю переправили в місто Зволен. Там її зустрів Григор’єв. Насамперед запитав:

— Як ви потрапили до в’язниці?

— За час роботи у ворожому оточенні я звиклася з думкою, що, можливо, колись-таки доведеться потрапити в лабети до фашистів. Але щоб це сталося так безглуздо, не чекала, — відповіла Зіна.

— А з чого все розпочалося?

— З дрібниці… Того дня, закінчивши переговори з власником магазину одягу в Банській Бистриці, я вийшла пообідати. Раптом на вулиці мене зупинив штурмбанфюрер СС. Запитав, куди так поспішаю. Щоб не завдати собі клопоту, обминула його і пішла далі. Він, мабуть, хотів мене зупинити, шарпнув за руку так, що з неї випала моя сумочка. Падаючи на тротуар, вона розкрилась. Майор вибачився, квапливо підняв її і па-бачив там «браунінг», багато грошей. Запитав, хто я та чи маю право на користування вогнепальною зброєю. Моя відповідь його не задовольнила, він забрав зброю і наказав іти з ним. Так я потрапила в поліцію безпеки. Кілька годин мене допитував сам штурмбанфюрер. Спершу поводився чемно. Обіцяв золоті гори, умовляючи розповісти про зв’язки з місцевими підпільниками, польськими та радянськими партизанами.

З його запитань я зрозуміла: їм невідомо, хто я насправді, а затримали за незаконне зберігання «браунінга». Навіть виникло припущення, що есесівець навмисне вибив сумочку з моїх рук, аби в такий спосіб перевірити, чи є там зброя. На допиті я говорила про себе те, що стверджували мої документи й наполягала на перевірці їх у Кракові. Щодо вогнепальної зброї, твердила: носила для самозахисту, коли хтось захоче відняти у мене гроші, значну суму яких я вимушена тримати при собі на витрати, пов’язані з частими поїздками в торговельних справах у Словаччині. Мої докази підтверджувала солідна сума крон в сумочці. На допиті намагалася переконати штурмбанфюрера, що звинувачувати мене в якихось стосунках з підпіллям та партизанами немає підстав. Однак він не вірив, наполягав на своєму, щоразу ставав суворішим, злився, розмахував кулаками, погрожував знищити. Не залишилось і сліду від його чемності, яку він удавано виявляв на початку допиту. Було близько півночі, коли штурмбанфюрер викликав машину і сам супроводжував мене до в’язниці. Там він представився варті: «штурмбанфюрер СС Вельгер з поліції безпеки» і наказав: «Заарештовану замкніть в одиночну камеру. Зарахуйте її за мною особисто. Без мого дозволу до неї нікого не пускайте». Коли ж мене забирав охоронець, Вельгер сердито кинув: «Іди і в камері добре подумай, чи говоритимеш правду, чи й далі будеш вдавати із себе невинне дівчисько. Але попереджую — завтра, хоч і не схочеш, та заговориш…»

Цей погрозливий натяк на тортури, правду сказати, не додав мені хоробрості. Проте я намагалася тримати себе в руках, пам’ятаючи настанови керівників-чекістів: «Головне — не хвилюватись. На всі обставини, передбачені й непередбачені, реагувати спокійно, розсудливо, бо тільки вдумливий, всебічний аналіз минулого, зробленого вчора, дозволяє впевнено і вірно діяти сьогодні, передбачати можливості завтрашнього дня, а спокій завжди загострює розум, допомагає логіці думки».

В камері аналізувала до дрібниць всі обставини, які могли б розкрити мене як розвідницю. Перевіряла свої дії, поведінку, шукала якоїсь помилки, що привела мене до в’язниці. Але нічого такого не знаходила. Отож чекала, думала і готувала себе до допиту.

Зіна на якусь мить замовкла, задумалась, важко зітхнула, немов долаючи велику перешкоду, й повела далі.

— Наступного вечора охоронець завів мене до кабінету слідчого в одноповерховий будиночок, там же, на території тюрми.

— Це буде ваш слідчий, — показуючи поглядом на того, хто сидів за столом в цивільному, — почав розмову Вельгер. — Попереджаю: він уміє допитувати навіть краще за мене. Як це він робить, переконаєтесь миттю, коли не захочете назвати відомих вам підпільників і партизанів.

Слідчий, не приховуючи задоволення від такої оцінки його здібностей, бундючно вигинав свою гладку спину і, як хижак, готовий кинутись на беззахисну здобич, дивився на мене неприємним гострим поглядом, повільно цокаючи пальцями по столі.

Штурмбанфюрер запропонував мені стілець, сам стояв неподалік дверей, і коли я сіла, наблизився до мене й запитав:

— Ти готова відповідати на запитання? Гадаю, сьогодні будеш відверта з нами і щиро розкажеш про діяльність підпільників, партизанів.

— Я вже казала: жодних підпільників чи партизанів не знаю і ніяких зв’язків з ними не мала й не маю.

— І це все, що ти придумала, майже цілу добу просидівши в камері?! — сердито вигукнув Вельгер, підступаючи ближче до мене.

— Так, бо про те. що вас цікавить, мені нічого не відомо.

Не встигла навіть до кінця договорити останнє слово, як відчула сильний удар в шию: один, другий. Третій припав по голові. Раптом мені запаморочився світ, стемніло в очах. Впала із стільця хотіла підвестись, але мене, збили ногами: в живіт бив штурмбанфюрер, а в спину — слідчий, і я знепритомніла. Скільки пролежала, не знаю. Отямилась від холодної води — щедро хлюпали з відра на голову. Ледве підвелась на ноги. В голові і животі відчувала нестерпний біль, а в серці росла тривога. Так, не страх, а саме тривога, Я смерті не боялась. Я потерпала, що від тортур втрачу рівновагу, свідомість і в такому стані можу сказати те, чого не маю права розголошувати. Та це був тільки початок мук, яких мені довелось зазнати багато разів. Незважаючи на тортури, гітлерівці так нічого й не добилися від мене, бо я навчилася ховати свої думки, переконання, настрої і, як мені здається, вдало видавала себе за ту, якою тут була відома офіційно. Я докладала всіх зусиль, мобілізовувала всю свою волю, щоб витримати, вижити, не впасти духом, не розкиснути і нічим не видати себе й своїх побратимів, котрі тут працюють. Очевидно, допомагали мої тривкі ще нерви. А слідчий справді був винахідником тортур, Особливо коли він у відсутності Вельгера сам допитував. Крім звірячого грасування кулаками й чобітьми, він примушував мене сидіти до знепритомніння на ніжці перекинутого стільця із закритими очима, відкритим ротом та розкинутими руками, або ж годинами ходити навприсядки. Так, цей фашист умів фізично й морально нищити людей, вивертати їм душу. Перебуваючи в камері чи на допитах, навіть в найважчі хвилини, тоді, коли я думала, що вже настав кінець, я не забувала, хто я і чого опинилася в цій країні…

Після розмови із Зіною Григор’єв запропонував:

— Поки що житимете нелегально в надійних людей. Відпочинете трохи після фашистських тортур. Треба почекати, доки не зміняться обставини, що склались у зв’язку з вашим арештом і викупом з тюрми. Така вказівка Центру. Згодом знову виконуватимете завдання радянської розвідки в тилу фашистів.

СВІТЛИЙ РАНОК

У Татрах вирувала хуртовина. Невелике гірське село Балаш, здавалось, геть засипане білим, м’яким снігом. Наметені гриви химерами звисали з дахів. Ледь помітна стежка вела до будинку біля високої скелі на околиці. Тут ще з ночі розташувався штаб загону особливого призначення. Щоб уникнути переслідування карателів, люди вимушені були залишити лісовий табір.

Морський, що вже встиг відігрітись у хатньому затишку, повідомив про одержання нової радіограми з Центру.

В ній пропонувалося: негайно зайнятись угорськими військовими частинами, розташованими в районі діяльності загону; вивчити ставлення до перемир’я між Радянським Союзом і Угорщиною захоплених загоном угорців;, підготувати й заслати людей в угорські частини, що продовжують перебувати в складі німецької армії, для підготовки розкладу цих частин, переходу на бік партизанів і Червоної Армії. Проводити розвідувальну й диверсійну роботу проти гітлерівців. Добуті розвідувальні дані військового характеру доповідати без затримки.

— Григорію Миколайовичу, — звернувся Морський до комісара, — мабуть, займешся цією справою ти, адже керуєш політичною і розвідувальною роботою. Тобі, як то кажуть, і карти в руки. Підключи до завдання розвідників Світлова, Артинського, групи захоплення Володимира Нінахова та Василя Чекіна…

Григор’єв підійшов до столу, взяв радіограму, мовчки прочитав, дістав сигарету. Але перш ніж прикурити, підніс вогонь запальнички до радіограми. Золотисто-сизий клапоть полум’я захитався в його руці над бляшанкою з недокурками. Він про щось зосереджено думав, поки догоряв папір, а потім тихо, немов сам до себе, сказав:

— Усе зрозуміло. Сьогодні ж займусь підготовкою.

…Морозної ночі Володимир Нінахов з дев’ятьма партизанами вирушив у район Банської Бистриці. З групою радянських бійців на операцію йшли словаки Рудольф Ключар, Лацо і Яиош Кураші, Францішек Паловскі. В селі Сасовській Долині від місцевих жителів розвідники дізналися, що за кілька кілометрів від Банської Бистриці в селі Сасово розквартировано угорську військову частину з штабом і транспортом…

Настав світанок. Далі просуватися було неможливо, Нінахов наказав людям замаскуватися й чекати ночі. Коли короткий зимовий день згас, у горах здійнялася хурделиця. Розвідники переодягнулись у білі маскувальні халати і рушили. Невдовзі дісталися до села Сасово, Тут до групи приєднався провідник-розвідник Еміль Лихий, місцевий словак, що добре знав кожний сільський закуток. Він грунтовно доповів про гарнізон угорців, котрий належав до 22-го полку 3-ї піхотної дивізії.

— Спробуємо непомітно пробратися через село до штабу, — сказав Нінахов. — Треба захопити одного-двох офіцерів.

Під молодими ялинками неподалік шляху залишили охоронний пост Сапронова з кулеметом. Далі рушили Нінахов з Емілем Лихим та п’ятірка розвідників. Йшли тихо, ланцюжком, дотримуючись обережності, певної відстані. Село спало. У вікнах — ні іскринки.

В центрі натрапили на чотирьох солдатів.

їх знешкодили, при тому дізналися пароль в гарнізоні. На шляху до штабу була й коротка сутичка, на цей раз із двома солдатами. Обійшлося без пострілів. Угорців пов’язали і поклали «спочити» з кляпами в роті.

Гарнізонний штаб містився на околиці Сасового у великому будинку з мансардою. Хоч як обережно йшли розвідники, однак їх почула варта.

— Хто йде? — пролунав у нічній тиші окрик угорського солдата, клацнув затвор гвинтівки.

— Свої, — відповів по-німецькому Володимир Свита.

— Пароль?

— Балатон.

До штабу в’юнився вузький провулок. Щоб пройти до нього, треба було обминути дві машини — вантажну й автобус. Та несподівано з-за транспорту вийшло двоє вартових з автоматами.

— Стій, хто йде? — пролунало знову.

І знову Свита назвав пароль.

Вартових обеззброїли, зв’язали, заткнули їм роти і наказали лежати.

До будинку з мезоніном лишилося кілька десятків кроків. Знявши на штабному ганку в такий же спосіб ще двох вартових, Нінахов залишив бійця Іванова біля дверей. Безшумно пробралися в сіни. Тут причаїлись з автоматами Еміль Лихий, Лацо Кураші. Командир групи Нінахов, Свита і словак Рудольф Ключар раптово виросли на порозі кімнати, в якій перебували штабні офіцери.

— Руки вгору! — наказав Нінахов.

Шість чоловік, які сиділи за столом і грали в карти, слухняно виконали наказ.

— Село оточене партизанами, — попередив Нінахов. — Ваш гарнізон здався, обеззброєний і відправлений до лісу. Як бачите, чинити опір нерозумно. При найменшій спробі збройного опору чи втечі — будете знищені…

Офіцери склали зброю. Іванов, Ключар і господар будинку, який виявив бажання супроводжувати своїх «квартирантів», повели захоплених угорців до місця, де розвідники залишили кулеметника Сапронова.

Нінахов, Свита, Лихий і Кураші зробили обшук у штабній квартирі. Забрали зброю, планшети з документ тами, топографічні карти. Продукти і сигарети словаки з сусіднього будинку відвезли на санчатах туди ж, де чекав Сапронов.

Якась жінка попередила Нінахова, що в школі також квартирують солдати. Розвідники й там прибрали вартового, зайшли до приміщення. Коли солдати прокинулись, очманіло дивлячись на нічних «гостей», Нінахов сказав:

— Село оточене бригадою партизанів. Ваш штаб захоплено. Здавайтесь!

Солдати не стали чинити опору. Вони вже знали про зміщення з поста регента Угорщини Хорті. Їм наказали одягатися. Потім віддали гвинтівки, повиймавши з них затвори, і відвели на збірний пункт до кулеметника.

Село вже не спало. Люди показували партизанам, в яких будинках ночували солдати… Тієї ночі в Сасово група Нінахова захопила в полон, привела в Балаш і передала в розпорядження розвідників 48 угорців. Серед них 8 офіцерів.

Наступної ночі Нінахов із своїми людьми знову з’явився в селі Сасово. З допомогою угорських солдатів Славеця, Кранеца і Фаркаша, які тут виконували завдання комісара, вдалося, як і вчора, захопити в полон чималий загін угорців.

З полоненими добре попрацювали комісар Грнгор’єв і командири розвідувальних груп Світлов та Артинський. Люди охоче ставали на шлях боротьба проти німецькнх та угорських фашистів.

Згодом полонених звели а окремий батальйон. Він влився в партизанський загін і брав участь в боях проти гітлерівських військ.

НАЗУСТРІЧ СМЕРТІ

Фронт уже наближався до району, де діяв загін Морського. Обстановка ускладнювалась, почастішали диверсії, гарячі сутички з гітлерівцями, а Центр давав усе нові й нові завдання.

«Командуванню Радянської Армії потрібна всебічна інформація про розташування гітлерівських військ, їх кількість, технічне озброєння та про оборонні укріплення в районах можливих боїв — Банської Бистриці, Комарна, Братіслави… Одночасно посильте диверсійну діяльність на залізницях та шосейних шляхах. Використовуйте всі засоби для затримання і знесилення ворожих військ, що перекидаються на фронт».

Відповідно до обстановки за кожною групою була закріплена певна ділянка роботи. При цьому командир враховував досвід, здібності й можливості груп та їхніх керівників.

Як тільки згустились сутінки й затопили гірські долини, з Козиного Хребта, де розташовувався табір загону, в різні напрямки потягнулись вервечки людей. Їхні постаті майже зливались Із сніговою білішою, і тільки де-не-де поверх маскувальних халатів брудними плямами сіріли мішки з вибухівкою.

У групі Федора Володченка було четверо. Двоє тутешніх словаків — Позеф Ямришко та Фраішішск Ми-ханліна — добре знали місцевість, де намічалась операція, мали там надійні зв’язки. Третій — Володимир Свита — володів німецькою новою. А четвертим був сам командир, колишній залізничник, майстерний підривник. Їм доручалось особливо відповідальне й дуже небезпечне завдання — перекрити важливу ділянку залізниці між гірськім тунелем та залізничним мостом. Усі підступи до мосту та входів тунелю гітлерівці замінували, тому вважали їх неприступними.

І ось «представник» банськобистрицької жандармерії пан Марко (Володченко) в цивільному одязі, з великим чорним портфелем у супроводі двох жандармів і перекладача пізнього вечора прибув у село Ульмамка, розташоване поблизу залізниці. Особа кожного з них і мета появи підтверджувались відповідними документами. Приїжджі непомітно зайшли до будинку колійного майстра Спишека і там зупинилися.

Вранці, як тільки перші промені заіскрились на білому сніговому килимі, а німецька охорона, дрімаючи, ще відігрівалася після морозної ночі в теплих хатах, Спишек уже показував Михайліні, де і як можна пройти до залізниці через мінне поле. Колійний майстер твердив, що ця таємниця відома лише кільком певним людям. Той, хто цього не знає, злетить шматками в повітря…

— Так, місце цілком надійне. Підемо доповімо панові Марку, хай нас довго тут не тримає, — запропонує вав Михайліна.

Протягом дня Володченко та його помічники «прицілювались» до завдання. Вони були задоволені успішною розвідкою замінованої ділянки і повернулися на ночівлю до Спишека.

За вечерею господар добряче хильнув, намагався довести свою вірність жандармерії та відданість обов’язкам її інформатора. Сп’янівши, він розповідав:

— Нині о другій годині ночі через нашу станцію пройде на Ружомберок ешелон з боєприпасами. З Бан-ської Бистриці попередили, щоб простежили й дали вантажеві зелену дорогу…

Ця звістка схвилювала гостей. Та Спишек навіть не здогадувався, чого це пан арко, подякувавши за гостинність, заспішив відпочивати.

Володченко і ного помічники залишили п’яного господаря і пішли з дому обміркувати план операції. А ще через якийсь час вони зачаїлись у схованці, Володченко, присвітивши ліхтариком, глянув на голяввнк, прошепотів:

— Нам пора, друзі

Всі четверо залишили свій притулок. Ішли мовчки — попереду Міхайліна з командиром, за ними — Свита з толовою міною в портфелі, а далі — Ямришко. «Тільки б втрапити на вільний од мін прохід», — не виходило з голови Михайліни.

— Ось тут, — зупинився він.

— Рушаймо, але будьте обережні, — застеріг Володченко.

Троє сміливців лягли на землю і по-пластунському поповзли косогором угору, торкаючись руками до країв вузької смужки, поряд з якою причаїлась смерть.

Невеличка, у два десятки метрів відстань, здалася надзвичайно довгою. Та ось кінець коридора. Михайліна залишився на місці, щоб не загубити стежку, а Володченко й Свита полізли до колії. Діяли вони швидко, спокійно і впевнено. Минуло кілька хвилин, і міна лягла під рейки…

Ще за кільканадцять хвилин розвідники сиділи в безпечній криївці й прислухались, як десь далеко в нічній тиші гучно чмихає паровоз. Поїзд наближався до місця, де на нього чекала страшна сила, прихована під рейками…

І раптом пролунав оглушливий вибух. За ним другий та ще кілька струснули повітря. То розсаджувало вагони з боєприпасами… Скрегіт металу, тріск дерева злилися в пекельний гуркіт. Його множила гірська лу^ на. А в серцях тих, хто ризикував життям, сміливо і мужньо йшов назустріч смерті, бурхала радість.

Згодом Володченко доповів:

— Група завдання виконала. Знищено паровоз і дванадцять вагонів з боєприпасами. Вхід до тунелю завалений.

ОСТАННІЙ РЕЙД

Крокував планетою 1945 рік — останній рік другої світової війни. Фронт невпинно котився зі сходу на захід та з півночі на південь. Червона Армія визволяла від фашистської неволі країни Центральної Європи, але гітлерівці ще чинили запеклий опір. Німецьке командування покладало великі надії на укріплення в Словаччині. Вороже угруповання «Південь» готувалось до контрнаступу, скупчуючи свої сили в районі словацьких міст Банська Бистриця, Рожнява, Брезно.

Спецзагін на чолі з М.П.Морським, що діяв на той час у районі Банської Бистриці та Ружомберока, був вимушений часто передислоковуватись і дедалі вище підніматися в гори, щоб уникнути сутичок з переважаючими силами противника. Ворожі підрозділи особливо скупчувались поблизу залізничних та шосейних шляхів. Діяльність загону звужувалась, а іноді ставала зовсім неможливою. Радіохвилі все частіше несли в Центр повідомлення про важкі бої з гітлерівцями, скрутне становище, відсутність боєприпасів, харчів, про людські втратив

Невтішні радіограми надходили і від Зіни, яка виїхала до Німеччини слідом за «Соколом». Шлезінгер відбув до фашистської столиці згідно з наказами з Берліна й Києва. Тривалий час він не виходив на зустріч із зв’язковою, не давав про себе жодної інформації. Намагання відновити перерваний зв’язок не давали бажаних наслідків. Що сталося з «Соколом», куди він пропав — лишалось загадкою. Пайчер теж безслідно зник разом зі своєю сім’єю.

— Що робитимемо із загоном Морського? — запитав генерала полковник Сидоров, передаючи йому радіограму, в якій повідомлялося:

«…Після 6-годинного бою гітлерівці захопили і спалили наш табір. Щоб уникнути оточення, пробиваємось далі в скелясті гори по глибокому снігу».

Генерал задумався. Потім розкрив папку, що лежала на столі, й простягнув Сидорову щойно одержане з Москви повідомлення:

«Верховне Головнокомандування Червоної Армії зобов’язало 2-й і 4-й Українські фронти розгромити основні сили ворожого угруповання «Південь» і визволити південну Чехословаччину від фашистської неволі».

— То що робитимемо із загоном Морського? — запитав на цей раз уже генерал.

— На мій погляд, йому слід іти на з’єднання з частинами Червоної Армії. Основне завдання він виконав. З наближенням фронту до району дій загону, останній може потрапити у ще скрутніше, або й безвихідне становище…

— От вам і відповідь на питання.

Увечері Морський одержав розпорядження Центру: «Ідіть на з’єднання з Радянською Армією. Маршрут вибирайте, виходячи з обстановки. Час і місце переходу лінії фронту заздалегідь повідомте для попередження командування фронту».

У штабі почалась підготовка до походу на схід. Бобров, який кілька діб вишукував найбезпечніший шлях до фронту, дійшов висновку, що тільки гірські стежки надійні для переходу.

Начальника штабу підтримав комісар, але вимагав провести попередню розвідку. Це означало, що треба комусь пройти важким і небезпечним о цій порі року гірським маршрутом.

У першопрохідці зголосився один з досвідчених командирів груп розвідки Олександр Ларіонов.

— А як ваші рани? — запитав Морський.

— Уже загоїлися. Та ви не хвилюйтесь, товаришу підполковник, гірські шляхи східного напрямку мені відомі.

На світанку наступного дня шестеро лижників вирушили в багатокілометровий похід. Незважаючи на небезпеку, вони невпинно просувалися вперед. Заночували на хуторі за кілька кілометрів од фронту. Там знайшли собі провідника, який гірськими стежками на ранок вивів групу в долину, де вже стояла радянська військова частина.

Зв’язавшись з командуванням підрозділу й погодивши план переходу лінії фронту загоном, розвідники пішли назад тим же шляхом. За кілька годин вони проминули знайомий хутір і заглибились у гори.

Вечоріло. Сутінки згущувались. Шістка, долаючи втому, пробиралася косогором. Раптом у горах почувся гуркіт. Ларіонов збагнув: снігова лавина, і вчасно відвів людей під скелю, що височіла правобіч стежки. Всі притиснулись до кам’яної брили. Поволі гуркіт почав стихати. Коли розвідники вийшли з укриття, то побачили, яка небезпека їм загрожувала: величезні снігові кучугури застряли в гущавині правічного лісу, повз який пролягав їхній маршрут. Тепер гірські проходи були завалені снігом.

Обходячи небезпечні місця, люди спустилися з гори і мало не наткнулися на групу гітлерівців, що будувала оборонні укріплення. Довелось чекати ночі. Але й з настанням темноти просуватися вперед було неможливо — освітлювальні ракети весь час висіли над фашистським об’єктом. Вернулися назад і стали шукати інших стежок…

Затишне словацьке село Балаш лежало в глибокій долині, оточеній вінком гір з хвойним лісом. Навкруги панував величний спокій, пронизаний сонячним сяйвом.

Леготом бралися гори, веселіше дзюркотіли струмки, І навіть сніговий пилок, що сипався з смерек, іскрився й палахкотів, пахнув весною.

Бійці раділи сонцю, теплу, поверненню на рідну землю. Ще зусилля — і фронт лишиться позаду, а там — все по-іншому, все своє…

У штабі, що розташувався на околиці Балаша, не стихала робота. Загін готувався в дорогу. З нетерпінням чекали повернення з розвідки групи Ларіонова.

— Термінове повідомлення дозорної варти! — вигукнув начальник штабу, входячи до кімнати. — З віддалених постів доносять: в напрямку нашого розташування суне велика колона гітлерівців.

— Попросіть до мене комісара, — стрепенувся Морський.

Григор’єв з’явився так швидко, ніби за дверима стояв. Радились недовго.

— Підніміть по тривозі всі підрозділи. — наказав командир. — Рушимо на з’єднання з армією. — Після невеликої паузи додав: — Пошліть розпорядження Кисловському в Зазрів, хан використає увесь запас снарядів і вдарить з гармат по гітлерівцях, що йдіть сюди, та по скупченню противника на залізничній станції. А потім, години через дві, хай підніме угорців і веде слідом за нами.

За кілька хвилин тихе гірське село завирувало: лунали гучні команди, в небі спалахували сигнальні ракети, поспішали зв’язкові. Довідавшись про виступ загону, заметушилися й селяни. Почувся плач жінок, дітей. Багато місцевих жителів пішло разом з загоном, щоб уникнути репресій. Це певною мірою сповільнювало рух. сковувало маневреність.

Майже весь день підрозділи йшли на схід гірськими стежками, розтягнувшись окремими ланцюжками на кілька кілометрів. У надвечір’я почала псуватися погода: низько опустились густі хмари, закрили сонце, повіяв північний морозний вітер. Завирувала віхола. Йти ставало дедалі важче. Майже через кожні сто — сто п’ятдесят кроків мінялися люди, що прокладали дорогу її глибокому снігу. А командир підганяв:

— Не зупинятись! Швидше вперед!

Тоді ще Морський не знав, що фашистам було не до погоні. Коли гармата підрозділу Кисловського засипали ворожу колону й станцію снарядами там зчинилася паніка. З уст в уста передавалась тривожна звістка: «Росіяни, як завжди перед наступом, ведуть артпідготовку…» Ворожі частини, що розташувалися по навколишніх селах, мерщій підтягувались до Банської Бистриці.

Ніч у горах насувалася швидко. Темрява, завірюха, холод давалися взнаки, Люди брели з останніх сил. Плакали діти. Жінки, що йшли з загоном, тепер виказували бажання лишитися з дітьми десь у селі, а до найближчого було ще далеко.

В цей час із загоном зустрілися лижники Ларіонова. їхній командир доповів Морському результати розвідки.

Гори Козиного Хребта в завірюху завжди небезпечні своїми сніговими обвалами. Це змусило командування загону дещо відхилитися від наміченого маршруту й обійти небезпеку, та незабаром шлях перетнула швидка, глибока річка Грон.

Розвідники доповіли, що її можна перейти лише по залізничному мосту біля села Подканов. Але той міст пильно охороняють гітлерівці. По краях стоять спарені пости, а на відстані 150 метрів у караульному приміщенні — близько двадцяти есесівців. Вони мають кулемет і міномет.

Після короткої наради Морський наказав командирові групи розвідників-захоплювачів Борисові Некрасову знешкодити охорону мосту.

…Пізнього вечора до мосту підійшли шестеро жінок і хлопчина з санчатами і з різними пожитками. З дощатої сторожки висунувся солдат. Висока жінка, кутаючи руки у старій хутряній муфті, обернулася, щось сказала своїм супутницям, взяла за руку хлопця-підлітка й підійшла до вартового.

— Ми городяни, веземо в село одяг, взуття та різні хатні речі, щоб обміняти на харчі. Дозвольте перейти міст.

Есесівець не зразу зрозумів, чого від нього хочуть.

— Геть звідси! — кричав він.

Жінка з хлопцем продовжувала просити й запропонувала фашистові у винагороду медальйон. Той зацікавився, виліз назовні й, присвічуючи ліхтариком, заходився розглядати коштовність.

Хлопець, опинившись позаду охоронця, миттю всадив йому в спину фінку, а жінка сильним ударом в груди звалила гітлерівця на землю. Вона тут же кинулась на другого есесівця, звалила і його, а хлопець заткнув кляпом рот. Підбігла друга жінка, що володіла німецькою. Вона з’ясувала пароль охорони мосту й переодягнулася в солдатський одяг.

Невдовзі «есесівець», який замінив того, що мертвим покотився з насипу, вів через міст «затриманих» — високу жінку з муфтою і хлопчину. «Солдат» весь час посилав ліхтариком на протилежний пост умовні сигнали. Там його зустріли спокійно, і лише придушений зойк вартового забринів у нічній тиші. Шлях туди, де чекала найбільша небезпека, був відкритий.

За умовним сигналом міст перейшли ще три «жінки». Потім переодягнений в есесівця Мірослав Ключар, насвистуючи веселий німецький мотив, спокійно пішов до приміщення, біля якого стояв кулемет. Короткий окрик вартового. Почувши пароль, він попросив закурити. Ключар поволі наблизився, і кулеметник тільки мекнув у дужих руках розвідника.

Незабаром Некрасов та його помічники Іван Мархіль, Антін Немець, Ян Мінера, Ян Мидло та малий Ферко Горак вже були біля караульного приміщення, готові першої-ліпшої хвилини прийти на допомогу Клки чару. А той безборонно зайшов до приміщення, де спали чи дрімали охоронці моста, заволодів їхньою зброєю. Слідом за ним туди зайшли Некрасов, Мархіль, Немець.

Командир групи розвідників-захоплювачів Борис Некрасов голосно, але цілком спокійно наказав по-немецькому:

— Лежати й не рухатись! Хто спробує чинити опір, буде знищений на місці!

Охоронці не відразу зрозуміли, що коїться. В караульному приміщенні стояли озброєні жінки. Несподівано з сусідньої кімнати з’явився з пістолетом в руці єфрейтор і крикнув:

— До зброї!

Це були останні його слова. Автоматні кулі прошили ще двох есесівців, які намагалися чинити опір. Перелякані солдати нерухомо лежали на своїх місцях, Ключар підіймав їх по одному, обшукував і ставив обличчям до стіни.

Через річку, в бік спостерігачів загону, полетіли умовні світлові сигнали.

Невдовзі люди, яких вів Морський в останній рейд на схід, кинулися до мосту й за лічені хвилини перейшли по ньому через бурхливий Грон. Невелика частина гітлерівців, що розташувалася в селі Подканово, була зненацька атакована підрозділами загону і розсіялася.

Надходив новий, день — 18 березня 1945 року. Весняне сонце перемогло хуртовину. Його тепло гріло людей. А вони поспішали назустріч уже добре чутній фронтовій канонаді. Артилерійський гуркіт Червоної Армії запалював серця радістю, надавав сили.

Ополудні загін Морського в районі словацького містечка Брезно перейшов лінію фронту і з’єднався з військами 7-ї гвардійської армії генерала Шумилова 2-го Українського фронту.

А наступного дня Кисловський і Артинський доповідали Морському, що завдання Центру виконано: 482 військовополонених угорців, об’єднаних у військову частину, переведено через лінію фронту. То був дуже ризикований хід: радянські розвідники вели колону угорців до фронту нібито для поповнення гітлерівських військ, що готувалися до оборони.

ШЛЯХ НА БАТЬКІВЩИНУ

Вихори пожеж і чорного попелу вже нуртували на вулицях столиці третього рейху. Задимленим Берліном хлопці з Підмосков’я, Сибіру, України та інших місць, яким випало пройти шлях від Волги і Кавказьких гір до Східних Альп і Берліна, вели незліченні колони полонених німців. Серед тих, що добровільно склали зброю, чи поміж тими, хто відлежувався в німецьких госпіталях, був і особистий уповноважений штандартенфюрера СС і шефа управління спеціального відділу «Зондерштабу-Р» Пайчера обер-лейтенант Рауль Шлезінгер.

Тамуючи в грудях біль тяжкої рани від осколка англійської бомби, Шлезінгер лежав на нарах того самого карлхорстського табору військовополонених, де не так уже й давно відшукав земляка Олександра Криворученка й, нарешті, через нього відновив утрачений зв’язок із своїм Центром.

«Як час і обставини змінили призначення табору і становище людей! Куди поділася зухвалість тих, що ще недавно вважали себе завойовниками Європи, знищували полонених в таких ось таборах? — розмірковував він, пильно вдивляючись в есесівських офіцерів у переповненому дерев’яному бараці. — Вони замаскувалися під рядових полонених, але навряд чи допоможуть їм солдатські мундири…»

У відчинене вікно, переплетене поміж гратами колючим дротом, вривалось яскраве світло квітневого ранку. Віддалік сіріла бігова доріжка іподрому.

Раптом в уяві Шлезінгера з’явилася постать дорогого, хоча й нерідного батька Карла Розе. Він любив його усім серцем, прикипів до нього душею, а надто відтоді, коли ось тут, на бігах Карлхортського іподрому вперше зустрівся з ним як з радянським розвідником. Смерть радиста була великою втратою для нього і не лише через те, що Розе — його названий батько, що виростив і виховав його. Карл Розе був розвідником-радистом і для нього найнадійнішою опорою.

Обер-лейтенант не став домагатися в адміністрації табору, щоб влаштували йому зустріч із співробітниками контррозвідки Радянської Армії. Поклав собі чекати своєї черги — виклику для допиту як полоненого.

Чекати довелось недовго, допомогли обставини. Якось вранці до бараку зайшло троє військових: майор, старший лейтенант і жінка-сержант. Жінка переклала на німецьку мову розпорядження майора: «Всім пораненим військовополоненим з відкритими ранами вийти з приміщення». їх виявилось небагато. Шлезінгера і ще сімох відвели до щойно влаштованого шпиталю. Жінка-лікар з утомленим, але напрочуд гарним обличчям, уважно й довго оглядала рану обер-лейтенанта. В цей час до кабінету зайшов санітар:

— Ніно Миколаївно, вас просить уповноважений «смершу»[7] негайно зайти до нього.

— Варваро, обробіть рану і накладіть пов’язку, я за кілька хвилин повернуся, — наказала лікарка медсестрі й вийшла.

Дослухаючись російської мови, розвідник ледве стримувався, щоб не заговорити: «Здрастуйте, брати і сестри! З великою перемогою вас!» Становище розвідника не дозволяло зробити цього.

Коли лікарка повернулась, а медсестра вийшла, Шлезінгер попросив:

— Лікарю, будь ласка, повідомте про мене негайно товаришеві, який щойно вас викликав. Мені конче потрібно зустрітися з ним.

Ніна Миколаївна здивовано подивилася на полоненого німця, що раптом так добре заговорив російською мовою, і викликала з сусідньої кімнати медсестру Варвару. Поглядом показала їй на пораненого і зникла за дверима.

Незабаром полоненого завели до кімнати, де за невеличким столиком сидів офіцер Радянської Армії.

— Обер-лейтенант абверу Рауль Шлезінгер! — чітко по-військовому відрекомендувався він майору.

Такий рапорт і тим більше російською мовою здався дещо незвичайним майорові Покровському, бо такі ж полонені, як Шлезінгер, намагалися приховати своє офіцерське звання, видавали себе за рядових солдатів. А цей відразу назвався не лише офіцером, а й абверівцем!

Покровський і Шлезінгер пильно дивилися один одному в очі, немов намагалися розпізнати чи пригадати, де і коли вони зустрічалася. В кімнаті запанувала тиша. Крізь вікно долинув шелест кучерявих лип та струнких сосон. Між сіро-золотистих стовбурів у далині вигравала сріблом річка.

«Цей абверівець, мабуть, хоче спокутувати свої злочини якоюсь оманою», — подумав Покровський і спокійно, приємним баритоном запитав:

— Так що ви хочете повідомити?

— Я б хотів розмовляти з вами без свідків, — озираючись на солдата, що супроводив його до майора, сказав Шлезінгер.

Той зразу ж розпорядився:

— Зачекайте в коридорі.

Солдат вийшов.

— Перш за все, товаришу майор, дозвольте мені так вас називати, я повинен упевнитись, з ким маю честь розмовляти. Отож, коли ви не заперечуєте, покажіть, будь ласка, своє посвідчення. Не дивуйтеся, бо тільки після цього я зможу бути з вами відвертим. Щоправда, хоч справа найбільше стосується моєї особи…

Така незвичайна вимога обер-лейтенанта ще більше зацікавила контррозвідника. Не зводячи погляду з полоненого, він дістав посвідчення. Шлезінгер розкрив червону м’яку обкладинку. І раптом його бліде обличчя осяяла радісна усмішка.

— Товаришу майор, дозвольте сісти, — повертаючи посвідчення, хрипко попросив Шлезінгер.

Він приклав руку до поранених грудей: хвилювання від жаданої зустрічі відгукнулося гострим болем..

— Присядьте і розповідайте, хто ви, — нетерпляче запропонував контррозвідник.

— Я громадянин Радянського Союзу Соколенко Петро Петрович, — виструнчився, немов на військовій клятві, Шлезінгер.

Та раптом закашлявся.

— Сідайте, сідайте. Заспокойтесь.

Соколенко сів у глибоке крісло. Воно було велике, гарно оббите чорною шкірою і аж ніяк не гармоніював ло з канцелярським столом, що стояв поряд. А ще у кімнаті потріскані стіни та вибиті шибки.

— В мене до вас єдине прохання. Негайно повідомте органи державної безпеки України, що розвідник «Сокіл» після тяжкого поранення в груди потрапив у полон і зв’язався з вами. Запитайте, що я маю робити далі. У зв’язку з цим збережіть моє нинішнє становище у госпіталі й таборі військовополонених до одержання відповідних вказівок з Центру.

Він хотів щось додати, але новий напад кашлю зсудомив горло. На губах з’явилася кров. Покровський зрозумів: за пораненням легень стоїть небезпека для життя розвідника. Він викликав начальника-лі-карку:

— Зробіть усе, щоб невдовзі поранений офіцер став на ноги.

Того ж вечора у Києві полковник Сидоров доповідав генералові:

— Розвідник «Сокіл», тяжкопоранений у груди, потрапив у полон до Радянської Армії. Перебуває в госпіталі карлхорстського табору на околиці Берліна. Вжито заходів щодо його безпеки, лікування. Медики вважають поранення тяжким і навіть небезпечним. «Смерш» просить наших вказівок…

Сидоров помітив жорсткі зморшки довкола генералових уст, помовчав з хвилину й продовжував:

— Мабуть, через це «Сокіл» майже два місяці не виходив на зустріч із зв’язковою Зіною. Дозвольте, товаришу генерал, забрати пораненого в Київ. Адже питання, що робити далі, — залежатиме від стану здоров’я «Сокола», — закінчив полковник.

— Згоден. Пошліть шифровку Богданові до Берліна, хай негайно зв’яжеться із «смершом» і на літаку в супроводі лікаря відправить «Сокола» в наше розпорядження. Але все не має залишатися в цілковитій таємниці. Можливо, розвідник повернеться до Німеччини для дальшої роботи.

— Дозвольте йти?

— Ідіть.

Сидоров залишив кабінет генерала.

ДОЛЯ РОЗВІДНИКА

«Сокіл» прокинувся від несподіваної, але приємної події, яка приснилась, і намагався збагнути: де він? Аж раптом щемка й радісна думка: «Я в Києві, у готелі!» підняла його з ліжка. Підійшов до вікна. З-за далекого, багрянистого обрію підіймалось сонце. На небі жодної хмарини. Прозора блакить чистого високостя притягувала, пестила зір. Від того видовища, від ранкової тиші над містом, навіть біль вичахав, не тримав у гострих пазурах серце.

Годинник показував пів на сьому. «Ще дні години до зустрічі», — подумав і все ж почав збиратися. Після сніданку він пішов до призначеного місця.

Світлий, теплий травневий день. Святково прикрашені вулиці. Смарагдові київські каштани мали от-от засяяти тисячами своїх свічок. Спокійні і безпечні люди поспішають у своїх справах. І жодної небезпеки. А вона переслідувала розвідника впродовж багатьох раків. Усе це життєдайно впливає на настрій «Сокола». Він теж поспішає на зустріч з тим, хто ось уже кілька літ був його наставником, з ким здавна чекав побачення…

Генерал обійняв, міцно потиснув руку, привітав з перемогою над фашистською Німеччиною і поверненням на Батьківщину. Вдивлявся в бліде, вимучене небезпечною працею та важким пораненням обличчя і думав: «Скільки мужності в цій молодій людині! І скільки зроблено цим юнаком завдяки тій незламній мужності…»

— Сідайте, — запропонував він гостю та полковникові Сидорову, який супроводжував «Сокола» на зустріч з генералом. — Як себе почуваєте? Непокоїть рана?

— Дякую за увагу. Самопочуття добре. Рана повільно, але загоюється, — коротко, по-військовому відповів «Сокіл». На якусь мить задумався, пригадавши розмову з полковником Сидоровим про своє лікування, та зустрівшись з допитливим поглядом генерала, швидко додав: — Тепер, коли я вже на своїй землі, Серед своїх людей, добрих і турботливих друзів, сподіваюся, що незабаром повернуться втрачені сили.

— Можете бути певні, вживемо усіх заходів, щоб повернути вам здоров’я.

Після розмови про враження від свята Перемоги, яке застало «Сокола» уже в Києві, генерал повів ділову розмову.

— А тепер, дорогий майор, я хочу…

«Сокіл» здивовано глянув на співбесідника, і тільки зібрався сказати, що він старший лейтенант, як почув:

— Так, так, я не помилився, назвавши вас майором. Вам достроково присвоєно звання майора державної безпеки, з чим вас і поздоровляю.

Генерал простягнув розвідникові руку. «Сокіл» підхопився з місця, почав дякувати за поздоровлення.

— Постривайте, це ще не все, — посміхнувся генерал. — За виконання особливо важливих завдань Батьківщини в глибокому ворожому тилу Указом Президії Верховної Ради Союзу Радянських Соціалістичних Республік вас нагороджено орденами Червоного Прапора і Червоної Зірки, які за дорученням я маю вручити вам,

— Служу Радянському Союзу! — двічі пролунали слова розвідника, гучно відлунюючись у тиші кабінету після того, коли генерал прикріпляв нагороди й потискував руку.

— Крім того, наркомат державної безпеки нагородив вас ось цим іменним золотим годинником.

Приймаючи нагороди, «Сокіл» дякував за виявлену до нього увагу, обіцяв і надалі чесно служити своєму народові, справі його безпеки.

Задзвонив телефон. Генерал узяв трубку, послухав і коротко відповів:

— Дуже добре. Спасибі!

Закінчивши телефонну розмову, він обернувся до «Сокола»:

— Сповістили, що завтра до Києва приїздить ваша мати. Гадаю, вам буде краще жити удвох, на час лікування. Не заперечуєте?

— Що ви, що ви, товаришу генерал! Ми ж он скільки не бачились… Найдорожча для мене людина… Хоч і кажуть, що найдорожче в людини — життя, але ж і його дарує кожній людині тільки одна рідна мати.

— Це вірно, — мовив генерал.

— Може, з ким-небудь із друзів хочете зустрітися? — запитав «Сокола» полковник Сидоров..

— Якщо можливо, то я хотів би побачити Морського, Григор’єва, Зіну.

— На жаль, усі вони перебувають там, звідки викликати їх зараз неможливо. Хіба з вашим похресником Олександром можете зустрітися, якщо бажаєте. Він працює у нас, — сказав Сидоров.

— Ми його зараз покличемо сюди, — генерал натиснув кнопку.

До кабінету зайшов капітан.

— Викличте до мене лейтенанта Криворученка з підрозділу Івана Даниловича, — генерал кивнув на Сидорова, потім звернувся до «Сокола»:

— Ви не помилилися, що послали Криворученка для відновлення зв’язку з нами. Він на ділі довів свою відданість Батьківщині. З нього буде хороший співробітник.

— Ту відданість я запримітив ще там, у спеціалізованому відділі абверу, Я вірив, що Криворученко неодмінно прийде до наших органів з повинною. І він зробив те, що нам було так потрібно.

Розмову перервав чіткий і бадьорий рапорт у кабінеті:

— Товаришу генерал, лейтенант Криворученко з’явився за вашим наказом!

— Підійдіть до нас ближче. Впізнаєте? — посміхаючись, запитав генерал.

Лейтенант підійшов до столу і наче закам’янів. Не відводив погляду від того, хто йшов назустріч. Хвилювання і радість оволоділи хлопцями, і вони кинулись обнімати один одного.

— Здоров, друже! Не чекав такої зустрічі, а тим більше в такому місці. Але я знав і вірив: Сашко комсомолець, робітник, моряк не підведе!

— З щасливим поверненням на Батьківщину, дорогий Петре… Я тебе впізнав ще при першій нашій роз-мові і дуже боявся, щоб ти мене не викрив. Мене лякав твій гітлерівський мундир.

— А я тебе розгледів ще в карлхорстському таборі полонених. Та обставини не дозволяли, не мав права відкритися перед тобою…

Генерал-полковник з батьківською теплотою спостерігав за цією хвилюючою зустріччю двох колишніх харківських робітників, комсомольців, патріотів Радянської Вітчизни, яких доля привела в ряди чекістів.

ЗАМІСТЬ ЕПІЛОГУ

Розтинаючи сизий серпанок, що завис у гірській долині, поїзд швидко котив на захід. Над вершинами Татр здіймалося сонце. Косе проміння розганяло туман, золотавим мереживом розсипалось на віконній шибці затишного купе, в якому сидів високий, міцний чоловік з чорними очима й посрібленим сивиною чубом. Дивився у вікно на схили гір, ліщинові гаї, кучеряві виноградники. Десь-не-десь виринали з-поміж дерев чепурні сучасні будинки, вкриті червоною та сірою черепицею. Вглядався в сьогодення, а думки повертались у минуле, в далеке і рідне село Павлівну над широким повноводим Доном. Згадались злиденне, босоноге дитинство, материнська ласка. А потім, мов спалах, юнацька мрія — він моряк Чорноморського військового флоту.

Рука ковзнула по правій щоці. Під пальцями — рубці шраму. Це лиха пам’ять про війну. І знову низкою плинуть спогади: морські бої з німецькими літаками, вимушена висадка на берег екіпажу крейсера «Профінтерн», баталії під Севастополем, тяжке поранення, полон, тюрма і зустріч зі смертю у фашистських таборах.

Багато, ой, як багато випало на долю однієї людини — партизанські стежки після втечі на волю, таємна боротьба з окупантами на Україні. А потім — виконання спеціальних завдань радянської розвідки в глибокому тилу фашистів на території Чехословаччини…

В уяві одне за одним випливали обличчя друзів-розвідників, тих, хто під його керівництвом брав участь у здійсненні на чехословацькій землі чекістської операції «Ракета». Шкодував про одне — на святкування 30-річчя Словацького національного повстання чехословацькі друзі чомусь запросили лише одного командира. Та він розумів їх — справжні прізвища його побратимів були їм невідомі.

Коли поїзд зупинився в Братіславі, пасажир вийшов з вагона. В руці тримав невеликий чемодан. Назустріч прямували незнайомі люди.

— Наш соудруг Морський? — вдивляючись в обличчя, звернувся до нього вже літній, але стрункий чоловік.

— Так, я Морський. — тільки й встиг відповісти, бо відразу ж опинився в міцних обіймах Францішека Паловскі, Юзефа Ямришка, Яна Мндло. Рудольфа Ключаря, Юзефа Гойча, Ніки Шичановскі. Юзефа Поличі та інших бойових друзів, які прийшли зустрічати свого командира.

На радощах довго тиснули один одного в обіймах, дивувалися з перемін: той потовстів, той постарів і полисів чи посивів. Та це й закономірно — минуло понад тридцять років відтоді, як розлучилися…

І ось вони знову разом. їхній радості, розмовам, здається, не буде краю. Тільки й чути: «А пам’ятаєш, товаришу командир?..». «А знаєш, Михайле Петровичу?..» Спогади повертали у вогненні роки. Лише на мить обривалася розмова й залягала мовчанка, коли хтось називав загиблих чи вже померлих друзів.

— А де тепер наш комісар Григор’єв, начальник штабу Бобров, капітан Олевський? — запитав Морського колишній розвідник загону, а нині співробітник органів безпеки Словацької Республіки Павло Копачек.

— А як там командири підрозділів Кисловський, Арпінський, Володчанка, Пінахоц, Папуленко, Ларіонов, Новиков? — цікавились інші.

— Після війни повернулися до своїх мирних професій, роз’їхались по всіх усюдах нашої Батьківщини. Тепер їх знову знають під справжніми іменам й прізвищами. Адже багато хто у ворожому тилу змушений був працювати під псевдом…

Навивались спогади, щирі й задушевні. Про небезпечні походи, бої з гітлерівцями, розвідувальну, і диверсійну роботу… І імена бойових побратимів. Тих з ким ділили всі труднощі й радості, з ким пліч-о-пліч виборювали довгождану Перемогу.

Згадали всіх. Нікого не забули, бо всіх цікавило, як склалася доля кожного після війни.

І знову — імена, імена… Звичайно, першим згадали комісара Григор’єва. Морський враз посумнів:

— Немає уже Григор’єва — помер. Це був Григорій Миколайович Ільїн. Народився і виріс у невеликому російському місті Кірсанові неподалік Тамбова. Вихованець — син полку кавалерійської дивізії. Командир взводу особливого корпусу залізничних військ, а з 1933-го — співробітник органів державної безпеки. З самого початку війни став розвідником у тилу гітлерівців. Комуніст-чекіст Ільїн мав чуйне, великої людяності серце. Так і говорили про нього в загоні: «Наш комісар, людина натуральної справедливості». І був таким аж до останніх днів свого життя.

Начальник штабу, якого в загоні знали як Костю Боброва — Кузьма Захарович Бабич, проживає в Києві. Такий і досі, яким його знали: скромний, чуйний, великий правдолюб. Щоранку від нового високого будинку на розі бульвару Верховної Ради до станції метро «Комсомольська» йдуть троє чоловіків і дві жінки. То родина Бабичів — батько, мати, двоє синів і невістка — поспішають на славнозвісний завод «Арсенал» імені Леніна, де вони працюють. Третій син трудиться на іншому заводі.

Хоробрий боєць, мужній патріот, колишній контррозвідник загону Олевський — Олександр Хомич Білий. Нині він керує одним з цехів заводу у Ніжині. Скромна, віддана справі людина. Про нього кажуть: «Мало говорить, але як комуніст — багато добра робить». Мужньо переніс страшну трагедію: 1943 року фашисти розстриляли його батьків, сестру і навіть дворічну доньку…

Розповідаючи про свого бойового друга Олевського, Морський пишається:

— Ми й зараз міцно дружимо з Олександром Хомичем. Мріяли навіть породичатися — в нього двоє синів, а в мене — дві дочки. Та сердечні справи не від нас залежать. Хай їх вирішують самі наші діти.

Був у загоні командир розвідувально-диверсійної групи Кисловський, якого більше знали як Світлова, А насправді це Микола Дмитрович Бабенко. Живе в столиці Білорусії. Лише кілька років тому зняв погони майора авіації і тепер готує механізаторів для сільського господарства.

Артинський — Василь Іванович Хомутовський. Після війни деякий час працював у органах державної безпеки України. Потім демобілізувався, вчився, був на партійній і державній роботі. Тепер керує споживчою кооперацією в Олевську на Житомирщині. Це — людина виняткової хоробрості, в загоні йому доручали найвідповідальніші завдання.

Нелегка доля радиста-шифрувальника Горецького — Івана Васильовича Ковалюка. Ще з дитинства зазнав тяжкої праці, злиднів, утисків і зневаги польських панів, що хазяйнували тоді на землях Західної України., Перед війною з двоюрідним братом Ігорем Кушнірчуком утік до Радянського Союзу. В роки окупації обидва стали розвідниками-радистами, через їхні руки пройшли всі таємниці операції «Ракета». Після війни Ігор Андрійович закінчив інститут, працює інженером Львівського телевізорного заводу. Іван Васильович нині проживає в селі Острів на Ровенщині.

Самовіддано воювали проти фашистів хоробрі, кмітливі командири груп загону: Федір Федорович Володченко — комуніст, до самої смерті працював механіком на залізничній станції Близнюки Харківської області; Володимир Петрович Нінахов — разом з своєю великою сім’єю вирощує хліб у зернорадгоспі «Нахімовський» в Цілинному краю; Василь Митрофанович Чекін — будує кораблі в Архангельську, Іван Опанасович Папуленко — трудиться в селі Ужачин Новоград-Волинського району на Житомирщині; Микола Петрович Люхін — бригадир по ремонту залізниці станції Вороново на Рязанщині; Олександр Миколайович Ларіонов — працює в Ярославлі; Олексій Іванович Новиков — живе в місті Боровичі Новоградської області, Володимир Олексійович Шатилов — директор школи в місті Домодєдово під Москвою.

Згадали ще багатьох рядових бійців, колишніх військовополонених, які виявили в загоні високу мужність і героїзм.

…Майже місяць гостював Морський у своїх словацьких друзів. І весь час зустрічався з трудящими Чехословаччини. Побував і в мешканців села Каліще, колись дощенту спаленого гітлерівськими карателями. Саме тут у вогненні дні війни тривалий час базувався загін Морського.

А які радісні й сердечні були зустрічі з колишніми розвідниками й партизанами Банської Бистриці, Браті-слави! Ще й досі в цих краях ходять у народі легенди про хороброго партизанського вожака, радянського розвідника Морського. Діяльність його відзначена спеціальним стендом в музеї Партизанської Слари в місті Банська Бистриця, а міська Рада обрала Михайла Петровича Морського — Осипова почесним громадянином колишньої столиці Словацьких повстанців.

Радісний і щасливий повертався додому, в Ростов-на-Дону, Морський — Осипов Михайло Петрович, кавалер найвищої нагороди Країни Рад — ордена Леніна та багатьох бойових орденів і медалей. І віз він у серці тепло друзів-побратимів, товаришів по зброї. Віз незгасні враження від зустрічей з ними на землі братньої Чехословаччини.

Примітки

1

«Зондерштаб-Р» — гітлерівський розвідувально-шпигунський центр. Готував фашистську агентуру для підривної роботи в Радянському Союзі.

2

«Абвер-2», або другий відділ абверу, — військової розвідки і контррозвідки за кордоном. Займався організацією саботажу, диверсій, терору на територіях інших держав.

3

Державне Політичне управління.

4

СД (Sicherheitsdienst) — служба безпеки рейхсфюрера СС (гітлерівської Німеччини).

5

Мається на увазі Братіслава.

6

Встати! (нім.).

7

«Смерш» («Смерть шпигунам») — особливий відділ у військах в роки Великої Вітчизняної війни.

Content

Ткаченко Андрій Поєдинок з абвером

Андрій Ткаченко ПОЄДИНОК З АБВЕРОМ

В БЕРЛІНІ

КАРЛ РОЗЕ

ЗВ’ЯЗОК УТРАЧЕНО

СЛУЖБОВИЙ ЗЛОЧИН

У ПОШУКАХ КРЕМЕНЯ

РОЖЕВИЙ СВІТАНОК

ПАСТКА

ЩО БУДЕ, ТО БУДЕ!

БУДИНОК НА ВУЛИЦІ ПИРОГОВА

ЧОРНИЙ ЧЕМОДАН

ОПЕРАЦІЯ «РАКЕТА»

«ДУГЛАС» ЛЕТИТЬ У НІЧ

ПЕРША ЗВІСТКА

ПІДСТУПНИЙ ПЛАН

РЕЙС НА СХІД

СЛІД ОБРИВАЄТЬСЯ

КАВ’ЯРНЯ «КАРЛТОН»

«РОДИННА РЕЛІКВІЯ»

«КАЗКИ ВІДЕНСЬКОГО ЛІСУ»

«ЗЕМЛЯК»

ВІЗИТ «ІНСПЕКТОРА»

ШИФРОВКА З БЕРЛІНА

АГЕНТ «ТРИСТА ШІСТЬ»

НЕСПОДІВАНА ЗУСТРІЧ

НЕЗРИМИЙ ФРОНТ

ТРОФЕЙ — МІЛЬЙОНИ КРОН

ВІРНІ ОБОВ’ЯЗКУ СОЮЗНИКІВ

ВИРОК ВИКОНАНО

ТАЄМНИЦЯ МАХА

ЖІНКА З ОТРУТОЮ

ОСОБЛИВА ПРИКМЕТА

ГНІЗДО «ГІВІ»

«ГРАК» І «КОРШУН»

ВИПРОБУВАННЯ

ТАК ВИЗНАЧАЛИСЯ ЦІЛІ

ЧЕРВОНИЙ ШАРФ

СВІТЛИЙ РАНОК

НАЗУСТРІЧ СМЕРТІ

ОСТАННІЙ РЕЙД

ШЛЯХ НА БАТЬКІВЩИНУ

ДОЛЯ РОЗВІДНИКА

ЗАМІСТЬ ЕПІЛОГУ

Примітки