Тьомкін Григорій

Зоряний єгер

Григорій Тьомкін

ЗОРЯНИЙ ЄГЕР

Повісті та оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

З російської переклав Віталій Геник, 2010.

БАГАТТЯ

Пілот морщився, кривився від напруги, а гусак ніяк не хотів виходити.

— Дай я. — Андрій відсторонив збентеженого пілота.

Друзі шумно зааплодували: у синтезаторі, секунду тому ще порожньому, тепер на великому полумиску лежав, здійнявши догори кісточки м’ясистих ніжок і паруючи чудово-золотистою скоринкою, смажений гусак.

Андрій, безперечно, був майстром психосинтезу. Втім, і кожен з розвідників, що сиділи поряд з ним, чудово володів польовим синтезатором, скорочено іменованим просто «пеесом»: серветки, скатертина, багряні помідори, м’який запашний коровай, нарізаний крупними скибами, банки з фруктовими соками — все, що стояло зараз перед ними, було не взято з корабельного холодильника, а щойно ними самими створено, або, на професійному жаргоні розвідників, «зліплено», в психосинтезаторі.

Обідали весело, гамірно й недовго. Це був їх четвертий прощальний обід за останні два тижні: четвертий розвідник уже висідав на свою планету. Сьомий обід розділять лише двоє — останній розвідник і пілот, а відтак пілот у тому самому порядку повторить маршрут, збираючи розвідників, що виконали завдання.

Андрієві дісталася Четверта — що ж, не краща й не гірша, ніж інші планети, всі однаково добре вже обстежені зондами й роботами.

Друзі побажали Андрієві удачі, сіли в приземкувату сочевицю ліфта і зникли за хмарами, щоб через декілька хвилин пришлюзуватися до корабля, який слухняно чекав їх на орбіті, й летіти далі.

Вранці, щулячись, Андрій вибрався з легкого, нашвидку «зліпленого» перед сном намету і з задоволенням роззирнувся: судячи з усього, з планетою йому пощастило.

Андрій поглянув на небо, немов розраховуючи побачити поміж двома маленькими сонцями вітальний транспарант зі словами «Ласкаво просимо!». Транспаранта на небі не виявилося, зате були пухнасті хмарки, що метушливо збивалися в синіюче волохате хмаровище.

«Буде дощ», — подумав Андрій і підійшов до «пееса». Під його поглядом у верхній частині приладу висвітилося універсальне табло. «Прогноз!» — подумки наказав Андрій, і по дисплею побігли літери:

«… через десять-п’ятнадцять хвилин короткочасні опади».

Закортіло їсти. Андрій задумливо втупився в синтезатор. Що б таке «зліпити» собі на сніданок? Може, шашлик із курятини з шампіньйонами? Сідло молодого баранця під соусом? Чи яєчню з трьох — ні, краще з п’яти яєць? По щоці дзвінко шльопнула важка дощова крапля. За нею друга. Ледь помітний досі запах хлору в повітрі відразу посилився. Махнувши рукою на меню, Андрій ухопився за краї скатертини й волоком затягнув залишки вчорашньої трапези в намет. Дощинки почали весело лопотіти по туго натягнутому даху. Андрій наглухо застебнув комбінезон, підбіг до «пееса», вихопив з камери в одну мить «зліплений» ним кухоль гарячого чаю.

Він влетів у намет і не поставив, а майже жбурнув кухоль на підлогу. Цієї миті ринула злива.

Було навдивовижу затишно й хороше сидіти в наметі, слухати схвильований дощовий дріб і доїдати холодні гусячі крильця. М’яса, щоправда, на крильцях виявилося обмаль. Андрій пожалкував, що напередодні не «зліпив» більшого гусака, відтак пригадав, що гусак був точно за об’ємом синтезатора; у пілота тому нічого й не виходило, що він ніяк не міг утиснути надто великого гусака в камеру «пееса». Об’єм її був практично єдиним обмеженням синтезатора: все, що могло в ньому вміститися, могло бути створене. Не випадково одним з найважливіших предметів у Школі косморозвідки вважається психосинтез — матеріалізація людської думки за допомогою приладу, який служить мовби її фізичним продовженням і, приймаючи команду мозку, втілює її в структуру, об’єм і форму. Те, що декілька століть тому вважалося чаклунством, сьогодні стало мистецтвом — людина навчилася творити думкою, як скульптор різцем чи художник пензлем. Щоправда, справжній психосинтез до снаги не кожному — потрібні здібності до концентрації, розвинене образне мислення, високий рівень аутогенного контролю…

Дощ скінчився, ніби всі водяні нитки, протягнуті від хмари до землі, разом обірвалися. Андрій вийшов з намету. Неприємний запах після дощу ще більше посилився. Андрій змахнув рукавом калюжку з синтезатора, всівся на нього верхи, дістав блокнот і олівець: час було скласти список необхідних справ. Утім, якщо розібратися, справа в нього всього одна: прожити на цій планеті рівно один місяць. Чим завгодно займаючись, про що завгодно думаючи, що завгодно «зліплюючи» собі в «пеесі» — єдиному предметі багажу, який розвідник бере з собою на нову планету. Коли після нього на планету висадиться перша сотня колоністів, у них, окрім тих-таки «пеесів», також не буде більше майже нічого. Майже нічого, крім того, чого цей місяць не вистачатиме йому. І ось тоді, озброєні синтезаторами й цим крихітним, але надзвичайно важливим «майже», люди зуміють закріпитися на Четвертій, пустити тут коріння, створити у Всесвіті ще одну цитадель розуму.

Що ж, раз треба тут прожити, житимемо добре. Для чого спочатку слід упорядкувати табір. Андрій куснув кінчик олівця й рішуче записав: «1. Надувний будинок». Далебі, це особливих труднощів не складе: потрібно лише «зліпити» кількадесят надувних цеглин, склеїти їх докупи… Або ні, краще ними обклеїти намет, вийде надійніше й тепліше. Ага, до речі, щодо «тепліше»: «пеес» передбачив похолодання, знадобиться щось солідніше від його комбінезона. Андрій зробив позначку в блокноті. Що ще? Ну, з живленням усе ясно, вода для пиття є у струмку поряд з табором, щоправда, там надто багато хлору. Загалом, воду також можна синтезувати. Небезпечної звірини в околиці ніби немає, але станер про всяк випадок хай буде… Ліхтарик. Посуд. Розкладні меблі: столик, стілець, ліжко. Власне, зі стільця можна й почати — на синтезаторі сидіти не дуже-бо зручно.

Андрій подумки намалював собі стільчик: чотири відгвинчувані ніжки й сидіння з нарізними отворами. Чомусь стільчик уявився лікарняно-білим. Андрій прикинув і прийшов до висновку, що до бурого ландшафту підійдуть червоні меблі. Негайно уявний стільчик перефарбувався в яскраво-червоний колір. Андрій звично послав образ у синтезатор, не встаючи, сунув руку в камеру, щоб тут-таки згвинтити стілець, і завмер. У камері нічого не було.

Андрій вкляк на коліна, здивовано заглянув у синтезатор. Не рахуючи жменьки пороху, там справді було порожньо.

Андрій раптом злякався, що чомусь зникла його здатність керувати синтезатором. Він спробував «зліпити» найпростіше, чому вчать на перших заняттях із синтезу: металевий кубик. Нічого не вийшло, лише купка пороху на дні збільшилася.

Дивно, але йому стало спокійніше. Винен, вочевидь, синтезатор, а не він, інакше не вийшло б навіть пороху. А що це за порох такий? Андрій подивився на табло, й аналізатор негайно ж вивалив на дисплей половину символів таблиці Менделєєва. Якась каша з несполучених елементів. Андрій відкрив камеру й висипав весь порох на землю. Відтак протер стінки й спробував створити залізну пірамідку. Пірамідка не «зліпилася», але порох, що знову з’явився на дні, виявився чистим залізом.

«Так, робимо висновок, — сказав собі Андрій. — Аналізатор явно справний, і це втішно. Синтезатор явно несправний, і це зовсім не тішить. Що тепер? Ремонтувати «пеес» тут виключається, та його й не відкрити. Користуватися ним, раз він розсипає завдання на атоми, неможливо. Отже, завдання на той-таки місяць без одного дня змінюється: тепер треба не прожити, а вижити. А що потрібно для підтримки життя? Їжа й питво.

Їжі, не рахуючи декількох шматків хліба й гусячих кісток, що залишилися після прощального обіду, немає зовсім. Намагатися знайти щось їстівне на цій планеті? А як? Полювати нема чим, копати коріння — хіба лише долонями. Ні, шансів зовсім мало. Навіть якщо і вдасться відшукати щось з вигляду придатне в їжу, на перевірку воно найпевніше для людини виявиться неприйнятним. Сил на пошук піде багато, а результатів чекати не випадає. Що ж, — Андрій невесело похитав головою, — про гастрономічні радощі на місяць доведеться забути. Еге ж, сюрпризець: тридцятиденне голодування. Такого в програмі підготовки розвідників не було…»

Ухваливши рішення голодувати, Андрій доїв усе, що залишалося на скатертині, набрав у всі кухлі й банки з-під соків води, щоб потім не витрачати калорії на ходьбу, і наступні шість днів провів, майже не виходячи з намету. До води він навіть звик і пив її без особливої огиди. З голодом було б значно складніше, коли б не тренований, привчений до самодисципліни мозок. Андрій наказав собі не думати про їжу й не думав про неї. На другий і особливо на третій день ще посмоктувало під грудьми, турбувала трохи неприємна сухість у роті, але до цього, Андрій не сумнівався, за двадцять чотири дні, що залишилися, він якось звикне.

На сьомий ранок Андрій прокинувся від того, що десь зовсім поряд по дуплистому дереву стукотів дятел. Андрій розплющив очі й зрозумів, що стукає не дятел, а його власні зуби вибивають барабанний дріб.

Андрій вибрався з намету, ляскаючи себе по боках, підійшов до барометра і свиснув: усього плюс чотири! Він проглянув прогноз на три тижні вперед і тепер у розгубленості стояв, забувши про остуду. Ба більше, від прочитаного його кинуло в жар, тому що, якщо вірити приладові, завтра мали вдарити приморозки, а ще через два дні мало похолодати до мінус чотирнадцяти.

Андрій невесело усміхнувся й потер щоки. Ситуація! Як це він не встиг «зліпити» собі теплого одягу… Але жалем тепер не допоможеш. У завданні знову змінилися умови. Треба думати, як із тонким наметом і легким комбінезоном пережити тиждень морозів.

Відповідь Андрій знайшов дуже швидко. Якби в нього був запас висококалорійної їжі, якийсь шанс протриматися ще б існував. А так — без їжі, майже не захищений від негоди — він приречений. Якщо… Якщо тільки не розпалити вогнище!

Зрозумівши, в чому його порятунок, Андрій узявся до роботи зі всією енергією, на яку лише був здатен виснажений тижневим голодуванням організм. Андрій пройшов до лісу й переконався, що матеріалу для багаття скільки завгодно. Набравши повен оберемок легкого сухого суччя, він повернувся в табір і сів перепочити. Серце калатало гучно і втомлено, хоча до лісу було не більше трьохсот кроків — півкілометра туди-назад. Дров треба набрати сьогодні, вирішив Андрій, завтра в нього вже може не вистачити на це сил.

До полудня гора хмизу, який Андрій намагався укладати поперечними шарами, в подобу баченого в кіно стосу дров, піднялася вище від намету. Андрій знесилено заповз під тент, тремтячою, до крові роздертою об колючки рукою обтер піт з чола й заплющив очі. І раптом різко сів, підкинутий несподіваною і страшною думкою: а чи зуміє він ці дрова розпалити? Чим? Променеметом?

Андрій змусив себе підійти до синтезатора і, щоб чисте було сумління, спробував зробити променемет. Марно. З легким шипінням «пеес» висипав лише жалюгідну купку металевого пороху.

Стало до огиди тужно. Вперше Андрій сам відчув, як опускаються руки. Ну ні, наказав собі він, здаватися ще зарано. Хай підвела техніка, але людина й без машин на дещо годиться. Первісні люди, наприклад, чудово розкладали вогнища і без лазерних пристроїв.

Андрій почав пригадувати, як у різні епохи людина добувала вогонь. На його здивування, картина виходила не надто різноманітна: людство, що пройшло шлях від кам’яних печер до міжзоряних перельотів, вогневі зобов’язане життям і цивілізацією, для добування вогню змінило навряд чи десяток способів. Та й ті, не рахуючи систем запалювання в механізмах, уже належать історії — навіщо вони сьогодні? Від куріння люди давно відмовилися; все, що в побуті необхідне гарячим, домашні прилади або синтезують потрібної температури, або вмить розігрівають; у квартирах світяться бутафорські каміни, що імітують навіть запах диму. А на пікніках — хто не любить відпочити в лісі, на природі! — закуски дістають із саморозігрівних пакетів, а в прохолодну погоду вкриваються легкими, зручними термоковдрами. Кому на думку спаде задля цього розкладати вогонь, спалюючи дорогоцінну деревину? Людству сьогодні просто ні до чого багаття з його сміховинним коефіцієнтом корисної дії.

Андрієві раптом подумалося, що він не лише не розкладав — жодного разу в житті не бачив багаття. Звісно, не вогнища з історичних фільмів, а справжнього, живого багаття. Чи міг він колись припустити, що від архаїчного відкритого полум’я залежатиме його власне життя? Але, втім, не все втрачено. Чом би йому, людині космічного віку, не зуміти те, що робили — і без особливих зусиль — люди віку печерного?

Андрій вирішив почати з самого початку, тобто з добування вогню тертям. Незважаючи на фізичну кволість, розум працював швидко й чітко. Андрій відібрав з купи хмизу цілком сухий уламок, розщепив його вздовж, плоскою частиною поклав на землю. Відтак зробив у поліні за допомогою гострого прямого сучка заглиблення, всівся на «пеес» і, затиснувши поліно ногами, почав швидко обертати паличку між долонями. За годину його руки вкрилися пухирями, але жодних ознак вогню не було й зазору. Лише нерівна ямка, відполірована кінцем сучка, перетворилася на дзеркальну сяючу лунку. Стало ясно, що печерної людини з нього не вийде. Треба збільшити тертя і швидкість обертання, вирішив Андрій.

Винаходити нічого не довелося, в дитинстві він переглянув достатньо фільмів про індіанців і чудово уявляв собі короткий смичок-лук, тятива якого обкручувалася навколо обертової палички для добування вогню. Андрій відірвав від скатертини довгий клапоть, підібрав відповідну пружну гілку, натягнув імпровізовану тятиву. Лук вийшов непоказний, проте, рухаючи ним вперед-назад, вдалося добитися цілком пристойної швидкості обертання сучка. Через якийсь час у лунці з’явився дрібний деревний порох. Андрій наснажився, наліг, але димку, який, здавалося, ось-ось з’явиться, все не було. Андрій помацав пальцем лунку: її стінки були ледве теплими. «Кепсько, — подумав Андрій. — Вогонь потрібен сьогодні. Завтра буде пізно».

Він заплющив очі, зосередився, опанував себе. Відтак устав, приніс назад лук і знову взявся за обертання. Добути вогонь тертям він уже не розраховував, але одержувана деревна пудра може послужити чудовим горючим матеріалом, якщо викресати на неї іскру.

Коли пороху набралося з пригорщу, Андрій дбайливо обклав його з усіх боків нитками і клаптиками від скатертини й, похитуючись, подався шукати камінь для кресала. Назад він повернувся через годину, приповз рачки — сил іти вже не було. Подивився на заготовлені дрова і, зовсім по-дитячому схлипнувши, раптом заплакав, розмазуючи по обличчю інопланетний бруд. У цій чортовій дірі не знайшлося каменя! Жодного — круглого, гострого чи квадратного, лише глина, глина, глина…

І раптом на Андрія зійшов спокій. З відходом останньої надії зникли, випарувалися метушня, хвилювання, злість. Усе стало остаточно на свої місця. Цю ніч йому не пережити, тому навіщо поповзом тікати від смерті? Страхає те, чого можна уникнути, але ти не знаєш як. А неминуче, виявляється, зовсім не так вже страшне.

«У чому ж причина моєї загибелі? — міркував Андрій, непомітно для себе відмовляючись від власного тіла, не відчуваючи, як холод усе глибше пробирається під шкіру, запускає крижані кігтики в його плоть. — У приладі? Навряд. Радше у самовпевненості. Нашій людській самовпевненості. Десятки років безаварійної роботи «пеесів» — і ми вже в них упевнені абсолютно. А за такою впевненістю йде легковажність. І виходить так, що залежність наша від технічного пристрою — нехай навіть найхитромудрішого — поза всякими пропорціями росте, а автономність як живого, мислячого організму падає».

Ні, після випадку з ним повинні будуть змінити підготовку косморозвідників. А може, й зробити ширші висновки. Ну навіщо йому тепер усі ці астрофізики й ботаніки, неевклідові геометрії й алгебри Буля? Яка користь зараз від трьох семестрів логіки й чотирьох — аналітичної хімії? А дисципліна номер один: психосинтез? «Пеес», — казали професори, — це абсолютне вирішення. Він уміє все». Яка дурниця. Всі ці знання — будь вони прокляті! — разом зі всемогутнім «пеесом» порожній звук, схоластика, раз його не навчили хоча б щось робити самому, власними руками. А що «щось»? Ну, нехай навіть найпростіше, елементарне…

Немов струмом обпекло Андрія. «Елементарне»!

— Е-ле-мен-тар-не, — по складах вимовив він, смакуючи, мов великі ласощі, кожну літеру слова.

Андрій піднявся, негнучкими пальцями підібрав із землі склянку й пішов до струмка. Розбивши тонку скориночку льоду, зачерпнув води, повернувся до «пееса». Пильно подивився на прилад, усі свої думки концентруючи на одному: сіль, NаСl. Наповнюючи образ, злилися в єдиний великий соляний кристал сільниці і соління, соляні копальні й солончаки, солоні огірки й розсольник. Скло камери реалізатора пожовкло.

Андрій розчинив дверцята камери. Звідти туманом потік прозорий жовто-зеленкуватий газ. Хлор! Андрій сунув руку в апарат і дістав маленький непоказний злиток сріблястого металу.

Вийшло! Як він і подумав, зіпсований «пеес», що видавав необхідні предмети у вигляді складових елементів, той самий трюк виконав і з кухонною сіллю.

Не гаючись ні секунди, щоб не дати натрієві окислитися, Андрій кинув його у склянку. Металевий шматочок застрибав по воді, забулькав димними пухирями водню. Відтак пролунав виляск, і виникло полум’я.

Незабаром Андрій сидів біля великого багаття, блаженно повертаючись до вогню то одним, то другим боком, гріючи над полум’ям змерзлі руки, вбираючи тепло — дивовижне, ні з чим не зрівняне чудове тепло — кожною клітинкою поверненого до життя тіла.

Тріщали дрова, стріляли в нічне небо іскрами-забіяками, весело розмахували гарячими червоними рукавами. Відблиски стрибали по наметі, по високій купі наламаних дров, по змарнілому обличчю Андрія, а він посміхався. Він був щасливий. І не лише тому, що вижив, знайшов вирішення в безвихідній, здавалося, ситуації, але й тому, що розпалив перше у своєму житті багаття.

Дув вітер, і Андрія огорнуло теплою димною хмарою. Защипало очі. Дим пробрався в ніздрі, рот, залоскотав горло. Андрій кашлянув і відчув раптом, що страшенно голодний. Йому спало на думку, що, можливо, й необов’язково постити до прильоту корабля: якщо молоді пагони тутешніх дерев чи коріння як слід проварити, неприємний запах напевно випарується. А шкідливі сполуки — їх можна спробувати якимось елементом нейтралізувати, адже в нього тепер у розпорядженні не мало не багато — вся таблиця Менделєєва. Треба лише зміркувати, що з чим реагує і за яких умов. Не дарма ж усе-таки він здобував освіту в двадцять третьому столітті…

Перекладено за виданням: ЮНЫЙ ТЕХНИК. — 1985. — № 9.

БАР’ЄР

1

Філіп слизнув спиною по Бар’єру, втискуючись у мертву зону, — він дуже сподівався, що кут Бар’єру й стіни виявиться мертвою зоною. Серце його відчайдушно калатало: якщо він помилився й зона все-таки прострілюється, його вб’ють. Через декілька секунд. І перешкодити цьому він не в змозі. Філіп заплющив очі, готуючись до найгіршого. Кажуть, у такі миті людям пригадується все їхнє життя. Проте Філіпові згадувалися лише події останнього півроку. Точніше, ста шістдесяти двох днів. Рівно стільки сьогодні відтоді, як він потрапив у Сферу… Господи, з чого ж почався цей кошмар?

2

Море того дня було спокійним, мов маленький ставок. Філіп плескався в затоці, насолоджуючись сонцем і безвітрям, — і раптом цей шквал. Вітер обрушився зверху важкою вогкою ковдрою, закружляв воду, збиваючи на гребенях піну. Відтак усе море перетворилося на піну, нею заповнило ніс, рот, легені… Філіп уже починав втрачати свідомість, і тут усе скінчилося. Розсіялася мокра пелена, коліна й долоні відчули суху тверду поверхню. Дивно, але тіло також виявилося цілком сухим.

— З приїздом! — промовив хрипкий, злегка глузливий голос. — Котра година?

Філіп із зусиллям звівся на ноги, протер очі. Перед ним на напівпрозорій пластиковій підлозі сидів, підібгавши під себе босі ноги, чоловік років тридцяти п’яти з худорлявим обличчям і ясно-блакитними, майже безбарвними, очима. Зодягнений він був у нічну піжаму.

— Не знаю, — машинально відповів Філіп, — я купався в морі, годинник залишив на березі.

І здивувався: чому його питають про час?

— Скажіть, як я до вас потрапив? — запитав він.

— До мене? — Чоловік криво посміхнувся. — Я тут такий самий гість, як і ви. Вихопило з ліжка кілька годин тому. Ось, сиджу, гадаю, навіщо я їм.

— Кому «їм»?

— Їм. Прибульцям, інопланетянам, зеленим чоловічкам — яка різниця. Тим, хто засадив нас у цю Сферу. Чи ви гадаєте, що нас сюди запроторили люди?

Філіп, борючись із підступаючою панікою, роззирнувся. Вони знаходилися в круглій залі діаметром метрів тридцять-сорок, з усіх боків їх оточувала така ж, як підлога, напівпрозора стіна, що вгорі плавно переходила в купольне склепіння. У приміщенні не було жодного предмета чи пристрою — стерильністю Сфера нагадувала інфекційний бокс у лікарні. Чи лабораторію для дослідів?

— Але якщо це… прибульці, — сказав Філіп перше, що спало на думку, — вони мусять показатися, пояснити…

— Хтозна, що вони мусять, а що — ні? — буркнув незнайомець. — Хоча б погодували. Я, наприклад, устиг неабияк зголодніти.

Щойно він сказав це, у центрі зали в підлозі висвітилося оранжеве коло завбільшки з середню тацю і там з нічого з’явився сніданок: хліб, два яблука, поліетиленова пляшка з водою.

— Не бозна що, але гаразд. Підсідайте, — запросив чоловік, пересуваючись до кола. — До речі, як вас звуть? Мене — Ма?рко. Давайте перекусимо, а потім хай вони приходять і пояснюють…

Вони перекусили й почали чекати. Але ніхто до них так і не прийшов і нічого не пояснив. Вони самі поступово з’ясували, що Сфера, якщо віддавати достатньо чіткі мислені накази, забезпечить їх простою їжею, водою, знищить непотрібне. Пізніше вони навчилися отримувати від Сфери предмети першої необхідності. У їх маленькому замкнутому світі з’явилися дерев’яні стільчики і столик, керамічні чашки, папір, вугільні олівці. Гра у «вийде — не вийде» виявилася вельми захопливою й допомогла перебути перші місяць-півтора.

А відтак вони перестали чекати візиту невідомих господарів і вирішили якось вибиратися зі Сфери. Підготовка втечі поглинула їх цілком, їй вони віддавали всю свою винахідливість, цілеспрямованість, кмітливість, підтримуючи й доповнюючи однин одного. Начитаний Філіп одну за одною висував ідеї прориву Сфери; Марко, що мав наочніше мислення, добував з кола інструменти: молотки, сокири, долота, свердла… Гострий метал при певному зусиллі проходив крізь матеріал Сфери, однак тепла, на дотик тверда речовина стін і підлоги була надзвичайно текучою — будь-які проколи й розрізи в ній миттю затягувалися.

Врешті-решт Марко й Філіп зневірилися і визнали своє безсилля перед Сферою. Збудження боротьби змінила байдужість. Марко цілими днями малював на папері картинки, в основному навіяні тугою за покинутою фермою; Філіп, зітхаючи, писав вірші, а вечорами вони показували один одному плоди своєї творчості. Сільськогосподарські малюнки Марко, на жаль, не відповідали естетичному смакові Філіпа, а лірика Філіпа різала звиклий до конкретніших форм слух Марко; і якось один з них — важко зараз сказати, хто це був, — висловив свою думку другому й отримав таку саму безсторонню відповідь. Тоді вони вперше посварилися.

3

Марко поворушив арбалетною стрілою в отворі, вийняв її, спробував другу амбразуру, третю, десяту. Ні. Надто товстий Бар’єр і надто вузькі в ньому отвори. Як не вигинайся, все одно залишається мертва зона, яку стрілою не дістати. Швидко Філіп зміркував. Все продумав, либонь.

— Філіпе! Вилазь зі свого кута. Ніхто не збирається тебе вбивати. Давай дограємо в шахи.

«Аби дістатися до кола…» — Філіп відчув, як між лопатками виступили осоружні холодні краплі поту. Намагаючись надати голосові твердість, він промовив:

— Відкинь арбалет подалі. Я підійду до дошки.

— Будь ласка. — Марко, не спускаючи тятиви, поклав зброю на підлогу й відштовхнув ногою.

Готовий будь-якої миті кинутися назад у рятівний кут, Філіп підійшов до своєї шахівниці. Друга дошка з таким самим розташуванням фігур стояла на половині Марко.

— Слон б’є на еф-шість, шах! — оголосив Філіп, роблячи хід, від якого годину тому вирішив відмовитися: хід цей вів до програшу.

Але годину тому в Марко не було арбалета…

Марко поринув у роздуми.

А Філіп, поки супротивник відвернувся, всю свою увагу зосередив на арбалеті біля стіни. Намагаючись зрозуміти і включити в уявний образ кожну деталь, кожен вузол, він наказав Сфері: «Хочу такий самий!»

Марко помітив, що в колі на половині Філіпа з’являється арбалет, і реакція його була миттєвою: він відкотився кидком до стіни, схопив зброю, рвонувся до центру — завмер. У руках у Філіпа був такий самий зведений арбалет, і знаходився Філіп від амбразур на тій самій відстані, що й він. «І що тепер, — з тугою подумав Марко, — дідько б ухопив цю діряву перегородку, звідки вона лише взялася…»

4

Марко здогадувався, звідки взявся Бар’єр.

Після першої незгоди сварки між ним і Філіпом почали траплятися частіше й частіше. Вони раптом почали помічати один у одного безліч неприємних рис, які поступово робилися просто нестерпними. Обопільне роздратування викликало все: вчинки, слова, навіть зовнішність. Марко дратували удаваний спокій Філіпа, його широке, повногубе обличчя, незворушні круглі очі… Кілька разів Марко ловив себе на думці, що йому кортить пустити в хід кулаки. Схоже було, що й Філіп часом насилу стримується. Щоб хоч якось розрядити зростаючу напруженість, вони намалювали шахівницю, виготовили фігурки й домовилися провести турнір. Але через декілька партій з’ясувалося, що Філіп грає суттєво краще, а Марко терпіти не може програвати. Ба більше, одержуючи перемогу, Філіп неодмінно кидав пару ущипливих зауважень — це було нестерпно. Й одного разу Марко зірвався. Що вони наговорили один одному в нестямі, він не пам’ятав, знав лише, що зупинилися найостаннішої миті: Філіп, замахнувшись важким молотком, і він — із затиснутою в кулаці довгою гострою стамескою…

«Що ж це?! — подумки вжахнувся тоді Марко. — Невже нас запхнули в цю Сферу, щоб ми прикінчили один одного?»

Він поглянув на Філіпа: в його ворога на обличчі також була вже написана не лють, а відчай. І обидва вони просили Сферу тієї миті про одне — вберегти, розвести, розгородити їх!

Ось тоді й виник між ними Бар’єр — суцільна прозора перегородка від підлоги до стелі, що поділила Сферу на дві рівні частини. Пролігши через центр зали, Бар’єр розділив навпіл і оранжеве коло — замість великої спільної «таці» Марко й Філіп мали тепер по половинці. Бар’єр на відміну від самої Сфери був абсолютно непроникним для інструментів й ізолював би людей одне від одного повністю, коли б не десятки отворів у палець завтовшки — крізь них проходив звук, крізь них можна було передавати невеликі предмети.

Бар’єр розгородив їх, але не позбавив взаємної неприязні. Марко й Філіп пробували не помічати, що діється на чужій половині, але скоро переконалися, що це марно: в їх тісному прозорому світі прикидатися, що ти сам, було неможливо. І знову пішли спроби зачепити, уразити одне одного. Марко малював на Філіпа образливі карикатури й, згорнувши їх трубочкою, пропихав крізь дірки в Бар’єрі; Філіп же, варто було Марко задрімати чи задуматися, починав виспівувати образливі куплети власного складання. Пристрасті розгорялися, й лише усвідомлення того, що людина за Бар’єром — реальність і що хочеш не хочеш, а з нею належить сусідити у Сфері місяці, роки, можливо, навіть усе життя, дещо стримувало прояви ворожості.

Вони відновили свій нескінченний шаховий турнір; багато часу проводили біля своїх півкіл, вправляючись в отриманні всіляких предметів, — купи непотребу, які збиралися після їх експериментів, вони потім стягували в місця для відходів, і ті в якусь невловиму мить зникали. Але одного разу в купі у Філіпа Марко помітив залізну трубку. Що це означає, він визначив майже відразу: ствол, рушничний ствол, Філіп працює над створенням зброї і, як тільки уявить пристрій настільки ясно, щоб Сфера зрозуміла, він цю зброю отримає. Навіщо? Цілком очевидно — щоб убити його. Вихід один: випередити…

Марко перестав малювати шаржі на Філіпа. Замість цього він тепер креслив по пам’яті пістолети, рушниці, автомати — поки не зрозумів, що «винайти» вогнепальну зброю не зможе, хоча й сотні разів стріляв з неї. Навіть якби йому вдалося за допомогою примітивних інструментів здолати механічну частину, що сумнівно, склад порохової суміші він не уявить. Лук зі стрілами можна було б зробити без зусиль, але він з дитинства не тримав лук у руках і тренуватися в Сфері нема де. А все вирішить перший постріл — він має бути точним, мов із гвинтівки, яку робить Філіп.

За три доби напруженої праці Марко склав креслення простого, але цілком надійного арбалета.

5

… Вони довго стояли один проти одного зі зведеними арбалетами. Відтак зміркували, що без кінця так тривати не може.

— Ну, що далі робитимемо? — запитав Філіп.

— Не знаю. — Марко облизнув пересохлі губи.

— Знищ свій арбалет.

— Щоб ти мене тут-таки пристрелив?

— Я свій також знищу.

— А потім дочекаєшся, коли я засну, і зробиш такий самий.

— Але ж і мені треба спати… Так, далебі, і я не ризикнув би заснути без цієї штуки під боком.

— Отож-бо й воно. Ми не можемо довіряти одне одному. Доведеться весь час бути напоготові. Лише давай домовимося: від Бар’єру триматися на однаковій відстані. Для початку.

— Для початку давай сядемо, Марко, я втомився стояти.

Вони обережно сіли, арбалети влаштували на колінах.

— Навіщо ти хочеш мене вбити, Марко?

— Я — тебе?! Це ти давно задумав зі мною розправитися. На щастя, я придумав арбалет перш, ніж ти зробив свою рушницю.

— Яку рушницю?

— Таку, таку. Гадаєш, не знаю? Але тепер ти до мене не поткнешся.

— І ти до мене не поткнешся, дідько б тебе вхопив.

— Ну й чудово.

— От і гаразд.

Вони помовчали. Обом було ясно, що нічого хорошого в ситуації немає. Закінчитися все це могло лише одним: коли нерви від постійного ходіння «напоготові» здадуть, хтось зробить перший постріл — і той, хто стріляє точніше, залишиться сам. А через тиждень з’їде з глузду.

— Може, закласти дірки? — запропонував Марко.

— Як ти собі це уявляєш?

— Ну, отримаємо з кола дерев’яні клини, заб’ємо… — Марко затнувся.

До нього дійшло, що той, хто забиватиме пробку в одну дірку, неодмінно опиниться перед другою і буде практично незахищеною мішенню.

— І все-таки, Марко, — промовив Філіп. — Давай хоч зараз позбудемося наших іграшок.

Марко похмуро кивнув.

Не зводячи один з одного очей, вони позадкували до дальньої стіни, поволі склали під неї арбалети, зробили по крокові вбік. Арбалети розчинилися в повітрі.

— Стій, не підходь до кола! — вигукнув Марко, помітивши, що Філіп відходить від стіни.

— Ти що, здурів? Я пити хочу.

— А якщо замість склянки води ти замовиш щось цікавіше? Не підходь!

— Що ж, ми тепер не будемо ні їсти, ні пити?

— Раз ти такий сміливий, може, даси мені підійти до кола першим? — Марко зробив крок до центру зали.

— Стій на місці! Я також не вірю тобі, Марко…

6

Вони ледве подрімали цієї ночі, майже не склепили повік і наступної. Лише вдень ризикнули трохи поспати — напівсидячи, втискуючись кожен у свою мертву зону. Їли одночасно, кожен рух один одного супроводжували підозрілими поглядами.

— Марко, все це кепсько скінчиться, — сказав Філіп. — Треба шукати вихід.

— Звідки: з ситуації чи зі Сфери?

— Це одне й те саме, Марко. Я певен, з нашого полону має бути вихід.

— Це точно, — погодився Марко і змовницьки підморгнув. — Слухай, Філіпе, схоже, в мене є ідея. Тобі не здається, що ми самі звели цей Бар’єр — злякавшись самих себе? Адже ми обидва тоді добряче перелякалися. Бажання у нас було спільне, і Сфера його виконала.

— Навіть якщо й так, що з того?

— А те, що ми мусимо разом щосили захотіти щось таке, від чого і Бар’єр, і Сфера розваляться на шматки!

— Марко, я вже давно хочу цього щосили!

Не змовляючись, Філіп і Марко підійшли до Бар’єру, приклали долоні до прозорої перегородки в символічному рукостисканні і вперше за стільки днів посміхнулися.

7

… Над колом уже показалося декілька зелених гілок, і листки на них були справжнісінькі дубові — вузькі біля основи, ширші до середини, з різьбленими закругленими краями. Але саме дерево ніяк не проростало. Це мав бути дуб — єдине міцне дерево, про яке обидва вони мали досить чітке уявлення. Філіп продумав, як дуб має виглядати, а Марко намалював ескіз: могутнє коріння, глибоко сягаюче в землю, кряжистий стовбур, роздвоєна верхівка.

Саме нею, роздвоєною верхівкою, дуб мав, за їх задумом, упертися в нижній край Бар’єру і, проростаючи крізь коло, розтрощити Бар’єр або розщепитися. Так траплялося зі всіма предметами, які при матеріалізації не вміщалися в межі одного з півкіл: вони або не з’являлися взагалі, або обрізалися по крайці Бар’єру, причому на другій половині могла виникнути відрізана частина. Розрахунок Марко й Філіпа будувався на тому, що Бар’єр, вочевидь призначений захищати біологічні організми, живе дерево не пошкодить. Радше Сфера відмовиться проростити дерево, але це залежатиме від сили і єдності їх мисленого наказу.

Люди напружили волю, й гілки потягнулися вгору, до зеніту Сфери, біля підлоги роблячись усе товщими й міцнішими. Ще трохи — і вся крона опинилася в Сфері: два могутні суки з безліччю пагонів гілок і листя, по одному на кожній половині.

«Наразі непогано, — подумав Марко, — все як на малюнку: один сук по той бік, другий тут».

«Розсоха тепер, мабуть, якраз під Бар’єром, — подумав Філіп. — Ось він, іспит. Ну, Марко, взяли…»

Але верхівка далі не піднімалася, розгілиною впершись у невидиму перешкоду десь під підлогою. Думати також ставало дедалі важче, немов і думки потрапили в смугу перешкод і пробуксовують у чомусь сипкому… «Ну ж, іще, ще трохи», — примовляв про себе Марко, всією потугою своєї думки проштовхуючи дуб крізь оранжеве коло. Відчуваючи, що сили закінчуються, він напружився перед останнім ривком. Обидва, готуючись до вирішального зусилля, глибоко зітхнули — і в легені, вже звиклі до стерильного повітря Сфери, ринув запах дубового листя, трави, лісу: запах Землі. Їхні думки, страждання, мрії переплелися, склалися воєдино, трощачи всі перешкоди на своєму шляху.

По всенепроникному, надміцному Бар’єрові пробіг дрож. Він заколихався, немов матер’яна прозора фіранка, і зник. Вільний від перешкоди, вгору потягнувся живий деревний стовбур, дійшов до купола Сфери і, мов павутину, підняв її на могутніх гілках.

Ще не усвідомивши величі вчиненого, Філіп і Марко відчули, що стоять на Землі, біля великого зеленого дерева, і що під ногами не пластик, а теплий пружний ґрунт, і що сузір’я в густому вечірньому небі незвично крупні, немов стиглі виноградні грона — простягни руку й зірви…

Вони лише починали розуміти, що все-таки пройшли крізь Бар’єр один до одного.

І що весь Усесвіт тепер відкритий перед ними.

Перекладено за виданням: ЮНЫЙ ТЕХНИК. — 1988. — № 5.

ДАРИ ВІД ДАНІВ

Хлопчик біг по лузі. Він мчав вистрибом, і висока, податлива, мов вода, трава лоскотала голі коліна. Це було смішно й приємно, і хлопчик сміявся і співав сам собі дзвінким голоском, що збивався на бігу: «Здрастуй, здрастуй, райдуго! Здрастуй, здрастуй, райдуго!» З якої пісні ці слова, хлопчик, звісно, не знав, але оцей єдиний рядок, що запам’ятався йому — а може, щойно ним-таки був складений — здавався чимось цілком природним. Він плавав у тремтливому повітрі сьогоднішнього чудового червневого ранку мов бабка, мов чарівне заклинання, що зробило цей ранок таким безтурботним і райдужним. Хоча райдуги, справжньої райдуги, на небі не було: останній тиждень погода стояла суха, тепла, без дощів.

І раптом райдуга промайнула — не в небі, а просто під ногами, на второваній через луг стежині. Хлопчик повалився в м’яку траву, перекотився на бік, устигнувши при цьому зірвати й тицьнути в рот соковиту стеблинку, і перед самим носом побачив забавну гостроверху шапчину з тонкої, майже невагомої тканини соковитого райдужного кольору, натягнуту на дротяний каркасик — обруч і чотири розпірки. Не роздумуючи, хлопчик насунув шапочку на вигорілу біляву свою чуприну, підхопив зі стежинки лозину й помчав до яру рубати злих кропив’яних лицарів.

— Ганнусю, сонечко, капелюшок не забудь!

Ганя, що стояла вже біля дверей, сказала «Ой!», обернулася до закрійниці. І пригадала, що ніякого капелюшка на ній, коли вона входила в ательє, не було. Було торішнє «сафарі» з зеленої джинсухи — то тепер воно лежить у торбі, а замість сукні на ній красується розкішний літній ансамбль брюк. Колір — теракот. Одне плече голе. Всі будуть у захваті. Без будь-якого капелюшка.

Хоча…

— Який капелюшок, Лідуню? — з розгубленим виглядом запитала вона.

— Та ось же, ясочко! Твій, більше ніхто таку красу не залишав, — промуркотіла кравчиня й простягнула Гані абсолютно неймовірний, райдужного кольору чотиригранний головний убір.

Ганнуся спочатку навіть розгубилася. Відтак вирішила: знущається Лідка. І так прямо й сказала:

— Ну, Лід, ти взагалі…

Ліда, у якої капелюшок з першого погляду викликав у душі асоціацію зі старим абажуром, мала мудре правило: придбання клієнток ніколи вголос не критикувати. Тому вона натягнула «абажур» на голову Ганнусі, підвела її до дзеркала.

— Та ти поглянь, ясочко, як тобі з теракотом…

Ганнуся поглянула в дзеркало і завагалася: начебто нічого, пасує. Лише крисів, шкода, немає. Пальці її машинально доторкнулися до капелюшка в тому місці, де, на її думку, не вистачало крисів, злегка узялися за матеріал, що обвивав дротяний обруч, і — об диво! — тканина потягнулася під цим невагомим, майже неіснуючим зусиллям. Причому не повертаючись назад, як якийсь еластик, а застигаючи по всій витягнутій довжині.

… Через десять хвилин Ганнуся покидала ательє в шикарній чотиригранній райдужній панамі з ефектно закрученими полями, а кравчиня, зі щирим уже захопленням, благала дістати і їй таку саму. Хоча б одну. Але на прощання шепнула, не втримавшись:

— Але якщо буде більше, сонечко, неси, я візьму всі…

Віктор Михайлович повертався з обідньої перерви невдоволений. Можна сказати, злий. І річ не в оселедцеві, який розповзається під власною десятиграмовою вагою в солону кістляву масу. І навіть не в тому, що на його столику не виявилося ні гірчиці, ні серветок і довелося підходити до столика Носова. Бог з нею, з їдальнею, до рідного громадського харчування він звик. Але як звикнути до того, що Носов на службу в управління з’являється з бородищею до пупа?! Добро, був би дід якийсь чи там обличчя перекошене, а то ж лише в позаминулому році інститут закінчив. Совість у нього перекошена, а не пика. Або Соня Василівна з машбюро. Дивиться він за обідом, якось не так Соня їсть, з утрудненнями. Гадав, зі здоров’ям щось, а вона пояснила: лівою рукою, каже, ложку тримаю. Тренування. Щоб володіти обома руками однаково. Ну що ти на це їм скажеш? Навіть чай пити розхотілося. Хоча до кінця перерви ще п’ятнадцять хвилин, і у відділі, звісно, жодної душі зараз немає. Що, втім, може, й на краще.

Віктор Михайлович увійшов до порожнього відділу, маючи намір решту чверть години провести за читанням газети в заспокійливій самоті… І почервонів. На його столі, між телефонним апаратом і підставкою для канцприладдя, нахабно лежала чотиригранна шапка веселого райдужного кольору.

«Ахметов, — визначив, важко дихаючи, Віктор Михайлович — Його жарти. Хоча ні, навряд. Може, Носов притягнув? Хтось-бо розігрує. Скинулися, дістали цей безглуздий ковпак, підклали: мовляв, що з ним робитиме? Обсміяти хочуть, хулігани. Оце вже ні, не дочекаєтесь…»

Із цими думками Віктор Михайлович узяв ковпак, без особливих зусиль зім’яв його і, мстиво зблискуючи окулярами, кинув у сміттєвий кошик.

* * *

— Мені це не подобається, — несхвально хитнувся Дан Сім, дивлячись у бортовий екран. — Як Напіввисокий Ревізор Підготовки, я не можу допустити, щоб кошти рідної Дани викидалися на вітер. Ви чудово знаєте, скільки коштує нуль-транспортування кожного дару на Землю. Я вже не кажу про вартість самого виробу. Чому цей землянин відмовився від дару? Відповідайте, Дане Піме.

— Пробачте, Напіввисокий, але ж ще до початку Підготовки я попереджав, що на стовідсотковий прийом дарів Дани не випадає розраховувати. Відсоток відмов наразі допустимий. Що ж до мотивів даного землянина, то їх не можна вважати типовими. Ми піднесли дар просто невдалому об’єктові.

— Гаразд. Покажіть мені ще декілька дарувань.

* * *

Семен Семенович починав нервувати. Його вже не тішило ані ніжне червневе сонце, ані пухнастий сосновий бір на пагорбі по той бік річки, ні сама річка — неширока, з упевнено-повільною течією, в зелених плямах листя латаття й тугих стрілках молодого очерету. Наближався полудень, а в рибнику у Семена Семеновича, понуро ворушачи хвостом, горі черева плавав трохи більший від долоні окунець. Єдиний. І все. Жодного разу не клюнуло з половини восьмої, хоч ти вбийся. І сонце так розкочегарилося…

Семен Семенович стурбовано помацав рідке волосся на тімені: так і є, гаряче. Як би й справді на такому пригріві… А що, дружина розповідала, дістала ж сусідка Пруткіна на дачі сонячний удар, ледве виходили. Семен Семенович подивився на сонце, на воду, зітхнув — повертатися додому, тим більше з порожнім рибником, не хотілося. І тут погляд його впав на дивного вигляду чотиригранну райдужну панаму, що акуратно стояла за два кроки від нього, на трухлявому березовому пні.

«Забув хтось, — вирішив Семен Семенович. Роззирнувся, щоб окликнути власника, але нікого поблизу не було. — Ну й гаразд. Запитають — віддам».

З деякою неохотою — панама фасон мала явно легковажний, але на риболовлі яка різниця? — Семен Семенович надів головний убір. І з приємним здивуванням відзначив про себе, що шапка легка й прохолодна — те, що треба.

— … А я не поділяю безтурботності Сивкова, товаришу директор. Він не усвідомлює, що його віза під висновком про безпеку «шапок»…

— Послухайте, Климе Петровичу, давайте відкинемо забобони й упередження. Працюватимемо з фактами, як годиться вченим. Ваша лабораторія рознесла на молекули добрий десяток «шапок». Ви прогнали їх крізь усі мислимі випробування. Що вас іще бентежить?

— «Шапка» — з невідомих науці матеріалів!

— Висловлюйтеся точніше, Климе Петровичу: нашій науці невідомих. Раз «шапки» існують, хтось володіє технологією їх виготовлення. Але ви ж розгадали склад дроту? Нормальні метали, хоча сплав і незвичайний. Але ж не радіоактивний?

— Ні.

— Ось бачите. Якихось інших випромінювань чи полів сплав також не генерує. Я читав вашу довідку. Пластична полімерна тканина — згоден, річ винятково цікава, над розгадкою її секрету ми обов’язково продовжуватимемо роботи. Але й вона безпечна… мов дитяча пелюшка. Чи у вас ідіосинкразія[1] на райдужний колір? Скажіть, вам колір не подобається?

— Колір мені подобається, товаришу директор. Мені не подобається таємничість. Хто розкидає ці «шапки»? Навіщо? Вони ж, врешті-решт, матеріальна цінність.

— А ось це, Климе Петровичу, в компетенцію нашого інституту не входить. Давайте займатися своєю справою. Нам доручили встановити, чи становить «шапка» фізичну небезпеку для людського організму. Ми встановили: не становить. Тому іншого мій зам не міг, та й не мав права не написати в проекті висновку. І я, вже не осудіть, його підписую…

— Дорогі радіослухачі! У нашу редакцію останнім часом надходить чимало листів, у яких ви просите розповісти, в чому загадка так званого «буму райдужних шапок». Наш кореспондент зустрівся з академіком Китаєвим, який люб’язно погодився прокоментувати це справді цікаве явище.

— Справді, в останні два місяці в нашій країні й за кордоном відзначалися випадки, коли люди знаходять у найнесподіваніших місцях предмет, що нагадує порожнисту чотиригранну пірамідку з вигнутими гранями. Пірамідка є дротяним каркасом, обтягнутим матерією райдужного кольору, яка володіє певною залишковою еластичністю, відносно високою міцністю, а також добре відштовхує вологу й відбиває сонячні промені. Перелічені властивості дозволяють зробити висновок, що «пірамідки» задумані як головний убір. Проте, хто виготовляє їх і поширює, наразі залишається загадкою. Одні продовжують вважати це чиїмось затягнутим жартом, наприклад, останньою волею якогось геніального винахідника, який таким незвичайним чином вирішив облагодіяти й водночас спантеличити людство. Більш реалістично налаштовані люди схильні вважати, що «шапкодарування» — рекламний хід анонімної фірми, яка готує ринок до введення нових матеріалів. Знаходяться й палкі голови, які уявили, що пірамідки, чи, як їх прийнято тепер називати, «шапки», позаземного походження й розповсюджуються невідомим способом і з невідомим наміром інопланетянами. Звісно, подібні фантазії не витримують критики навіть з позицій наукової фантастики: у жодному з творів названого жанру контакт цивілізацій не починається з розкидання капелюшних сувенірів. Не бачу також ґрунту під закликами шапкофобів знищувати «шапки» як потенційно небезпечні. По-перше, їх заклик дуже просто виконати, а хто стане закладати небезпеку в так легко знищувані предмети? А по-друге, ученими підтверджена повна нешкідливість «шапок» для людського організму. Хоча, поза сумнівом, треба продовжувати дослідження матеріалів «шапки», особливо тканини: розгадка стане вельми цінним надбанням для промисловості…

— Хоча думка більшості наукових кіл збігається з думкою академіка Китаєва, суперечки тривають. А «райдужна шапка» тим часом завойовує популярність і завдяки своїм унікальним якостям, і перш за все легко змінній формі крисів, стає улюбленим головним убором мільйонів жителів планети. Так-так, шановні радіослухачі, ви почули правильно: на думку фахівців, уже близько двох мільйонів райдужних шапок «роздаровано» невідомими в різних країнах Африки, Азії, Америки, Європи. Подекуди мода переходить усі рамки й набуває масштабів масового психозу: форму чотиригранних пірамідок надають іграшкам, предметам меблів, скляним пляшкам і навіть будівлям. Деякі спритні фірми намагаються налагодити випуск власних «райдужних шапок», користуючись тим, що попит набагато обігнав пропозицію…

* * *

— Ці фальшиві дари не сплутають нам карти, Дане Піме? — стривожився Ревізор Підготовки.

— Запевняю, що аніскільки. По-перше, Напіввисокий, підробки не зможуть конкурувати з оригіналом, — відповів Дан Пім. — Тим більше що в них шапки — предмет продажу, а в нас — безкоштовний дар. По-друге, цей, як кажуть на Землі, «бум райдужних шапок» нам на руку. Вивчивши психологію землян, я на нього розраховував. Хай шаліють за чотиригранниками, підносять піраміду на п’єдестал моди, переконують себе, що немає нічого приємнішого від райдужного кольору. Ми не станемо завалювати їхній світ шапками — достатньо буде, щоб хоча б кожен десятий носив дар Дани на голові, а решта таємно чи явно мріяли про таке саме. І коли така мить настане…

— І коли така мить нарешті настане, — наснажуючись, підхопив Ревізор Підготовки Дан Сім, — ми увімкнемо хвилю! І кожен десятий, сам того не помітивши, стане нашим вірним помічником. І на Землю висадиться перший штурмовий десант данів, і нікому з землян не спаде на думку чинити опір, усі зустрічатимуть нас як добрих, старих довгожданих друзів…

Дан Сім наблизився до Дана Піма й заохочувально штовхнув своєю четвертою гранню об першу площину Чвертьвисокого Психолога Підготовки. Схвильований Дан Пім переливчасто пожовтів від основи до вершини.

— Я клопотатимуся перед Високим Даном Тімом про присвоєння вам звання штурм-психолога 1-ої висоти, — пообіцяв Дан Сім. — За допомогою психології вирішивши те, що не під силу зброї, ви заслужили нагороду. Але скажіть, як вам спала ідея про захоплення через дари?

— Мені її підказали самі земляни, — вдоволено сяючи райдужною шкірою, відказав Дан Пім.

— Тобто? У вас є на Землі агенти?

— Ні, я просто скористався їх-таки власним, але добре забутим застереженням. Якби я був схильний до містики, я б міг вирішити, що стародавні земляни передбачали наше вторгнення і попереджали про нього нащадків.

— Що ж це за застереження? — нетерпляче притупнув основою своєї пірамідки Дан Сім.

— Бійся данайців, що приносять дари[2]…

Перекладено за виданням: ИСКАТЕЛЬ. — 1986. — № 1.

ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ СЕЗОН

РОЗДІЛ 1

К онтинент, понівечений катавасією пір року, ще не отямився. Надто багато обрушилося знегод на нього за останні півциклу. Довгий сезон виморожуючої холоднечі — коли обидва сонця пішли на другий бік планети, а в небі тьмяно світили лише чотири холодні ліхтарики-півмісяці. Відтак тепло повернулося, але разом з ним прийшов вітер, і величезні валуни котилися по поверхні, мов перекотиполе, залишаючи на шкірі планети глибокі рвані рани. Нарешті прийшло коротке літо. Час спопеляючої спеки — сезон обох сонць.

— А чи добре ми працюємо, Олексо Васильовичу? — суворо втупившись у мене з екрану телезв’язку, запитав редактор.

Коли до тебе звертається з подібним запитанням начальник, односкладово відповідати не можна, бо питання, незважаючи на оманливу простоту, каверзне. Тому замість відповіді я визнав за краще буркнути щось нерозбірливе, а на обличчі зобразив емоційну гримасу такого приблизно значення: авжеж, є недоліки, ще працюємо не в повну силу, однак…

Редактор, витлумачивши мою міміку саме так, як я й хотів, схвально хитнув головою.

— Отож-бо й воно. Хвалитися особливо нема чим. Що у нас було за останній час? Та нічого, нічогісінько.

Я злегка кивнув, немов погоджуючись, але при цьому водночас і вигнув брови, виражаючи запитливий подив. Шеф, звісно, перебільшує: наш інформаційний вісник читають усі дорослі мешканці базової планети. Населення Пальміри — так звучно її назвали ще першопрохідці — порівняно невелике, але проглядають випуски «Пальміра-інформ» у багатьох галактиках. Схоже, що риторичне питання начальника — пролог до чергової поїздки, і, судячи з його тону, неблизької. А що, непогано було б махнути за межі системи… Я напружив пам’ять: ні, жодних важливих подій у межах парсека[3] ніби не намічається. Я розхвилювався. Невже на Землю?

— Загалом, є одна ідея, Олесю, — правив далі шеф.

Він завжди так: спершу на «ви» і на ім’я-по-батькові, відтак переходить на «ти», а в кінці знову може почати «викати». Досить цікава манера, яка дозволяла Таламянові, мов співакові, брати то одну октаву, то другу й переводити розмову таким чином у різну тональність. Більшість людей, звиклих вести розмову в межах однієї октави, такий стиль вражає і спантеличує. Я ось, наприклад, працюю під його керівництвом уже три з гаком роки, а досі мішаюся. Звертаючись до нього, залежно від ситуації я кличу його коли товаришем Таламяном, коли шефом, а коли просто Рафіком — як-не-як він усього на п’ять років від мене старший.

— Ти чув щось про експедицію Бурцена?..

Ні про яку експедицію Бурцена я, звісно, не знав. Але інтуїтивно зрозумів, що невігластво моє краще не виставляти. Я задумливо подивився на пульт дисплея, зробив невизначений жест рукою.

— Невиразно пригадую, товаришу Таламян. Щось пов’язане з археологією?

— Ні, археологія тут ні до чого, — поморщився шеф. — Косморозвідувальна експедиція у складі шести чоловік. Стартувала у тридцять сьомому в систему Цезея. На першій-таки планеті двоє — сам Бурцен і з ним жінка-астронавт — загинули. Слід сказати, не дарма цю планету Мегерою[4] назвали. Але є одна зачіпка. Незадовго до загибелі дослідники передали повідомлення, що вступають у контакт із розумом, вірніше, нібито з ними встановлює контакт можливий розум… Ті члени експедиції, що залишилися живими, затрималися на Мегері на декілька днів, але нічого, що підтверджувало б наявність на планеті розумної життєдіяльності, знайти не вдалося.

— Шефе, на Мегеру літали пізніше? — зацікавився я.

— Тричі. Один раз — спеціальна комісія, що розслідувала причини нещасного випадку. Дві інші експедиції ненадовго зупинялися на Мегері транзитом. Нульовий результат. Жодних підтверджень.

— Значить, Рафіку, на Мегеру махнули рукою?

— А ти що хочеш? Задоволення не з дешевих, миттєвої віддачі чекати не випадає. Тому управління воліє споряджати експедиції на планети ближчі й безпечніші… З погляду освоєння.

Якось непереконливо шеф промовив «освоєння», і я не забув єхидно уточнити:

— А що, є інша точка зору?

Таламян з явним осудом уп’явся в мене, помовчав. Відтак сказав:

— Є пропозиція відрядити вас, Олексо Васильовичу, на Мегеру. Якщо ви згодні, звісно.

— Шефе, це що, серйозно? — Я ще не до кінця повірив фортуні. — Мене на Мегеру?

— Спецрейсу не буде, Лесю. У нас рідкісний шанс. Скоро з Землі стартує гіперліт. Його маршрут проходить поряд з Пальмірою. На нашому модулі треба вийти в задану точку — з гіперльота дадуть координати, — і тебе підберуть. А в Цезеї, десь ближче до Мегери, відокремишся на автоматичному зонді. Сядеш на базу Бурцена. Назад повернешся за два тижні. Гіперліт повертатиметься. Гадаю, ти маєш устигнути.

— Що встигнути? Відшукати на Мегері сліди розуму?

— Ну-ну, — посміхнувся у великий горбатий ніс Таламян. — На таке я не розраховую. Просто походиш там, подивишся, а потім розповіси про все у віснику. Готуй список усього необхідного, я завізую. Гляди, щоб тебе там не перетравила місцева фауна. Або флора. Вона, знаєш, також буває хижою. Ага, і візьми у відеотеці звіти всіх, хто бував на Мегері. Бурценівської експедиції і трьох подальших.

«Оце то шеф! Усе вже продумав, зважив і навіть досьє почав збирати». Я встав. Таламян також піднявся з-за столу. Але перед тим, як вимкнути зв’язок, шеф мене зупинив.

— До речі. Ще таке, геть забув сказати. Вам на Мегері обов’язково потрібен помічник. Що ви маєте проти Новичкова? Візьміть. Це піде йому на користь.

Я розвів руками й сів у крісло.

— Рафіку, ти ж знаєш…

— Ну, раз у вас кандидатів більше немає — питання вирішене. — І екран згас.

Червоне сонце здригнулося й поповзло геть від свого сліпучого жовтого сусіда, що як і раніше наполегливо стояв у зеніті. Видимого сенсу в упертості Жовтого сонця не було, воно теж могло б спокійно перепочити, сісти за обрій, прокреслений гостроверхими вершинами. За час безупинної праці обох сонць материк невпізнанно змінився. Ще недавно вкритий рослинністю континент перетворився на гігантський розжарений острів, з усіх боків омиваний палючим плазмовим бульйоном. Все, що могло горіти, вже згоріло, розтанули останні дими, і тверда поверхня застигла в мертвотній нерухомості. Чорніли поодинокі обвуглені кістки стовбурів, біліли валуни, що потрісканими черепами всіювали рівнини, дивилися в небо порожні западини пересохлих озер.

РОЗДІЛ 2

Прокотившись рум’яним колобком по небу, що тріпотіло від виснажливої спеки, Червоне сонце завмерло на вістрі найвищої вершини. Повисіло трохи, відтак зірвалося й заковзало далі, по невидимому боці гори, поступово ховаючи за нею своє сяйво. В абсолютно порожній, прозорій блакиті, розжареній другим світилом, неначе з нічого матеріалізувалася хмарка. Спочатку легка, невагома, ніби виткана з туману, вона незабаром розрослася, насупилася, потемніла. Навколо неї так само виникали й супилися нові хмари, зливалися одна з одною, і ось півнеба затягнуло пружне сизе хмаровище. Жовте сонце марно силкувалося прорватися крізь темну вату. Хмара набухала, округлялася, поки не почала просідати від власної ваги. Ринув дощ.

У редакційному буфеті, незважаючи на порівняно ранню пору, вже сиділи репортери «Пальміри-інформ». Я на хвилину зупинився. Кортіло самоти. Але не строгої холодної самоти порожнього кабінету, а самоти теплої, доброзичливої, яка пахне нарізаною цитриною й вареними сосисками. Біля входу, уткнувшись у чийсь рукопис, похмуро тягнув помаранчевий сік чорношкірий Нгомо. Найдальший, тому найулюбленіший мною столик у кутку був уже окупований відділом мистецтва у повному складі: скупчившись усімох навколо чотиримісного столика, заставленого чашками з паруючою кавою, вони завзято й самозабутньо обговорювали чергову ізовиставку. Я пройшов до єдиного вільного столика в центрі зали.

М’яко шарудячи гумовими коліщатками, підкотила Зоєнька — кібер-буфетник, наділений гумористами з госпгрупи зовнішністю хохломської матрьошки.

«Завтра вилітаю», — я спробував зосередитися на своїх проблемах.

У двері буфету просунулася червонощока голова, перекреслена уподовж акуратним проділом.

— Салют сачкам! — життєрадісно закричала голова. — Лестера тут немає? Ніхто не бачив? Де ж тоді йому ще байдикувати… — Не чекаючи відповіді, фізіономія посміхнулася і зникла.

У буфеті запанувала напружена тиша. Чоловіки насупилися, жінки ображено порожевіли. Фотооператор Сюзі Кадо обурено схопилася, ляснула долонькою по столу:

— Ні, скільки можна терпіти його витівки! Що він собі дозволяє! Ми, між іншим, маємо право пити каву, де нам хочеться…

— Перестань, Сюзі, — флегматично махнув рукою Нгомо. — Що ти, Новичкова не знаєш?..

Сюзі затнулася і присоромлено сіла: вона знала Новичкова.

Юрій Андрійович Новичков належав до тієї категорії людей, у яких відразу ж, із першого знайомства, впізнаєш галасливих і нахабних нероб. Новичкови стають іноді якимсь невід’ємним елементом установи, немов зозулька при годиннику-ходиках. Годинник робить свою потрібну справу, а зозулька періодично виплигує зі штатного віконця з бадьорим, усіма чутним «ку-ку». Я, звісно, допускав, що надміру суворий в оцінці Новичкова, але нічого не міг із собою вдіяти: мене вражало, як багато людей, не замислюючись, сприймають зозульку за найважливішу, роботящу частину в годинниковому механізмі.

«І з таким ось «службовим феноменом» доведеться летіти на іншу планету, можливо, небезпечну. Чому?» Я подумки обурився нав’язаному рішенню Таламяна.

Я допив каву, вставив у вухо телефончик касети і, відкинувши думки про малоприємного партнера, заглибився в прослуховування.

Історія експедиції на Мегеру справді виявилася загадковою. Я швидко накидав конспект.

Вісімнадцять років тому стартувала цікавляча мене експедиція Бурцена. До складу дослідницької групи входили Фелікс Бурцен, керівник експедиції, фахівець з космоекології. Його дружина, біолог Олена Бурцен, вона ж бортовий лікар. Тері Масграйв — пілот, кібернетик, механік зі спецобладнання. Альберто Тоцці — космогеолог. Аніта Декамповерде — геофізик. Набіль Сааді — астробіолог і контактолог.

Мегера виявилася першою й останньою планетою в маршруті Тринадцятої гіперкосмічної. На третій день після посадки Бурцен і Декамповерде, працюючи в лісовому районі поряд з озером, повідомили на базу, що в їх свідомості виникають сумбурні, ні на що не схожі картини. Бурцен висловив припущення, що це могло бути першою спробою мегеріанського розуму до контакту. Масграйв порадив їм підсилити захисне поле костюмів, але тут видива почали слабшати і незабаром припинилися. Бурцен сказав, що вони залишаться ще на годину і відтак повертатимуться.

Більше повідомлень не надходило. Коли на базі занепокоїлися й вирушили на їх пошуки, дослідники зникли. Захисні костюми виловили в озері. Шоломи знайшли пізніше в траві. Навіщо Бурцену й Декамповерде знадобилося знімати шоломи, залишилося таємницею, але помилка ця виявилася для них фатальною: на думку більшості експертів, саме цієї миті вони стали жертвами незбагненної стихії.

Невпевненою ноткою в першому звіті прозвучала версія про трагічний результат телепатичного контакту, але члени надзвичайної, та й подальших експедицій жодних видив не спостерігали, на підставі чого було зроблено висновок, що присутність позаземного інтелекту на Мегері маловірогідна.

А все-таки, що це за картини ввижалися Бурцену й Декамповерде перед загибеллю? Чому астронавти зняли шоломи? Може, все ж був контакт, який призвів до трагедії?

Потоки води хльостали землю, розмивали, дробили, перемішували спечену кірку, стікали в глибокі тріщини, що поборознили поверхню. З жадібним чмоканням земля вбирала вологу, поспішала напитися. Скелі й ґрунт темніли, набували мокрого блиску й неохоче подзвякували, розбиваючи дощові струмені на краплі, а краплі — на бризки. Чвакання, передзвін, тріск, шелестіння дощу злилися в єдиний звук під цим похмурим небом, яке почали подекуди розривати канаркового кольору просвіти.

РОЗДІЛ 3

Небо очистилося від хмар. Піски, ще кілька годин тому мертві й голі, затягнулися зеленим пухом трави. З кожної шпари, тріщини, ямки, куди потрапила вода, тепер вибивалися пагони, повзли гілки, викидалися на всі боки повітряні корінці. Окремі рослини раптом розкривали яскраві запашні суцвіття, й на них тут-таки накидалися комахи. Деякі суцвіття самі народжували комах. Роздерши зсередини стебло товстого хвоща, на світ висунув вусатий хоботок синяво-чорний жук. Роззирнувся, сховався назад — щось йому зовні не сподобалося. З розриву в стеблі потік густий цукристий сік.

Я вирішив особисто переговорити зі всіма, хто побував на Мегері. Їх виявилося двадцять сім чоловік. Не так уже й мало, але, якщо врахувати, що всі вони працювали в інших сонячних системах, користуватися простим телерадіозв’язком було безглуздо: коротке інтерв’ю за принципом «питання — відповідь» розтягнулося б на довгі тижні. Залишалося дати запит на канал гіперпросторового зв’язку. Для інформаційного вісника могли надати один виклик, максимум — два…

Я набрався рішучості й особисто попрямував до редактора.

Від Таламяна я вийшов засмученим, але не збентеженим. На більше, ніж чотири виклики дорогого гіперзв’язку, все одно важко було розраховувати. Вибирати не довелося: найцікавіші подробиці могли дати лише четверо супутників Бурцена й Декамповерде. Не відкладаючи, я сів у ліфт, щоб піднятися на шостий поверх, де у нас розміщується переговорний пункт.

В інформаторії я зайняв вільний бокс, включився в канал гіперзв’язку, набравши особисті номери Олени Бурцен, Сааді, Масграйва і Тоцці. Майже відразу ж комп’ютер повідомив, що перший абонент виклик прийняв. Я відчув знайоме хвилювання, яке завжди переживаю перед розмовою з незнайомою людиною. Цікаво, як поставиться до моїх несподіваних питань дружина — вірніше, вдова космоеколога Бурцена?

Екран на моєму столі, досі безбарвно-холодний, ожив, зажеврів ледь тремтливим зображенням. Переді мною виникло строге, не надто привітне обличчя жінки, чий вік тільки-но увійшов у категорію, яку прийнято називати «немолодою». Очі її, сірі й зизуваті, вочевидь, незнайомі з косметикою, дивилися з настороженою цікавістю й чомусь із образою. До мене нараз дійшло, що я її розбудив. Це ж треба бути таким неуважним: не спромогтися уточнити, яка у них на Землі пора доби. Називається, створив атмосферу взаємної прихильності…

— Даруйте, Олено Петрівно, — почав я, — здається, турбую вас не вчасно. Але мені доручили з вами побалакати, і в мене лише десять хвилин гіперзв’язку…

— Я не люблю згадувати цю експедицію, — вислухавши мої пояснення, сухо сказала Бурцен. — Я не вірю, що Фелікс насправді мав контакт із позаземним інтелектом. Це галюцинації. Від якихось випарів з озера, наприклад. Галюцинації могли бути викликані й наведеними примітивними біополями. На Мегері анормально високий загальний психофон. На мозок людини вплив спонтанних збурень природного психополя небезпечний. Для захисту від нього ми застосовували спецшоломи. Проте дуже сильний сплеск психополя міг пробити захист…

— … І, пробивши, змусити їх зробити непередбачуваний вчинок. — Я закінчив за неї думку. — Наприклад, зірвати з себе шолом!

Але вдові Бурцена моя поспішна версія явно не сподобалася. На її високих вилицях проступили ненатурально рівні кружальця рум’янцю, що відразу постарило жінку років на двадцять. Нараз очі Олени Бурцен налилися сльозами. Екран затягнувся брижами перешкод, і крізь космічний простір до мене долинув затухаючий вигук:

— Та не був Фелікс героєм, не був! Він був сам винен у своїй смерті…

Я спробував викликати Набіля Сааді, але контактолога вдома не виявилося. Комутатор його інституту повідомив, що Сааді завтра відлітає на Ернандес-ІІІ. Розшукувати там професора могло виявитися справою непростою. Я перевів на ім’я Сааді виклик гіперзв’язку й попросив зв’язатися зі мною при першій нагоді.

Відтак набрав номер Альберто Тоцці й почув від комп’ютера, що абонент помер два роки тому.

Звістка мене приголомшила: Тоцці був наймолодший в експедиції Бурцена, і я дуже розраховував на його розповідь. Але Альберто вже нічого не розповість.

Тері Масграйв виявився на космічному кораблі, біля гіперприймача, і зв’язатися з ним удалося відразу. Екран заповнило широке, посічене складками і зморшками бородате обличчя. Дізнавшись, про що піде мова, Масграйв, як і Олена Бурцен, навіть не потрудився приховати своє невдоволення: вигляд його став відчуженим і підкреслено офіційним.

Масграйв неприязно примружився, пожував м’ясистими губами, від чого ходором заходила його піратська — чи раніше вона називалася «шкіперською»? — борода.

— У цій експедиції загинули люди, — сказав він. — Усі мої свідчення викладені в рапорті, який ви могли прочитати. На Мегері могло трапитися все, що завгодно.

Капітан явно не бажав розводитися. Цікаво, чому?

— Яка у вас думка про склад експедиції? — спробував я зайти з другого боку.

І відчув, що зачепив: у прозорих очах Масграйва промайнуло щось схоже на замішання. Знову ухилятиметься? Ні, не повинен, питання надто лобове.

— Відповідаю, — хитнув головою Масграйв. — У Тринадцятій гіперкосмічній був не найкращий у моїй практиці екіпаж.

Дзвякнув, немов розсипав мідні кульки на скло, зумер. Сеанс зв’язку закінчувався.

— Не найкращий у науковому сенсі? — уточнив я.

— У психологічному.

Це було несподівано. Я забарився з черговим питанням, але з наростаючим тріском ефіру зв’язок обірвався.

Набіль Сааді викликав мене під ранок, коли я вже збирався, але ніяк не міг змусити себе встати. Щоб виглядати нормально, довелося вдягатися.

Набіль Сааді був зодягнений у вечірню фрачну пару малинового кольору. Стоячий комірець його білосніжної сорочки стягував плямистий «метелик».

— Шкодую, що перервав ваш відпочинок, але мені переказали, виклик терміновий, — сказав він.

Наскільки обидва попередні співрозмовники стримано й навіть негативно сприймали мої пояснення, настільки захоплено відреагував Сааді.

— Ви не уявляєте, як я заздрю вам, любий Олексо Васильовичу. Ви летите на Мегеру — дивовижну, унікальну планету. Другої такої просто немає. Якби в мене була можливість, я присвятив би дослідженню Мегери все життя. Я певен, що контакт із позаземним розумом усе-таки мав місце на Мегері. Але я в своїй упевненості наразі самотній. Хіба мислимо повідомлення Бурцена й Декамповерде пояснити галюцинаціями? І потім, Олексо Васильовичу, я сам був там, ходив по землі Мегери шість днів. Лише шість днів! І можу сказати, така планета не може не народити розум, не може!

Дзвякнув клятий зумер. Встигнути б задати головне для мене питання до Сааді.

— Професоре, а що ви можете сказати про особисті взаємини учасників експедиції?

— Особисті? — Співрозмовник невизначено знизав плечима. — Складні були взаємини… Але на роботі вони не позначалися. Та й навіщо вам це? Розум треба шукати на Мегері, розум…

Того-таки дня мені передали гіперграму. Мій настільний секретар, апетитно хрумкнувши кристалом із записом, викотив на стрічку текст:

«У випадку, якщо питання вашого супутника не вирішене або вирішене не остаточно, хотів би запропонувати власну кандидатуру. Окрім палкого особистого й наукового прагнення побувати на Мегері ще раз, наведу наступні докази. Ваш покірний слуга є одним із провідних фахівців з Мегери, брав участь у експедиції, що цікавить вас, і може допомогти відтворити картину тих днів, а також має у своєму розпорядженні наразі експериментальну, але цілком робочу модель приладу, який повинен значно полегшити пошуки розуму на Мегері. Якщо ви підтвердите згоду на мою участь у експедиції, зустрічатиму вас на борту гіперльота, яким планується перекинути вас до Мегери. З нетерпінням і надією чекаю вашої відповіді. Щиро ваш, Набіль Ібн-Хішам ас-Сааді».

Таламяна вдалося вмовити швидко, я навіть здивувався його поступливості. Але потім з’ясувалося, що шеф усе розрахував заздалегідь, і вигадку з Новичковим він розглядав як своєрідне психологічне гартування свого співробітника.

Задоволений, я повернувся в інформаторій, набрав позитивну відповідь Сааді.

У мене залишався ще один виклик гіперзв’язку, яким слід було, не відкладаючи, розпорядитися. Я узяв довідку й дізнався, що в загиблої Аніти Декамповерде в Сан-Пауло жива мати.

Розмова вийшла не з легких. Донья Декамповерде плакала, показувала фотографії дочки.

Вже не сподіваючись отримати потрібні відомості, я зупинив одноманітні голосіння немолодої жінки й запитав прямо:

— Даруйте, сеньйоро Декамповерде, але чим, по-вашому, викликаний нещасний випадок з вашою дочкою?

Вона відклала убік альбом, осудливо поглянула на мене очима, повними гіркоти.

— Не кажіть мені про нещасний випадок, юначе, — задерши сухе старече підборіддя, з викликом промовила вона. — Стався злочин. Мою дочку вбили.

Цукристий сік всупереч усьому стікав не вниз, до коріння, а піднімався, дерся по тріснутому стеблу, присмоктуючись липким язиком до основ бічних пагонів. Ближче до верхівки, біля тріщини, повзучий сік, білий мов цукор, ставав усе темнішим, скочувався в бурі кульки, які одна за одною відвалювалися від клейкої маси й випускали крила. Втім, мушки-кульки далеко не розліталися — здолавши шлях у декілька десятків метрів, вони з плаксивим теньканням пікірували й угвинчувалися у вогкий ґрунт. Жук, знову висунувшись із хвоща, несхвально спостерігав за мушками. А ті, не звертаючи уваги на сердиті заклики вусиків-антен квазіпредка, поспішали закопати себе якомога глибше.

РОЗДІЛ 4

Мушки-кульки готувалися до негоди. Червоне сонце нарешті звільнило небосхил, цілком передавши його Жовтому, й те вступало тепер у володіння цим світом, заполіскуючи континент бурштиновим світлом — не спекотним, але якимсь густим, тягучим, майже відчутним. До жовтого світила підтягалися його небесні васали. Спочатку щербаті, непевні півмісяці поступово набирали силу і блиск. Коли ж сонце опинилося в самому центрі їх каре, супутники розгорнулися у важкі, повнофазні місяці й заблищали, мов начищені мідні полумиски.

Розмова з матір’ю Аніти залишила на душі важкий осад. З якої скрині вона й слово-бо таке викопала: «вбивство»! Зрозуміло, звісно: горе матері, старість без дітей і внуків, образа на світ, що забрав у неї єдину дочку…

Однак, якщо вдуматися, у словах матері, можливо, полягає істина: раптом справді відбулася зустріч з якимсь розумом, який повівся агресивно? І тоді його дії можна визначити і як убивство.

Все, що вдалося дізнатися щодо експедиції Бурцена, я запхав у дальній закут пам’яті — хай інформація відлежиться, думки дозріють, а зараз треба було готуватися в далеку дорогу.

Планета, що більше я про неї дізнавався, то більше мене інтригувала. Коли я дізнався, що Мегера розташована у двосонячній системі і має чотири місяці, то сприйняв це як не більш ніж цікавий факт. А пізніше задумався: якщо прикинути, то на Мегері не мало не багато — двадцять шість пір року, мегеріанського року. Значить, сезони змінюють там один одного мов заведені. Клац — зима. Клац — літо. Клац — ще щось.

На майданчику, повністю підготовленому до польоту, виблискуючим п’ятиметровим колобком світилася кулька міжпланетного модуля. На люку красувалася емблема «Пальміри-інформ» — гусяче перо на тлі римської колонади, що нагадувала руїни земної Пальміри в Сірійській пустелі.

Летіти на модулі — одне задоволення: апарат легкий, маневрений, пристойний запас ходу. Мені належало вийти в точку рандеву — пірнути в гіперпростір і зішлюзуватися з гіперльотом, що вилітає з Землі. Головна проблема — зробити перехід точно в задану мить: щонайменша затримка, і ми розминемося.

Піднявшись над Пальмірою, я вийшов у вказаний сектор. Бортовий таймер показував мінус сорок три секунди. Часу залишалося якраз щоб роззирнутися. І як тільки на дисплеї засвітився крутобокий бублик, я натиснув «пуск». Перехід до прикрості прозаїчний. Увімкнувся гіперпросторовий перетворювач, у декілька хвиль прокотилася слабка вібрація, ледь заклало вуха. І все.

За бортом, зовні, неначе заблимали червоні ліхтарі. Щойно я був у звичайному, чорному космосі, всіяному зірками, начебто в порожнечі, але в порожнечі реальній, аж раптом опинився в густому червоному тумані, непрозорому, мов томатний сік. Спало на думку безглузде визначення — томатно-соковий простір.

Наближення транспорту я не бачив. За якимись законами гіперсвіту поміщене в ньому нормальне тіло візуально спостерігати неможливо. Всередині корабля все, звісно, по-іншому, завдяки стабілізаторам простору видимість зберігається.

Пролунав неприємний свистячий звук, модуль кудись потягнуло. Наступної миті помідорний туман розсіявся, і я з задоволенням переконався, що знаходжуся у відсіку транспортного корабля.

Я вибрався з модуля, ліг у автокібер, схожий на саркофаг із коліщатками, й покірно пройшов усі кола медичного чистилища. Відтак кібер довіз мене до каюти, де на дверях уже світилося моє прізвище. Кібер побажав приємної подорожі й завмер в очікуванні наказів.

Я тицьнув клавішу настільного секретаря.

— Професор Сааді хотів би вас бачити, як тільки ви відпочинете з дороги, — відповів приємний голос.

— Спочатку треба б відрекомендуватися капітанові…

— З’єдную з капітаном.

У секретарі щось клацнуло, й я отримав черговий сюрприз. З екрану, не виражаючи особливого захоплення з приводу такої приємної зустрічі, на мене дивився пілот Тері Масграйв.

— Капітане! — здивувався я. — Ото вже не сподівався… Здрастуйте.

— Здрастуйте. — Масграйв стримано кивнув. — Як пройшов перехід, без ускладнень?

— Спасибі, живий, як бачите. Капітане, але це ж чудово, що ми зустрілися. Ми змогли б побалакати?

— Товаришу Санкін, — кепсько стримуючи роздратування, заговорив Масграйв, — дозвольте дати вам пораду. Експедиція Бурцена закінчена й забута. Мені неприємно ворушити цю історію.

— Ви мене дивуєте, капітане. У мене своя робота, а у вас своя. Невже ви відмовите мені в допомозі?

— Постараюся знайти для вас декілька хвилин, але не обіцяю. Я дуже зайнятий.

Мідні полумиски місяців, підхоплюючи вогненний сонячний бульйон, випліскували його на поверхню Мегери, де він дробився об стратосферу, фільтрувався в нижніх шарах повітря і падав уже ледве теплим силовим пилом, який з готовністю поглинали всілякі організми. І якоїсь невловимої миті через мільярди взаємозакономірностей мегеріанські супутники раптом із добрих, безневинних роздавальників енергії перетворилися на гігантські дзеркала, рефлектори, які з’єднали все відбите світло в могутній енергетичний промінь і метнули його вниз. Першою прорвалася зовнішня оболонка з інертних газів, за нею по черзі здалася решта атмосферних шарів, і на континент разом обрушилася чотирикратно посилена променями радіація Жовтого сонця.

РОЗДІЛ 5

На Мегері, здавалося, все було спалено на попіл. Однак, пристосовуючись до нових умов, під товщею попелу корчилися в агонії незліченні організми — продукт радіаційних мутацій. Ділилися, розмножувалися брунькуванням, злучалися, проростали, вилуплювалися з коконів, гинули — і знову відроджувалися. Цього року сезон жовтої радіації видався особливо лютим, але програма сезонної еволюції йшла своїм ладом: то там, то тут назовні почали виповзати істоти цілком іншого типу, ніж колишні мешканці планети. Дрібні, закуті в конусний панцир, вони моторно снували на змієподібному черевному м’язі, відшукуючи шматочки мінералів — єдину їхню їжу.

Думка, що поволі визрівала після розмови з доньєю Декамповерде, тепер разом вихлюпнулася з підсвідомості й заполонила мене цілком. Чому Масграйв не захотів розмовляти зі мною? А раптом убивство — непомітно для себе я прийняв це визначення — вчинила людина! Жахливе припущення, неприпустиме, а тому, може, ніким і не перевірене.

Всю ніч я боровся з дикою думкою, переконуючи себе, що вбивство — подія для людства надзвичайна, виняткова. Під ранок, змучений сумнівами й докорами сумління, я зрозумів, що просто так думки, як і нав’язливу мелодію, з голови не викинеш. Щоб переконати себе, можливий лише один шлях — досконально вивчити всіх учасників Тринадцятої гіперкосмічної і з’ясувати їхні стосунки між собою. Хтозна, чи не було у когось приводу бажати загибелі Фелікса Бурцена й Аніти Декамповерде? Якщо ні, то всі підозри самі собою відпадуть.

Запевнивши себе, що розслідування вестиметься не для того, щоб звинуватити вчених, а, навпаки, щоб звільнити їх від звинувачень, я відразу ж відчув себе легше.

Отож, із чого почати? Зі списку. Я задумався: у якому порядку записувати імена? І тут-таки похопився: заздалегідь визначати порядок — означає припускати різні ступені підозрюваності. Так не піде. Намагаючись не роздумувати, я швидко написав шість імен. Бурцен, Тоцці, Масграйв, Декамповерде, Олена Бурцен, Сааді. Відразу довелося закреслити Бурцена й Декамповерде. Не самогубство ж вони удвох учинили, справді. Першим у списку тепер стояв Альберто Тоцці.

Увійшовши до кают-компанії, я відразу примітив Сааді, що встав мені назустріч із дальнього боку довгого столу. Професор був одягнений у простору блакитну арабську дишдашу з розшитим бісером коміром і широкими рукавами. З-під дишдаші виглядали плетені, на босу ногу капці. Сааді приклав руку до чола, торкнувся грудей і злегка нахилив голову. Волосся його було акуратно зачесане назад хвилями, чорне, ледь посивіле. Відтак Сааді витягнув уперед міцну долоню з пухкими пальцями.

— Радий споглядати вас навіч, Олексо Васильовичу, — привітав він. — Сідайте. І дозвольте на правах старожила — я на гіперльоті вже п’яту земну добу — подоглядати за вами. Ви любите чай? — звернувся Сааді. І, покосившись на сусідніх пасажирів, сказав: — Знаєте що… Ходімо, Олексо Васильовичу, пити чай до мене. Заразом і побалакаємо. У вас, відчуваю, накопичилося чимало запитань. Не заперечуєте?

Я не заперечував. Ми перейшли в каюту Сааді, мов дві краплі води схожу на мою. Втім, колоритна особистість тимчасового господаря вже наклала відбиток на спартанський інтер’єр кімнати: секретар був без будь-якої шанобливості зсаджений на підлогу, а його місце на столику займав великий круглий полумисок із червоної міді. В центрі полумиска стояла срібна ваза, вкрита химерними орнаментами. Ваза мала антикварний вигляд і нагадувала старовинну посудину, в яких колись зберігали рідину для письма.

— Ні-ні, — перехопив мій погляд Сааді, — це не каламар.

Він відкинув різьблену кришечку посудини й у відкрите заглиблення поклав жовтувату, завбільшки з ніготь пірамідку.

— Іменується цей маловідомий у наші дні предмет, — урочисто проказав професор, — курильницею, і призначений він для куріння пахощів.

Сааді клацнув п’єзоелементом[5] в основі курильниці, й пірамідка задимилася. По каюті поповз нудкий, ледь задушливий, але не позбавлений приємності аромат.

Сааді заглянув у столик, дістав звідти дві пузаті грушоподібні скляночки, розлив з термоса паруючу темно-коричневу рідину. Я скуштував; чай, на мій смак, був надто міцний і засолодкий. Проте з чемності довелося зобразити захоплення. Професор просяяв.

— Олексо Васильовичу, вам важко уявити, наскільки я вдячний за те, що ви пішли мені назустріч. Я вже давно мріяв ще раз відвідати Мегеру, але не траплялося нагоди.

Я трохи зніяковів.

— Називайте мене Олексою, професоре, — попросив я.

— Ну що ж, як накажете, — посміхнувся Сааді. — Тільки й ви у такому разі, Олексо, називайте мене Набілем. Я старший від вас усього років на двадцять п’ять, так що різниця у віці дозволяє…

Ці слова професора припали мені до душі. Зізнаюся, я з самого початку не був упевнений, як до нього правильно звертатися.

— Люди, що виросли не на Сході, — зізнався Сааді, — рідко бувають знайомі зі звичаями моєї батьківщини. А вони, до речі, дуже прості. Береться ім’я повністю, а краще — перша частина імені, і перед ним ставиться ввічливе звертання: професор, доктор, саїд, устаз. Але найпоширеніша форма звертання на Близькому Сході — називати чоловіка на ім’я старшого сина. Мого, наприклад, звуть Фейсал.

— Тоді ви Абу-Фейсал?

— Ахлен-васахлен! Називайте мене просто Набіль, як домовилися. То що б ви хотіли дізнатися?

— Спочатку про Мегеру…

— Ну що ж, законна цікавість, — погодився Сааді. — Вам, мабуть, відомо з документів, любий Олексо, що Мегера увійшла в маршрут Тринадцятої завдяки своєму спектрові. У ньому вбачалися поклади рідкоземельних[6] металів, причому в промислових кількостях. Але ваш покірний слуга летів, завважте, вивчати біосферу і, не в приклад космогеологам, з вельми песимістичними прогнозами, не розраховуючи на великі відкриття в цій царині.

— Але ви числилися не лише астробіологом…

— Цілком вірно. Як контактолог я взагалі не сподівався зустріти на Мегері нічого вартого уваги. А Мегера не забарилася проявити характер і перевернула наші розрахунки й сподівання з ніг на голову. Мені пощастило — так-так, пощастило! — незважаючи на трагічний інцидент, майже стикнутися з позаземним інтелектом. А геологи цього разу залишилися ні з чим.

— Помилилися при аналізі спектру планети?

— Зовсім ні. Запаси багатющі. Але через божевільний клімат, постійну й різку зміну температур, вологості, тиску на Мегері немає відкритих родовищ чи відслонень. Практично весь мегеріанський суходіл покритий потужним, до сотні метрів, ґрунтово-органічним шаром. У верхній частині він періодично вимирає, але решта горизонтів повна спор і бактерій, які у сприятливі сезони проростають. Самі розумієте, руйнувати літосферу задля розробки корисних копалини ми дозволити не могли і з рідкісною для нашого часу одностайністю наклали екологічне вето.

— То ось чому Мегеру «законсервували»!..

— Звісно, найпростіше «законсервувати», — вибухнув Сааді. — А в цих, як ви влучно висловилися, «консервах» — щонайунікальніший світ. Ви знаєте, що на Мегері двадцять шість пір року? Але треба бачити, як виразно вони змінюють одна одну! Температура скаче від мінус сорока до плюс шістдесяти Цельсія. То ллють тропічні дощі, то починається посуха, непролазні болота перетворюються на камінь і розтріскуються, заростають хвощами й пальмами, які за два-три сезони вимахують до шістдесяти метрів і ламаються від власної ваги. А тваринний світ який! Хіба не міг тут розвинутися розум? На шостому мільярді мегеріанських років!

— Але багато що могло перешкодити формуванню розуму на планеті, — відзначив я, — наприклад, катаклізми?

— Отож-бо й воно, що ні! Не рахуючи кліматичної каруселі в рамках одного річного циклу, Мегера навдивовижу стабільна планета. Останні геологічні збурення проходили близько мільйона років тому. Термін для еволюції цілком достатній. Та ви й самі скоро переконаєтеся, наскільки розвинене там органічне життя.

— Але якщо на Мегері сотні видів…

— Тисячі, Олесю, тисячі!

— Тим більше, як же тоді визначити, хто з них носій інтелекту?..

— Ось у чому питання! — вигукнув експресивний Набіль Сааді. — Мрія всіх контактологів Усесвіту — прилетіти й побачити на незнайомій планеті міста, забудовані химерними будівлями й населені доброзичливими аборигенами. Утопія! Ми звикли думати, що вищі форми розуму мають бути доброзичливими. Але «мають» — не означає «є». Самі-бо ми, homo sapiens, чи давно стали «доброзичливими»? А розумними? А зараз давайте уявимо собі, шановний Олексо Ва… Олесю, що ми з вами прибульці, що сіли на Землю в період раннього палеоліту. В повітрі літають крилаті ящери[7], не кажучи вже про комах, на землі полюють шаблезубі тигри, пасуться стада мамонтів… Як нам виділити істоту, позначену, як казали мої предки, печаттю Аллаха чи, як казали ваші предки, іскрою божою? Як?

Я знизав плечима. Питання не нове, тисячу разів обговорюване — і так до кінця й не вирішене. Та все ж відповів:

— Є ж якісь певні критерії. Тест Крамера. Рівень креативності[8]. Мейзтест. Психометрія[9]…

— Ах, облиште, будь ласка, Олексо. Виявляти розум цими тестами все одно що за допомогою термометра визначати, живий пацієнт чи вже остиг. Ми можемо лише сказати, явно розумний об’єкт чи явно позбавлений здатності мислити. Але форми мислення можуть і не бути схожими на людські. І наразі вони-бо й залишаються поза нашим розумінням, Олесю.

— Де ж, цікаво, ви накажете взяти детектор розуму? Чи не його, бува, ви збиралися продемонструвати на Мегері, професоре?

Набіль Сааді не образився. Навпаки, вся огрядна, не атлетична, але й не розпливчаста його постать у вільно спадаючій сорочці-дишдаші, виражала вдоволення і розслабленість.

— Ви молодець, Олексо, — похвалив Сааді, — відчувається, майстер слова. «Детектор розуму»… — ніби куштуючи слова на смак, повторив він. — А мої помічники нічого кращого від абревіатури не запропонували. З вашого дозволу, я перейменую прилад.

— Перейменовуйте, — дозволив я з халіфською щедрістю. — Але, як хрещений батько, можу дізнатися, в чому полягає його принцип роботи? Якщо не секрет, звісно.

— Які секрети, Олексо! — сплеснув руками Сааді. — Мій прилад охрестили на Землі «польовим психоіндикатором». Цей апарат не схожий на звичні психометри. Тепер слухай уважно. Вища нервова діяльність на рівні мислення супроводиться біоритмами — від найбільш виразних альфа-, бета— і гамма— до майже невловимих сігма— і тау-ритмів. Перемежаючись, ритми створюють поєднання, яке образно можна назвати хвилею розуму. Її-бо й «пеленгує» мій прилад, який, зазначу, наразі недосконалий. Він фіксує ритми на невеликій відстані від джерела і, можливо, небезвідмовний в екстремальних умовах. Власне, мій апарат навіть не випробуваний як годиться. Офіційно він просто не існує.

— Виходить, проблема, про яку ми говорили, вирішена? — Я недовірливо покосився на професора. — Або близька до вирішення?

— Якби ж то. Прилад зроблений за людськими мірками — через відсутністю інших. Хіба можна поручитися, що в інопланетного розуму будуть ті самі психоритми, що й у нас?

— Гадаєте, ваш прилад нам може стати в нагоді?

— Якщо мозок людини справді приймав випромінювання мегеріанського розуму — а я не знаю, чим ще пояснити видива у Фелікса й Аніти — мир з ними! — то мій детектор розуму ці біоритми має зареєструвати.

«Мовчання детектора нічого не доведе і не спростує мою страхітливу версію», — промайнуло в голові. Я розчаровано зітхнув. Який поворот почав було вимальовуватися! Детектор розуму — ключ до таємниці зникнення людей на Мегері. Надії на прилад Сааді, судячи з усього, слабкі.

— Що ж, чудово, випробуємо ваш психоіндикатор, — без особливого ентузіазму підтримав я професора. — Але час побалакати про людей. Тих, що були з вами, Абу-Фейсале. Мені треба знати, чим жила Тринадцята гіперкосмічна. Уявити обстановку на кораблі й форстанції. З’ясувати, що за люди, що за характери були в експедиції.

— Боюся, про мене вам доведеться розпитати когось іншого, а щодо п’яти моїх товаришів — я до ваших послуг. Щоправда, минуло вже стільки років… Але постараюся пригадати. З кого почнемо, саїде Санкін?

— Розкажіть мені спершу… про Альберто Тоцці.

На планеті, пропеченій шквальним жовтим випромінюванням, єдиними живими створіннями були «броньовані» конусні мутанти, у яких ні очей, ні вух, лише рудиментарні матові кістяні пластини прикривали отвори в панцирі, немов захищаючи примітивний мозок від якоїсь інформації. На цілий сезон конуси-броненосці стали господарями Мегери. Вони бродили всюди, не знаючи небезпеки. Але щось їм підказувало: треба уникати старих, безживних котлованів озер, нехай навіть простерилізованих радіацією. Втім, радіація починала слабшати.

РОЗДІЛ 6

Радіація починала слабшати. Висунувся з каре, покотився вниз один з місяців — і здригнувся, розплився, втрачаючи фокус, радіаційний промінь. Другий місяць відвернув своє лице від слабнучого Жовтого сонця, підставив щоки наразі невидимому Червоному, й Мегера забарвилася в життєстверджуючі рожеві, оранжеві, яскраво-червоні тони. Забарвилися горби, рівнини, западини і немов вимили з атмосфери надмірну жовту радіацію. Здавалося, вся планета прокинулася, зашарілася, спішно почавши готуватися до чогось значного, святкового. Конусним броненосцям, однак, у цьому святі місця не відводилося. У відбитому світлі Червоного сонця вони припиняли рух і застигали загостреними кам’яними горбками.

У рік Тринадцятої гіперкосмічної Альберто Тоцці виповнилося двадцять три. Це був тендітної статури високий чорноволосий юнак з тонкими правильними рисами обличчя. З дитинства він ходив у вундеркіндах. У чотирнадцять років почав навчатися у Палермській вищій технічній школі, у шістнадцять почав публікувати наукові повідомлення, а до двадцятиріччя вже мав учений ступінь. Альберто захоплювалися незліченні італійські родичі, а колеги цінували й поважали Тоцці як талановитого, багатообіцяючого космогеолога.

При всіх своїх чеснотах Тоцці не належав до категорії так званих мазунів долі. Навпаки, Альберто відрізнявся рідкісною працьовитістю, відданістю науці; до рідних і друзів ставився з повагою. Єдиним недоліком Тоцці, або навіть не недоліком, а слабкістю, як обережно висловився Набіль Сааді, була його ексцентричність.

Екіпаж космічної експедиції сприймав темпераментного італійця по-різному. Командир і його дружина, можливо, тому, що дітей у них не було, з першого дня мовби узяли Альберто під своє заступництво. Масграйв відразу відчув до Тоцці неприязнь і до закінчення експедиції тримався з ним підкреслено сухо, офіційно, розмовляв лише з необхідності. Аніта трималася з Тоцці по-дружньому легко, але при кожній слушній нагоді кепкувала з нього. Сам же Набіль Сааді, судячи з усього, з молодим геологом був коректний, підкреслено ввічливий, але ввічливий доброзичливо, без відчуження. Крім того, відчувалося, що Сааді ще тоді, в Тринадцятій гіперкосмічній, задовго до трагічної смерті геолога, вже відчував до Тоцці якесь співчуття, навіть жалість. За що ж можна жаліти такого щасливчика? Коли я безпосередньо запитав про це Сааді, на секунду він зам’явся, відтак не дуже охоче пояснив. Виявляється, Альберто закохався в Аніту. І не просто закохався — покохав. І без взаємності. Коли Аніта загинула, в Альберто немов щось зламалося. З життєрадісного, усмішливого, товариського хлопця він перетворився на замкнутого, відчуженого від життя чоловіка. Пізніше, на Землі, Набіль намагався знайти Тоцці, але той уникав зустрічей. Казали, що після польоту на Мегеру Альберто так і не оговтався: перестав бачитися з друзями і користувався будь-якою можливістю, щоб відлетіти в космічну експедицію, байдуже куди і байдуже з ким. Політ на Саратан став драматичним фіналом цієї справді сумної долі. Трапилося ось що. Під час обвалу в горах напарник Тоцці був важко поранений. Усюдихід засипало камінням. Ємності батарей, що живили протирадіаційний захист костюмів космогеологів, вистачало на чотири доби. Швидкої допомоги чекати не випадало — вийшла з ладу система аварійного сповіщення. Альберто зняв свої батареї і під’єднав до блоку живлення товариша. Коли їх знайшли рятувальники, геологи лежали без свідомості. Пораненого вдалося повернути до життя. Тоцці рятувати було пізно.

На ранок мене розбудив Сааді й запропонував прогулятися у водний павільйон. Там яскраво й гаряче світило штучне сонце. Декілька чоловік сонно лежали на поролоні, засмагали. Благословляючи безвісного генія, що запропонував запас води на космічних кораблях не ховати в баки, а використовувати для задоволення команди, я почав роздягатися.

— А ви, професоре? Не бажаєте освіжитися? — покликав я, помітивши, що Сааді всідається за столик.

— Купайтеся, я не хочу, — відмовився Сааді.

На ньому, як і вчора, була та сама хламида, але вервечка в руках була вже не коралова, а з невідомих мені бурих кісточок.

Я накупався донесхочу, зробився червоним від засмаги, випив термос чаю, програв Абу-Фейсалові чотири партії й одну звів унічию, але обіцяних одкровень не почув. Підсвідомість професора чіпко тримала свої таємниці, і, схоже, не без допомоги свідомості.

Професор у деталях описував, які перед ним стояли наукові завдання. Я слухав із ввічливості. Сааді популярно виклав теорію інтерференції біополів, затримався на принципах, що відрізняли його гіпотезу від гіпотези Фелікса Бурцена. Насилу дослухавши сьому тезу, я оголосив професорові, що його наукові висловлювання не викликають у мене особисто анінайменших сумнівів. Але річ у іншому. Чи не влаштує він мені, враховуючи його дипломатичні таланти й добрі старі стосунки, зустріч із Масграйвом? Не думаю, що прохання моє, навіть підсолоджене лестощами, принесло Сааді задоволення, але допомогти мені він усе-таки обіцяв.

І постарався. Увечері «секретар» повідомив, що капітан Масграйв прийме мене.

Тері Масграйв зустрів мене досить прохолодно.

— Два дні тому під час сеансу гіперзв’язку ви говорили, капітане, що вам нема що приховувати в цій історії. Чи можу я й сьогодні розраховувати на вашу відвертість?

— Питайте.

— Давайте побалакаємо по черзі про учасників Тринадцятої гіперкосмічної.

— Хто саме вас цікавить? Бурцен?

— Він був вашим другом?

— Не був.

— Він був здібним ученим?

— Не знаю. У нас різні області. Гадаю, вченим він був непоганим.

— А як начальник експедиції?

— Нижче середнього.

— Чому?

— Кепський організатор.

— А в його характеристиці перед Мегерою писали, що він «брав участь у шести міжпланетних експедиціях, проявив себе… здібним організатором». Що ж, у сьомій він став кепським?

— У добре організованих експедиціях не гинуть люди, — відпарирував Масграйв.

— Гаразд, облишмо командира Бурцена. Побалакаємо про Тоцці. Це був корисний для експедиції учасник?

— Він славився як здібний космогеолог.

— А як людина?

— Порожній, егоїстичний вундеркінд, — наскіпався Масграйв.

— І в чому ж проявлявся його егоїзм?

— У тому, що особисті інтереси Тоцці ставив вище від громадських. Класичний випадок.

— Що це за «особисті інтереси»?

— Особисті… Ну, значить, серцеві…

— Тобто?

— Він був закоханий. В Аніту. І не питайте те, що вже знаєте. Аніті він писав безглузді вірші. Мене ігнорував.

— І це все? А як ставилася до Тоцці Аніта? — не вгавав я.

— Він був їй нецікавий. Альберто в той час не міг змагатися з Бурценом.

— До чого тут Бурцен?

— Ви не дуже здогадливі.

— Невже…

— Так.

— Вам відомо, що Тоцці загинув?

— Знаю. Але що вас цікавить: яким Альберто був тоді, під час експедиції, чи яким став опісля?

— Тобто ви вважаєте, що Тоцці причетний до загибелі Бурцена й Декамповерде?

— Він зробив свій внесок у розлад, хотів він цього чи ні.

— І тільки?.. Ви хочете сказати, що в смерті Фелікса й Аніти побічно винна решта членів екіпажу?

— Нічого я не хочу сказати, юначе, — вибухнув Масграйв. — Але якби люди були налаштовані трохи по-іншому, не було б тієї нервозності, може, вони б і вціліли, знайшли правильний хід…

— Он як. Слід думати, Аніта також сприяла розладові колективу?

— У вельми значній мірі.

— Тому що дозволила Альберто в себе закохатися? — наважився уточнити я.

— Не лише. При кожній слушній нагоді Аніта кепкувала з Тоцці.

— Бурцен знав про це?

— Про це знали всі.

— Про те, що Аніта закохана в Бурцена?

— Авжеж, і про те, що вони… закохані одне в одного.

— Так… Багато що стає зрозумілішим. Значить, його дружина ревнувала?

— Що ви хочете? Роман розвивався у неї на очах.

— І ви особисто засуджуєте Бурцена за це?

— Це привело експедицію до провалу, а двох людей — до загибелі.

— Підіб’ємо підсумок, — сказав я, встаючи. — Бурцен — цинік. Тоцці егоїст. Сааді — собі на умі. Аніта — шукачка пригод. А хто ж, по-вашому, Олена Бурцен? Адже й її, поза сумнівом, ви вважаєте «побічно причетною» до пригоди?

— Ви порушуєте всі пристойності. Йдіть у модуль. Бажаю вам не розділити долі Бурцена й Декамповерде. Прощавайте.

Конусні броненосці застигали загостреними кам’яними горбками, але ще жили: їм належало тепер виконати останній наказ, записаний у їх генах самою природою, — відкрити на Мегері новий сезон. Енергії, накопиченої кожним конусом, якраз вистачило, щоб відростити декілька порожнистих коренів, пробити ними омертвілий шар ґрунту. Минуло ще трохи часу, і по цих кореневих тунелях ринули на поверхню зародки й гусінь, личинки й бактерії. Вони несли з собою насіння, пилок, спори, які потрапляли вже зовсім не у стерильний ґрунт. До цього часу конуси розсипалися й удобрили землю. Все необхідне для нового витка еволюції було підготовлено.

РОЗДІЛ 7

Червоне й Жовте сонця помінялися місцями. Рівень жовтої радіації був ще достатньо високий. І сонця рушили назустріч одне одному. Червоне виходило в зеніт, Жовте повзло по лінії обрію. Коли вони порівнялися, радіація опустилася майже до прийнятного рівня. Із землі, немов розпрямлені пружини, викинули колючкуваті пагони кущі, пробилася жорстка трава. Відтак буру колючу порість почали заселяти перші після вимерлих броненосців тварини. Худий птах, що явно поквапився з появою на цей ще напівмертвий світ, із неспокоєм подивився в небо: там, де ледве рожевів місяць, засвітилася і все дужче розгоралася дивна зірочка.

Багаж ми затягнули в модуль ще напередодні. Крім того, я захопив з корабля ще декілька коробок з продуктами, але акуратно розставляти їх полінувався — все одно через декілька годин вивантажувати. Від цього безладу і в без того не дуже просторому модулі стало ще тісніше.

Скрипучим старечим голосом капітан дав відлік, забувши попрощатися хоча б із професором. Мов гірку насінину гіперліт виплюнув модуль у космос.

Нічого не було. Ні гулу, ні перевантаження, ні вібрації. Ілюмінатори заліпив знайомий помідорний туман, похлюпався і зник. Відкрилося небо — темне, в цукровій пудрі незнайомих сузір’їв. Модуль вийшов на навколопланетну орбіту: то в одному, то в другому вікні ми бачили блідо-рожевий ніздрюватий млинець Мегери. Ще три-чотири витки, ми візьмемо пеленг на радіомаяк, залишений ще Бурценом, і підемо на посадку. Робити мені не було що: автопілот упевнено прокручував простеньку програму, але я тримав руки на пульті. Ілюзія того, що ти контролюєш політ, додає чимало впевненості.

Поки ми кружляли навколо Мегери, я з цікавістю поглядав навсібіч — в оточенні з чотирьох місяців і двох сонць планета не була схожа на те, що я бачив раніше. Якби Масграйв прочитав мої думки тієї миті, він не забув би відзначити, що називати сонце «оточенням» планети можуть лише неуки, які не спромоглися в початковій школі вивчити, що навколо чого обертається. Незважаючи ні на що, центром світу мені здавалася саме планета, на якій чи поряд з якою я знаходжуся.

— Що там зараз унизу, професоре?

— Закінчується 25-й сезон. Фаза Червоного сонця і двох супутників. Жарко, сухо, ясно. Не виключені пилові бурі, але це залежить від рослинності.

— Ви побували на Мегері й не знаєте, яка там рослинність?

— Звідки? Люди на Мегері були чотири рази: причому двічі — в один і той самий сезон. Три сезони ми більш-менш собі уявляємо. Флору, фауну. А що діється на планеті в решту пір року, бачив лише той верблюд, якого ніхто не бачив.

— Фольклор?

— Стародавня бедуїнська приказка. Мудрість предків-кочівників.

— Яким же чином ви передбачаєте пилову бурю? Наскільки я пам’ятаю, при даному положенні небесних світил на Мегеру ніхто не висідав.

— Ні, все значно простіше, — засміявся Сааді. — В моєму інституті на Землі створена модель Мегери зі всіма її сонцями й місяцями, температурою й вологістю, тиском і освітленістю. Ми можемо досить точно передбачати фізико-метеорологічну характеристику кожного сезону. А ось як на всі перепади реагує жива природа, змоделювати наразі не вдалося.

— Шкода.

— Чого шкода? Що не в той сезон летимо? Не шкодуйте, Олесю. Для нас форма одягу там завжди однакова: костюм, шолом. Необхідне захисне поле. Чи ви розраховували позасмагати?

Як же, подумав я, засмагнеш там. Так засмагнеш, що потім шукати не буде що. Двоє вже спробували… Думки мимоволі повернулися до експедиції Бурцена:

— Набілю, — запитав я, — ви засуджуєте Бурцена з Анітою?

Професор зітхнув, помовчав.

— То ви все-таки довідалися…

— А ви що гадали? — обурився я. Слово «довідалися» різонуло слух. — І цей факт, що зіграв фатальну роль у тій експедиції, ви думали від мене втаїти? Даруйте, любий професор, але це скидається на нещирість.

— Ну що ви, Олексо! Дуже вас прошу: не розцінюйте мою ухильність таким чином. Ось ви питаєте, чи засуджую я Аніту й Фелікса. А хто я, щоб їх засуджувати? Чи хоча б обговорювати? Я намагаюся не торкатися нічийого особистого життя. Значно більше мене цікавить наука. І Мегера, до якої ми, між іншим, підлітаємо.

Внизу вже вималювалася цеглисто-руда поверхня в щетинистих бородавках горбів. Модуль спланерував на сухий, рівний п’ятачок ґрунту, гойднувся й завмер.

— Ну, куди далі, професоре?

— Форстанція знаходиться десь тут. — Голос мого супутника звучав злегка хрипко, мимоволі виказуючи хвилювання.

Радіокомпас указував на горб метрів за п’ятнадцять від нас. Я вглядівся: приземкуватий, з похилою округлою вершиною, весь покритий бурою кучерявою травою, з якої пружно вибивалися пучки окремих безлистих чагарників, — такий самий горб, як і сусідні. Немов половинку кокосового горіха вкопали в ґрунт. А всередині цього «горішка», під «шкаралупою» силового поля й незламних стін — оснащена лабораторія, житлові відсіки, прилади, інструменти, запас харчових концентратів на декілька років, водний регенератор. При необхідності на форстанції можна сховатися від будь-якої мислимої небезпеки, дати сигнал лиха на Землю, довгий час відсиджуватися, чекаючи допомоги. Освоєння планет завжди починається з будівництва форстанцій. І все-таки космонавти, хоч як це парадоксально, не люблять збудовані для їх-таки власної безпеки надзахищені бункери, намагаються якомога менше часу проводити за товстими стінами. Втім, це я розумію: люди летять через пів-Усесвіту не для того, щоб відсиджуватися в екранованих казематах. Навіть при колонізації поселенці будують свої міста зовсім не поряд з форстанцією першопрохідців, що здавалося б природним, а чи не на протилежному краю планети.

— Хто маскував форстанцію? Ви, професоре? — запитав я, силкуючись розгледіти в кургані, на який указував компас, хоч якусь ознаку людської діяльності.

— Кібер, — дещо сухо відповів Набіль. Напевно, вирішив, що я критикую. — Ідея Фелікса. Я наполягав на підземному варіанті.

Я штовхнув пальцем кнопку, вмикаючи звуковий перетворювач.

— А пароль? Пароль усе той самий? — стривожився раптом Сааді.

— Той самий, той самий, — запевнив я його.

До всіх наших форстанцій, де б вони не знаходилися, встановлений раз і назавжди єдиний звуковий ключ, який не загубить навіть найнеуважніший дослідник.

— Зе-е-мля! — з деяким протягом, урочисто й водночас невпевнено, немов побоюючись, що бункер не відчиниться, промовив Сааді.

Спочатку нічого не сталося. Відтак на кургані захвилювалася трава, в основі горба з’явилися тріщини. Вони почали рости і з’єднуватися, утворюючи правильний прямокутник. З куща, що провалювався у тріщину, виплигнув пелехатий птах, метушливо залопотів недорозвиненими крилами й «побіг» по повітрю, ледь торкаючись лапами стебел. Прямокутник остаточно виділився, стінка слизнула вгору, і перед нами відкрився ледве освітлений вузький коридор.

— Ну, чого ж ви баритеся, — нетерпляче торкнув мене за плече Сааді, — в’їжджайте!

Попереду тьмяно замерехтіли червонуваті вогні, що нагадували тліючу грань. Схожість підсилювало тремтіння гарячого повітря, що ринуло з поверхні у прохолодне приміщення.

— Ви були колись у російській лазні, Набілю?

— Ні. А що?

— У російській лазні є така зала, іменована «передбанником». Там переводять подих після заходу в парню. Так от, цей шлюз нагадав мені передбанник.

— Знаєте, Лесю, давайте потім про лазню. Їдьте!

Я натиснув педаль, і модуль поволі вкотився на стикувальну турель. Двері за нами зачинилися, і відразу загуділи потужні насоси, виганяючи мегеріанську пару з передбанника форстанції.

Дивна зірочка росла, поки не зрівнялася яскравістю й розмірами з двома застиглими в небі місяцями. Відтак зірочка несподівано зникла й випірнула вже біля самої поверхні, зависнувши дивною виблискуючою сочевицею. Ніщо не вказувало на те, що літаючої сочевиці слід остерігатися. Але мегеріанський птах забився в кущі і звідти з наростаючою тривогою спостерігав за прибульцем. Коли ж «сочевиця» завмерла, прикидаючись неживою, птах ворухнувся. І тут земля тріснула під ним і поповзла, розриваючи кущ, що сховав його. Не в змозі більше стримувати страх, скуйовджений птах вискочив зі схованки, метушливо залопотів крилами й кинувся, ледве торкаючись лапами травинок, назустріч вітрові, що потягнув з пустелі.

РОЗДІЛ 8

Птах біг, метушливо лопочучи крилами, поки не уткнувся у великий колючий кущ. Зупинився й озирнувся. Кущ не міг служити безпечним сховком. Він не був таким густим, як перший, звідки його вигнали, але іншої рослинності поблизу не було. Навколо тягнулася гола, відкрита всім вітрам пустеля, обтикана обрідними кущиками чахлої жовтої трави на горбках дюн. У пустелі, звісно, не було видно ніяких ворогів, але й корм знайти там також було годі. Не вагаючись більше, птах заліз углиб єдиного куща, вподобав щонайсоковитішу гілку, потягнувся до неї. Гілка вигнулася, піднялася догори. Розсерджений птах підстрибнув, наступив на непокірну гілку двопалою лапою і з насолодою взявся за трапезу.

Відправивши Санкіна й Сааді на Мегеру, капітан гіперльота дав волю своїм емоціям. Він ударив кулаком по спинці крісла. Йому було удвічі неприємно: по-перше, він завжди вважав, що вміє контролювати власні емоції, а по-друге, жалкував, що зопалу набазікав зайвого.

Масграйв уявив, скільки неймовірних подробиць буде додано від себе репортером «Пальміри-інформ», і тихо застогнав. Будь він проклятий, день, коли почалася ця, здавалося б, забута історія.

Капітан добре пам’ятав цей день. Був він тоді на вісімнадцять років молодший, не мав ні бороди, ні наукового ступеня і до призначення пілотом у Тринадцяту гіперкосмічну літав лише третім помічником командира гіперльота. Його призначили пілотом-механіком і другим помічником Бурцена тому, що у схемах кіберів і контурах приладів він орієнтувався краще, ніж першокласний нейрохірург у нервах пацієнта. Масграйв і в польоті, під час довгих, нічим, загалом, не зайнятих діб, усі вільні години віддавав кібернетиці. Він любив науку, був відданий гіперпросторовому флотові, космосові, своєму кораблеві. Розваги визнавав лише тоді, коли вони допомагали роботі. Вже давно він зробив для себе висновок, що основою космічної навігації є дисципліна на кораблі.

Лихі передчуття з’явилися у Масграйва наступного дня після старту Тринадцятої гіперкосмічної. Наступного, а не першого — тому, що кораблі далекого сполучення злітають пізно увечері. Так рекомендують психологи: увечері люди, які майже не знають одне одного, знайомляться, вечеряють і розходяться по каютах, а вранці відчувають себе спаяним колективом.

Як годиться, вранці всі сіли за сніданок. Минулої ночі корабель вийшов у гіперпростір. Для всіх, окрім Масграйва і Бурцена, це було вперше, і головною темою розмови, природно, став червоний туман за вікном. Аніта зізналася, що не може збагнути, де знаходиться. Авжеж, вона була гарна, Аніта! Молодий геолог-італієць не зводив з неї очей, демонструючи свою байдужість до таких дрібниць, як гіперкосмос. Сааді, затинаючись і вставляючи арабські слова, почав переказувати молоді популярну брошурку про гіперкосмос. При цьому однією рукою він малював щось на серветці, а другою пригладжував шевелюру — жест цілком зайвий: його зачіска, як і костюм, була бездоганна. Бурцен мовчав, втупившись у тарілку, що було не менш красномовно, ніж коли б він дивився на Аніту, як Тоцці. Такий крен чоловічої уваги, либонь, відчула Олена, дружина командира. В усякому разі, вона з перебільшеною старанністю почала доглядати за чоловіком, пропонуючи йому то одну, то другу страву.

— … У так званому нуль-просторі за мізерний час вдається долати немислимі відстані, — глибокодумно промовляв Сааді. — Гіперкосмос суб’єктивно існує лише за світловим порогом, коли поняття швидкості втрачає сенс, а космос — зміст…

Усі посміхнулися. Й Аніта також. Вона це робила часто. Немов сонячні зайчики розліталися по кают-компанії, і кожному чоловікові здавалося, що Аніта посміхається саме йому.

Годину опісля команда зібралася в басейні. Купатися не поспішали, розсілися в шезлонги під кварцовим «сонцем», доброзичливо перекидаючись фразами, придивляючись одне до одного.

Всі зодягли купальні костюми. Лише Сааді вийшов у шовковому халаті, підперезаному поясом з китицями. Масграйв подумав було, що Сааді соромиться своєї повноти, але пізніше, коли той скинув халат, переконався, що контактолог складений як важкоатлет, — дебело, масивно, не без пухкості, але з вражаючою міццю. Альберто Тоцці, навпаки, був по-юначому стрункий, гінкий і не так широкий у плечах, як вузький у талії. Він підтяг свій шезлонг до Аніти й тепер сидів поряд, ніби ненавмисно торкаючись її плечем. Олена Бурцен влаштувалася осторонь від усіх, але при цьому уважно й непомітно поглядала то на чоловіка, то на Аніту. Фелікс, здавалося, дрімав, ні на кого не звертаючи уваги.

Наче відчувши відповідну мить, Бурцен підвівся. І всі також устали, немов чекали його команди. Ця готовність іти слідком за старшим, яку вчасно вловив Бурцен, утішила Масграйва. «Грамотно будує дисципліну, — схвально подумав він. — З таким керівником політ проходитиме без нервувань».

У басейні, забувши про субординацію, всі почали дуріти, хлюпатися. Аніта, не звертаючи уваги на Тоцці, що всюди її супроводжував, підпливла до командира.

— Здається, ви виросли на березі океану? — відзначив Бурцен.

Замість відповіді Аніта глибоко вдихнула, видихнула, ще кілька разів вдихнула й видихнула, зсунула плечі, мовби вичавлюючи з легенів повітря, і раптом занурилася у воду. Декілька митей — і Аніта завмерла на дні басейну. Крізь зеленкувату воду важко було розгледіти вираз її обличчя, але поза — розкинуті руки, витягнуті ноги — свідчила про повне розслаблення її тіла.

— Затримка дихання, — сказав Сааді.

— На видиху, — додав Тоцці, стурбовано вдивляючись у воду.

Бурцен подивився на хронометр і нічого не сказав. Масграйв про всяк випадок також відзначив час: довго вона так пролежить? Напевно, довго, інакше не бралася б.

— Скільки? — не витримав першим Альберто.

— Дві двадцять, — відповів Бурцен.

— Та заспокойтеся ви, — обурилася бортовий лікар, — звичайне аутогенне тренування. Пролежить ще хвилину й випірне.

— Вона не ворушиться, — сказав Тоцці, і всі знову тривожно подивилися на дно басейну.

— Три тридцять п’ять, — ні до кого не звертаючись, промовив Бурцен.

— Дурниці, — не втрималася його дружина, — Аніта знайома з технікою пірнання. Я бачила, як вона готувалася. Якщо «замкнешся» за всіма правилами, можна пролежати хвилин сім. Це так елементарно!

Не дослухавши дружину, Бурцен пірнув у воду, підхопив Аніту й за допомогою Альберто виніс її на борт.

— Ви мене чуєте? — Бурцен підвів дівчину, обнявши її круглі засмаглі плечі, і, немов обпечена дотиком, Аніта розплющила очі.

— … Скільки? — промовила вона ледь хрипким голосом.

— Три хвилини сорок.

— Чому так мало? — щиро засмутилася вона й тут збагнула, що її навмисно витягнули з води. — Це ви мене рятували? — запитала вона Бурцена.

— Ми всі дуже злякалися, — відповів той збентежено, продовжуючи підтримувати її за плечі.

— Далебі, не варто було, — Аніта встала, поправила волосся. — Я вмію пірнати. Можу пробути під водою сім з половиною хвилин. Адже я виросла на березі океану. Але все одно спасибі — мене ще ніколи не рятували…

Вона вдячно посміхнулася, і тут трапилося те, чого, на думку Масграйва, не повинно було трапитися. Погляди Аніти й Бурцена зустрілися. Тривало це якусь мить. Масграйв не сумнівався, що лише він один, та й то тому, що знаходився зовсім близько, міг бачити відразу обидва обличчя, помітив цю зустріч поглядів.

З тієї хвилини і виникло у Тері Масграйва передчуття біди. У цьому він не помилився. Помилився в іншому — все, що помітив він, помітила й Олена Бурцен…

Вітер, потягнувшись до пустелі, пройшовся теплою долонею по чубатих чагарниках, доброзичливо колихнув травинки, пригладив пісочні пaсочки дюн. Відтак він кілька разів прогулявся туди-назад, з кожним разом стаючи все різкішим і жорсткішим, зачепився за найвищий горб і розшаленів. Підхопив пригорщу піску, розкрутив, жбурнув на кущ, де сховався птах. Кущ відразу ж поглинула дюна. Вітер не втихомирився, а заходився здіймати пісок з новою силою.

РОЗДІЛ 9

Континент закружляв у піщаній бурі. Від горба до горба металися люті смерчі, й там, де вони проносилися, зникав у піску чагарник, свіжонасипані дюни злітали в повітря білястим порохом, оголюючи покручені, спечені стовбури дерев. Через деякий час на стовбурах, зовні зовсім безживних, набухали вузли, звідти пробивалися свіжі пагони. Але вітер іноді повертався, немов пригадавши про щось, підхоплював ожиле дерево й ніс його через весь континент, поки воно не чіплялося за якусь іншу рослину або вітрові самому не набридала його іграшка. Найнаполегливіші вихори пробивалися крізь багаторядний чагарниковий живопліт до пересохлого озера, але, розтративши всі сили на прорив, помирали, й лише жалюгідні дрібки піску потрапляли на скам’яніле дно.

Поки кібер перетягував з модуля наші речі, я з Набілем обійшов форстанцію. Багато часу це не забрало: не рахуючи підсобних приміщень, бункер являв собою центральну залу, яка вважалася такою лише за назвою. Насправді це був усього лише «п’ятачок» культурно-побутового призначення сім на сім метрів. До «зали» прилягав крихітний водний павільйончик із запасом води й регенератором. Навколо десяток кімнаток-комірок з окремими виходами в залу. В кімнатах було сіро й безлико: ліжко, шафа, стіл з переговорним пристроєм, два стільці. Немов і не жили тут ніколи люди, не сміялися, не сперечалися…

Незабаром Набіль вийшов на поверхню, а я відвідав нижній рівень, де розташовувалися склад і лабораторії, а затим піднявся в обсерваторію у верхній, купольній частині форстанції, але й там нічого цікавого не виявив. Ми почали перетягувати багаж, не сподіваючись розібратися з ним до вечора. Однак за допомогою кібера все виявилося примощеним значно раніше. Я сказав «вечора», маючи на увазі корабельний час. На Мегері не існувало темної, «нічної» пори доби, і тому на форстанції ми встановили той відлік часу, який був нам зручний. Для мене й Сааді став звичним бортовий час гіперльота, який ми покинули.

Упоравшись із пожитками, ми нашвидку перекусили, і кожен зайнявся своєю справою: Набіль — складанням польового психоіндикатора, я — перевіркою й регулюванням костюмів, покликаних уберегти нас від усіляких небезпек.

У нас була остання модель — захисний костюм з автономним силовим генератором. Надійна штука — блокує тебе від усього живого, окрім людини. Щоб можна було надати допомогу в разі чого. Я налагодив ширину захисного поля до десяти сантиметрів — так, принаймні, зачіпатимеш не кожну гілку, а через одну. Відтак приладнав фільтри, під’єднав псі-екрани проти гіпервипромінювань, відрегулював довжину стволів бластерів, щоб вони не виявилися коротшими від товщини захисного поля. Якщо зопалу торохнеш у власний захист зсередини, вважай, що кремація відбулася. Затим укомплектував НЗ. Перевірив кеб — гусеничну платформу з великим відкидним ліхтарем. Коли я звільнився, Набіль уже пішов відпочивати.

Я запитав кібера, чи не переказував мені щось напарник. Виявилося, переказував. Я вислухав довге, хвилин на сім, кучеряве послання, яке зводилося до того, щоб я, якщо не зумію поснідати з ним о сьомій тридцять, до восьмої був у кебі. Кібер відтворив повідомлення дослівно, зі всіма інтонаціями Абу-Фейсала і, що найдивовижніше, голосом, мов дві краплі води схожим на голос професора.

— У тебе декілька звукових програм? — здивувався я.

— Мій діапазон, — не без гордості повідомив кібер, — дозволяє модулювати будь-які звуки, доступні людському слухові.

— А нумо! — зацікавився я.

І тут кібер видав маленьке попурі, в якому були й гул космічного корабля на старті, і дзвін розбитої чашки, й обривок арії Розіни з «Севільського цирульника», й ціла гама всіляких чоловічих і жіночих голосів. Відтак, немов співак, що добре відкашлявся й розім’яв голосові зв’язки, основним своїм баритоном кібер запропонував:

— Який музичний твір послухаємо?

Я встав з-за столу:

— Обов’язково, обов’язково послухаємо, але іншим разом. А зараз час спати. Втім, давай щось останнє. З бурценівських записів…

Тільки-но голова моя торкнулася подушки, хрусткої і свіжої, як і простирадла, я заснув.

Мені рідко сняться сни. Зазвичай я сплю непробудним, так званим богатирським сном, який повністю, повернувши якийсь внутрішній вимикач, вилучає мене з буття на шість-сім годин. Лише перед пробудженням іноді я бачу невиразні, розпливчасті картини, та й ті не запам’ятовую. Але тієї ночі, незважаючи на втому, спалося кепсько. Снилися, немов караючи за ночі без сновидінь, страхіття. Цілими серіями.

— Облиш її, або я не знаю що зроблю! — приглушеним жіночим голосом закричав раптом кібер.

Побачивши, що я розплющив очі, кібер замовк. Я поглянув на годинник: спав три години. А кібер весь цей час не змовкав.

— Що за безглузді жарти?

— Це не жарти, — винувато відповів робот.

— А що? Колискова для кіберів?

— Ні, не колискова. Один з останніх бурценівських записів, як ви просили. Але якщо вам не сподобалося, я поставлю інший…

— Стоп, стоп! Чий це був голос?

— Олени Бурцен.

— Так… А коли зроблено запис?

Мені негайно відповіли. Вийшла нісенітниця. Я напружився і зміркував, що кібер перевів дату в умовну систему, яку ми з Сааді ввели для форстанції. Перерахував на абсолютний час. Виходило, запис зроблений на третій день, а точніше, на третю ніч перебування Тринадцятої гіперкосмічної на Мегері. Вочевидь, справді розмовляли її учасники. Але як кібер записав інтимну розмову? І навіщо?

— Де ти це почув? — запитав я.

— Тут.

— У цій кімнаті? А хто в ній жив?

Новина прозвучала для мене несподівано. Я не марновірний, але, якби знав, що загиблий учений жив у цій кімнаті, навряд чи з десяти кімнат на форстанції вибрав би саме цю.

— Якого дідька ти записав чужу особисту розмову? — обурився я.

— Я не записував. Я запам’ятав. Я взагалі все запам’ятовую. У мене практично необмежена пам’ять. Її об’єм…

— Гаразд, помовч. Дай подумати. Так. Я попросив тебе програти бурценівські записи? Повтори.

Раптом кібер заговорив моїм голосом:

— «… А зараз час спати. Втім, давай щось останнє. З бурценівських записів…»

Значить, кібер зрозумів мене буквально. Спрацював якийсь асоціативний ланцюг у його електронному мозку, який увімкнув з десятків і сотень можливих епізодів запис голосу самого Бурцена і його розмови з дружиною. Останньої розмови. На ранок Бурцен і Аніта пішли на маршрут і не повернулися.

Відчуваючи себе так, ніби уриваюся вночі в чужу спальню, я звелів кіберові прокрутити той запис іще раз.

Спочатку зазвучала легка естрадна мелодія, дуже популярна двадцять років тому і знайома мені зі спогадів дитинства. Запхикала сіттара. Відтак пролунав легкий шум кроків.

— Феліксе! — покликав жіночий голос.

— Так! Хто там? — сонно відгукнувся Бурцен. — А, це ти, Олено.

— А ти думав хто?

— Ну що ти, справді…

— Феліксе, мені здається, ти небайдужий до Аніти.

— Перестань верзти нісенітницю.

— Феліксе, облиш її.

— Слухай, давай припинимо цю розмову. Завтра рано вставати.

— Гаразд, я піду. Але прошу: облиш її. Облиш її, або я не знаю що зроблю! — Пролунав жіночий плач.

Прошурхотіли кроки, і знову залишилася лише музика.

— Все. Спасибі за концерт. Іди в залу. — Я відіслав кібера і знову ліг.

Від підслуханої розмови залишився неприємний осад. Не лише тому, що без запрошення вторгся в чужий сімейний конфлікт. Із голосу дружини Бурцена я зрозумів, що вона справді ладна на все…

Сказавши «а», прийнято говорити «б». Припустимо, що Олена Бурцен була доведена до крайності. Я почав думати, чи мала вона можливість… сприяти загибелі чоловіка й Аніти. Відповідь довго шукати не довелося: як медик Олена Бурцен могла й… організувати їх смерть. Так, я постарався наскільки можна пом’якшити це слово: бортовий лікар мав і мотив і засоби, щоб учинити вбивство!

Не можу повірити! Невже та строга втомлена жінка з сухуватим голосом, якою я побачив її на екрані гіперзв’язку, два десятиліття тому була здатна вбити з ревнощів? Але вона була здатна й плакати від ревнощів, і погрожувати. Що, дивлячись на неї сьогодні, навіть припустити важко. То все-таки вбивство? Подія для людської цивілізації надзвичайна, майже немислима, але яка все ж час від часу трапляється. Он воно як буває! Я узявся за це розслідування, щоб розвіяти підозри, а не укріплювати їх. Ех, якби можна було зараз зустрітися з самою Оленою Бурцен!

Утім, чом би й ні? Якщо не зустрітися, то побалакати з нею цілком реально. Добре, що мене забезпечили чотирма флашерами, не забувши додати, що це резерв «Пальміри-інформ».

Я записав питання до Бурцен — усього два слова. Вставив кристал у флашер і звелів кіберові запустити його. Через декілька хвилин флашер вийде в космос, перейде в гіперпростір, витративши на перехід майже всю свою масу. Відтак дасть останній спалах — і у вигляді хвиль прийде на навколоземний ретранслятор. Ще за годину Олена Бурцен отримає гіперграму. У ній будуть указані за абсолютним часом дата, година, хвилина, секунда відповіді й моє повідомлення. Цієї миті другий мій флашер, поставлений на прийом, пірне у гіперкосмос.

Лише жалюгідні дрібки піску падали на скам’яніле дно, але поступово купки зростали в купи, і, коли б піщана буря тривала дещо довше, котлован засипало б цілком. Але небесний секстет над Мегерою вже грав нову музику. Розтанув у рожевому серпанку найбільший місяць, замість нього різнобарвною ніздрюватою скибою нависла половинка четвертого, меншого супутника планети. Вітер, ніби за помахом диригентської палички, ослаб, а незабаром і зовсім ущух. Розпрямилися прим’яті чагарники, в улоговинах, розчищених від наносів, пробилася рідка гостролиста травичка. А на дні сухого котловану, в самому його центрі, потемніла й почала потихеньку розпливатися темна волога пляма.

РОЗДІЛ 10

Волога пляма росла, вогкий пісок просідав, обсипався, утворюючи в середині котловану маленький кратер. І ось уже калюжка, боязка, невпевнена, але така, що увібрала у своє маленьке люстерко все рожево-червоно-оранжеве небо, задрижала в цьому мікрократері, підштовхувана нетерплячим водограєм розбудженого джерела. Заворушилися й деякі корчаки, розкидані вітром у пустелі. Вони знову почали випускати коріння, але вже не углиб, немов відчуваючи, що ураганів боятися більше не треба, а вшир, розкидаючи і в повітрі, і у верхньому шарі ґрунту жорсткі колючі пагони. На повітряних корінцях поки не було листя. Спека ще стояла пекельна.

Гіперграма знайшла Олену Бурцен в Улан-Уде на конференції з тибетської медицини. Тільки-но закінчив доповідь відомий професор, що присвятив більшу частину свого життя розшифруванню й аналізові тибетських манускриптів. «Нарешті, — заявив учений, — нам відкрилося мистецтво стародавніх лікарів, що володіли секретом поєднання лікарських препаратів і психотерапії…»

— Ні, що ви на це скажете, — з понурим обуренням звернувся до неї делегат із сусіднього крісла, сухорлявий сутулий чоловік у чорному кімоно. — Навіщо вчитися у пращурів тому, що самі вміємо чудово робити?

— Чудово, та не зовсім, — заперечила Бурцен. — Чудово буде лише тоді, коли людина сама зможе лікувати себе власними ресурсами. А ми, лікарі, будемо лише зрідка допомагати їй, якщо треба.

Знайшовши опонента в такій безпосередній близькості, сутулий делегат споважнів, очі його заблищали. Він уже було відкрив рота, щоб дати гідну відсіч, як у стільниці перед Бурцен засвітився напис: «Термінова інформація».

— Даруйте, — сказала Бурцен сусідові, здивовано витягуючи з інформаційного віконця блакитний конверт гіперграми.

«Ви винні?» — прочитала вона, все ще не розуміючи, про що йде мова. Перевела погляд на підпис: «Санкін, планета Мегера, форстанція «Мегера-1», час виходу на зворотний зв’язок…»

Рука Олени Бурцен дрібно затремтіла. «Дасть мені колись спокій ця клята планета? — подумала вона. — Чи все життя переслідуватиме мов кошмарна примара? І хто це такий Санкін?» Бурцен розірвала гіперграму надвоє, склала половинки, ще раз розірвала навпіл, викинула клаптики в утилізатор.

На трибуну вийшов новий доповідач, почав говорити, але Олена його не чула. Перед очима стояли сірі друковані літери, відкреслені знаком питання: «Ви винні?»

Думки її, не стримуючись більше, покотилися назад, через роки, набираючи швидкість, мов спущений з гори візок. До часу знайомства з Феліксом Бурценом вона вже була свого роду знаменитістю. Ще не у вченому світі, а серед студентів. Вона закінчувала четвертий курс медінституту, і в неї вже були наукові праці. Олена приймала похвали без зарозумілості, але як належне: вона знала, що наука про людську психіку — її лікарське покликання, і головні відкриття ще попереду. У неї були в молодості захоплення, але вона, повертаючись додому з побачення, кожен крок, кожну фразу свого проводиря піддавала безжальному аналізові. Симпатії випаровувалися під спопеляючим променем логіки і психології.

З Феліксом вона познайомилася на перегляді в Будинку кіно. Показували новий фільм модного режисера. Картина була незрозуміла й тягуча. Олена нудьгувала, але піти не наважувалася — кіномани сиділи тихо, благоговіючи перед авторитетом, і вона боялася перешкодити їх таїнству споглядання. Раптом за два ряди попереду хтось підвівся і, ледь пригнувшись, але цілком упевнено, не звертаючи уваги на шикання естетів, почав пробиратися до виходу. Олена скористалася нагодою і прошмигнула услід. «Я вам дуже зобов’язана», — сказала вона на вулиці своєму «рятівникові».

Ним виявився молодий чоловік звичайної зовнішності, років двадцяти двох. Від лівої його скроні до вилиці тягнувся блідо-рожевий шрам. «Якби не ви, я б так і не пішла. І згаяла б цілий вечір», — повторила вона. «Тоді ваш вечір належить мені, — негайно зреагував молодий чоловік. — Пропоную піти до Ваганича. — «А хто такий Ваганич?» — засміялася Олена. «Ваганич — це мій друг!» — урочисто пояснив новий знайомий. Олена кивнула.

У передпокої квартири, куди привів її Фелікс, було тихо, й Олена з обуренням було подумала, що Ваганич усього лише спритний привід. Але тут Фелікс відчинив двері до кімнати, і вона побачила, що в кімнаті сидить чоловік зо п’ятнадцять. «Звичайна вечірка», — вирішила вона, але знову помилилася. Тут ішов диспут — присутні захоплено обговорювали англійський романтизм дев’ятнадцятого століття. «Ви що, філологи?» — запитала Олена й дуже здивувалася, дізнавшись, що єдиним літературознавцем у компанії є сам господар, Ваганич.

Після диспуту Фелікс провів Олену додому і, прощаючись, навіть не запитав телефон.

Її це зачепило, й вона перейшла в атаку за всіма правилами класичного роману: з’явилася у Ваганича через декілька днів, але не сама, а з приятелем, познайомила його з Феліксом і почала відчайдушно кокетувати з обома. У перший вечір між двома кавалерами, котрі не підозрювали, що є лише розмінними фігурами в гросмейстерських руках, виник легкий холодок. Наступного вечора холодок трансформувався у стійку неприязнь, а при третій зустрічі відбулася легка сварка, в якій Олена стала на бік Фелікса. Ображений приятель пішов, а Фелікс того вечора вперше її поцілував. Через місяць Бурцен освідчився в коханні. Олена привітала себе з перемогою.

Тепер, вигравши битву, залишалося лише, як завжди, проаналізувати ситуацію, відкинути емоції й заспокоїтися. Але тут Олена зрозуміла, що не хоче ніяких міркувань, ніякої логіки — вона просто хоче кохати, не замислюючись, стрімголов, кохати цього сильного, розумного чоловіка і бути завжди з ним.

Вони одружилися. Здивувавши друзів і полестивши Феліксові, Олена узяла прізвище чоловіка — акт вельми рідкісний, що вважався архаїчним. В один рік вони отримали дипломи, Фелікс — космоеколога, Олена — лікаря-психіатра, й відразу ж відлетіли на стажування на Грін-Трікстер.

Перші чотири роки були найкращими в їх сумісному житті. Кожен день на маловивченій планеті серед трохи суворих, але незмінно доброзичливих колоністів був насичений улюбленою роботою. І головне, одне одним. Може, вони й осіли б на Грін-Трікстері назовсім, але через особливості клімату довелося повернутися на Землю, де зазвичай жінки народжували нормальних, здорових дітей. Але в Олени виявилося невиліковне безпліддя. Вона дуже переживала, Фелікс як міг її заспокоював. Олена зайнялася наукою, зацікавившись серйозно психотерапією, заглибилася в дослідження.

Віддавши свій мозок науці, Олена звернула всі душевні пориви на Фелікса, кохання до нього з кожним днем, з кожним місяцем розгоралося, вимагаючи постійно бачити й чути чоловіка. Це гнітюче діяло на Фелікса, пригноблювало його, але Олена нічого не могла з собою вдіяти. Вона не відчувала впевненості в непорушності збудованого нею вогнища й, отримавши запрошення летіти в Тринадцяту гіперкосмічну разом з чоловіком, була втішена. Їй не хотілося відпускати Фелікса самого. В цьому крилася її помилка. Не варто було їй летіти, хай би Фелікс відпочив від неї. Але хіба вона його обтяжувала?

А потім, на форстанції, чи треба було набратися рішучості не пустити Аніту й Фелікса в той останній маршрут? Чи не в її владі було зупинити фатальний хід подій і не допустити такого страшного й незворотного фіналу? Але як? Не рахуючи різких, але безпечних збурень психофону планети та власних тяжких думок, приводу заперечувати проти їх сумісного маршруту не знайшлося. І все-таки, якби вона сказала «ні», Фелікс і Аніта не пішли б… Хай би зрозуміли, що вона ревнує, хай було б соромно, але вони не пішли б і залишилися б живі.

Олена Бурцен вирвала з делегатського блокнота аркуш і швидко написала: «Гіперграма. Мегера-1. Санкіну. Фелікс був для мене дорожчим від життя. Приїжджайте. Я розповім про нього. Олена Бурцен».

Спека ще стояла добряча, але в атмосфері планети відчувалися якісь зміни. Синіло небо, повітря робилося все рідшим, легшим. І здавалося, саме від цього повітря поодиноким тваринам і рослинам, що пережили попередні сезони, хотілося прорвати оболонку вже застарілої й віджилої своє плоті, й перетворитися на щось нове й досконале. Як це зробити, вони не знали, і тому просто існували, віддавшись стихії природи. Лише джерело не переставало збільшуватися в розмірах, розмивати піщані береги, заповнюючи котлован під рожево-блакитним навісом мегеріанського неба.

РОЗДІЛ 11

Навколо котловану на сотні кілометрів тягнулася бура пустеля, втикана пересохлими пучками грудкоподібних кущів. Весь цей далекий, чужий світ лежав під рожево-блакитним навісом неба майже без руху, не проявляючи жодних ознак життя. Та все ж він жив. Жив напруженим очікуванням того, що мало трапитися. І тут у прозорій безхмарній порожнечі метнулася, вибухнула біла блискавка, немов ляснув крилами гігантський птах. Ще, ще розриви. Лавина блискавок устромилася в пустелю. І та у відповідь стихії неначе блаженно заворушилася. Почався сезон пробудження.

Скільки разів, готуючись до відрядження, я бачив зображення планети у відеозаписі й подумки малював її за звітами експедицій. І навіть учора, коли вдивлявся в оглядові екрани форстанції, я все ж ніяк не міг добрати, чому цю планету нарекли таким неприємним ім’ям. Причому, я з’ясовував спеціально, планету одностайно охрестили Мегерою в Академії астрономії відразу після проглядання запису першого автономного телеблоку, опущеного на поверхню планети. Але вже після виходу з форстанції я з лишком отримав усю бракуючу гаму відчуттів.

Перший маршрут ми виконали на кебі — станційному всюдиході. Він є прямокутною платформою з чотирма кріслами і корпусом із прозорого репелону.

Від’їхавши метрів двісті, ми зупинилися.

— Ну як тут із розумом, професоре? — поцікавився я.

Сааді стурбовано порався з великим чорним ящиком, який, як я зрозумів, і був тим самим польовим психоіндикатором. Судячи з невдоволеного мимрення Абу-Фейсала, прилад відмовлявся проводити задуману професором революцію в контактології.

— Не ладнається? — співчутливо запитав я.

— Не можу второпати, Олесю. Якщо вірити показам детектора, то все навколо буквально вирує від вищої нервової діяльності.

Я подивився на шкалу, де примітивний індикатор справді витанцьовував схвильований танець в інтервалі «інтелекту», і розреготався.

— Як розуміти ваш сміх? — образився Сааді.

— Вітаю, професоре. Ваш геніальний прилад, поза сумнівом, справний. І чудово діє.

— Але я не можу повірити…

— Тоді ви відмовляєтеся повірити в нашу з вами розумність!

Абу-Фейсал почав було заперечувати, але зупинився на півслові й також розсміявся, зрозумівши свою помилку. Він забув винести псі-мікрофони назовні, а репелонова кабіна виявилася чудовим екраном. Її захисні стінки не лише ізолювали «детектор розуму» від усіх зовнішніх псі-хвиль, але й блокували внутрішні. Довелося опустити стінки й винести датчики на зовнішній бік. Індикатор відразу заспокоївся, завмерши десь трохи вище нуля. Зате занепокоїлися ми з Сааді.

Ні, ми хвилювалися не за свою безпеку. Нас захищала силова автоматика костюмів і шоломофільтри, а стінки кеба, якщо знадобиться, закриються в частки секунди. І не повітря Мегери діяло на нас якимось особливим чином. Це було майже земне за складом повітря, цілком придатне для дихання, та ще контрольоване легеневим монітором.

Зловісним, неприязним зробилося світло, що заливало пустелю: рожево-бузкове, похмуре. Немов у міражному мареві тремтіли над нами диск Червоного сонця і три малі місяці. Звісно, світло сонця не змінилося, але за склом кабіни воно здавалося блідим, ірреальним. Не розсіюване репелоном світло огорнуло нас, і я пройнявся раптом відчуттям, що світ планети, по якій ми колесили на кебі, зовсім не мертвотна пустка. Цей світ, незалежно від наших відчуттів, живе своїм життям, чужим нам і незрозумілим, а ми, дві земні істоти, — непрохані гості в цьому світі…

— Вам нічого не здалося, Набілю? — запитав я, мимоволі приглушуючи голос.

— Ага, значить, і ви відчули! — зрадів професор. — Але не лякайтеся. Це вплив психофону Мегери. Ознак позаземного інтелекту наразі немає. Біодіяльність планети лише на нижчих і середніх рівнях.

За шість годин подорожі Мегерою ми не зустріли жодної живої істоти. Навіть птаха абиякого, на кшталт того, що ми сполохали біля бункера, не побачили. Не втримавшись, я демонстративно поспитав у професора, де ж його горезвісна фауна.

— Під нами, під нами, — Набіль указав пальцем униз, — у ґрунтовому шарі. Щонайменша зміна погоди — мегеріанські спори й личинки почнуть прокидатися.

— А коли зміниться погода? — допитував я.

— Ось-ось повинна, судячи з положення Червоного сонця.

Я подивився в небо й нічого особливого не побачив, хіба що сонце стало яскравішим, а один з місяців зайшов частково за другого. Тепер положення небесних тіл нагадувало мені нахилену вісімку.

Несподівано осторонь хруснуло, ніби хтось зламав об коліно суху галузу. Машинально я штовхнув ногою гальмо й одночасно увімкнув захист. Репелон кеба зімкнувся над нами.

— Що це було, Набілю?

— Точно не впевнений, але схоже на електричний розряд.

Знову повторився тріск, і небо розверзлося над нами. Білий зиґзаґ блискавки встромився в пустелю. Почалася гроза, якої я ніколи в житті не бачив. У цілком чистому, без жодної хмаринки, небі спалахували вогненні кулі й стрічки. Одна з блискавок ударила в дюну метрів за п’ять від нас. Бура потріскана глина миттєво розпеклася до білого жару, спучилася пухирями й знову затверділа. Ураган бушував декілька хвилин і, видно, розрядивши без користі весь свій арсенал, покривши поверхню планети пухирями опіків, ущух.

— Ну що, їдемо далі? — запропонував я, але професор мене не почув.

— Дивись! — Він указав на найближчий оплав.

Спечений ґрунт навколо пузирчастого горба покрився мережею дрібних тріщин. Звідти виповзали, мов зміїні язички, стебла з роздвоєними верхівками. Ці травинки й справді чимось нагадували змій. Неспішно, але неймовірно швидко для рослин витягувалися вони із землі жовтуватими трубками, які ставали все вищими, товщими, міцнішими…

На наших очах тоненькі паростки перетворилися у схожий на реп’ях кущ. Він продовжував рости. Стебла стали стовбурами, від них вистрілили золотистими кучериками бічні пагони. За лічені хвилини пагони-кучерики опустилися вниз до ґрунту й почали розповзатися в різні боки. Деякі пагони потрапляли у тріщини і, певно, викидали корінці. Тут-таки починали підніматися вгору й товщати нові паростки. Один довгий відросток дотягнувся до нашого кеба, тицьнувся в гусеницю.

— Що робитимемо, професоре? — занепокоївся я. — В механізм кеба рослинам, звісно, не проникнути, але ходову частину вони можуть обплутати своїми мацаками.

Сааді поплескав мене по плечу:

— Боїтеся за техніку, Олесю?

— Боюся не боюся, але краще скажіть вашим бур’янам, щоб проростали кудись в інший бік.

— На жаль! Вони мене не почують. А якщо й почують, то навряд чи послухають. «Детектор розуму» стверджує, що інтелектом тутешній творець обділив енергійні рослини.

— Тоді доведеться їх потурбувати, без попередніх контактологічних дебатів.

Я увімкнув задню передачу, ледь прокрутив гусениці. Немов здригнувшись від болю, обірваний пагін зметнувся вгору. Над місцем обриву відразу ж виник маленький димний клуб. Такий самий я бачив на Землі, коли наступив у лісі на старий гриб-димовик. Лише ця хмарка була не зі спор, не з соку чи якоїсь сокової пари, а складалося з найдрібнішої мошкари, що вирвалася на свободу крізь порожнисту серцевину пагона.

Тим часом на основному стовбурі рослини, в півметрі від землі, набубнявіла колюча яйцеподібна шишка. Схожість із яйцем ще більше посилилася, коли шишка репнула. З неї найнатуральнішим чином вилупилася істота, що нагадувала непомірно товстого короткого хробака-трепанга. Новонароджена істота з похвальною рішучістю рушила за мошкарою. Не звертаючи уваги на розгойдування гілки, істота доповзла до краю і там зупинилася, мовби роздумуючи, що робити далі.

— Що кличе його до братів по деревному соку? — сказав ущипливо я. — Чи не той одвічний потяг до контакту?

— Можливо, — погодився Сааді. — Тільки контакт у даному випадку продиктований мотивами гастрономічними.

І справді, з тіла «трепанга» почали викидатися тонкі довгі язички. До них прилипала мошкара, і язички поверталися в тіло, а трепанг знову і знову закидав їх у густу хмарку комах.

Звідкись метеоритом налетів ширококрилий птах, промайнув над кущем і зник удалині. Разом з ним зник і трепанг.

— Прощавай, допитливий друже наш! Приємного тобі контакту! — Я помахав рукою.

Сааді був зайнятий своїми думками і не підтримав жарту.

— Ну ось і дочекалися, — повідомив він. — Пустеля прокидається. Зміна пір року.

Лише зараз до мене дійшло, що нам пощастило спостерігати найважливіше на Мегері — еволюцію живого світу. Розряд блискавки пробудив спори, що дрімали в ґрунті. Поєднання сонць і місяців створило необхідні умови, і на поверхні Мегери завирувало життя, закружляло у фієсті сприятливого сезону.

— Що робитимемо, Абу-Фейсале?

— Поїдемо додому. На сьогодні досить. Треба відпочити, опрацювати отримані матеріали й підготуватися до завтрашнього виходу. Думається, ми побачимо ще чимало цікавого.

Я погодився з контактологом: його завдання — шукати інтелект, моє — обдумати все, що стосується Тринадцятої гіперкосмічної.

Назад ми їхали навпростець і через тридцять хвилин були вже біля бункера. Наш рукотворний курган не потрапив у зону грози й тому зустрів тією самою безрадісною іржавою купиною. Ми в’їхали у «передбанник», прошлюзувалися. Кожен зайнявся своєю роботою, і до самого вечора ми не спілкувалися, поки гроза не підійшла до бункера.

Коли перші блискавки обрушилися на пересохлий барабан ґрунту над форстанцією, ми вже сиділи в обсерваторії. Увімкнувши фіксуючу апаратуру, я озброївся кінокамерою.

Перед нами повторилася точнісінько та сама картина, що і в пустелі. Спочатку виросло дерево. Я відправив кібера зламати гілку. З місця облому випурхнула хмара гнусу, дозрів і вилупився ненажерливий трепанг. Але далі події почали розгортатися інакше. На трепанга напав уже не птах, а черепаха, що казна-звідки «прискакала» на непомірно довгих павучих ніжках. Хрумкнувши, вона проковтнула половину трепанга. Яка це була половина, передня чи задня, сказати було важко, але таке утинання, як не дивно, пішло трепангові на користь. Уціліла його половина, не гаючись, відростила декілька рухомих кінцівок. Істота моторно задріботіла кудись у пустелю…

— Еволюція… — немов прочитавши мої думки, сказав Сааді.

Хоча виходило, що я сперечаюся з самим собою, але, сприкрений проникливістю партнера, я все ж зважився заперечити:

— Чи далеко вона заведе, така еволюція? Половинку хробака зжеруть або біля найближчого куща, або трохи далі…

— Хай біля наступного куща, — махнув рукою Сааді. — Все одно рано чи пізно знайдеться хижак, прояв розуму якого поставить його над рештою всієї органічної природи…

— Киньте, професоре, скільки разів виявлялося, що хижак, якому приписували розум, не прислухався навіть до інстинктів самозбереження.

— Обережніше, Олесю, обережніше. В людського розуму були свої етапи розвитку. Свої пори року, так би мовити. Було в нашій історії варварство, середньовіччя, фашизм. Соціальні антагонізми, злочинність, були спроби ядерного самогубства. Ми переступили через усе це — а значить, піднялися на нові щаблі інтелекту…

Мені згадалися матеріали Тринадцятої гіперкосмічної, відеозапис, який я встиг проглянути на Пальмірі. З озера діставали тіла Аніти й Бурцена. Діставали, вірніше, їх порожні костюми, такі ж новенькі і так само надійні, як і наші. Лише без шоломів.

— Якби переступили, то не гинули б люди, — сказав я несподівано для себе.

І Сааді вгадав мої думки. Чи не тому, що подумав про те саме?

— Ви про загибель Фелікса й Аніти? — з викликом промовив він. — Але до чого тут це? Нещасний випадок…

— Не певен…

Сааді почервонів. Він завжди червонів, як тільки я заговорював про давні події.

— Не розумію, про що ви говорите, Олексо Васильовичу. Я давно здогадуюся, які у вас бродять думки. Ви припускаєте, що сталося вбивство?

Я помовчав, і Набіль Сааді почервонів ще більше.

— Абу-Фейсале, а ви вірите, що двох досвідчених учених не могли захистити ні поле, ні кеб, ні костюми?

— Вони вийшли з кеба. Біля озера була досить густа рослинність. Фелікс, щоб не пошкодити дерева, залишив кеб і пройшов далі пішки.

— Гаразд. Припустимо, Фелікс і Аніта стояли на березі й спостерігали. Але як вони опинилися в озері? Яким чином? Що пробило силовий захист?

— А ви звернули увагу, що поле вимикається, коли знімаєш шолом!..

— Атож! А чому вони були без шоломів? Ніхто в комісії на це питання до ладу не відповів, усі лише знизували плечима: зняли — тому й загинули. А я питаю: чому зняли?

Сааді лише знизав плечима.

— Повітря тут за складом близьке до земного, особливо в деякі зелені сезони. Може, закортіло подихати трохи без шолома? Або ризикнули встановити без шолома контакт із невідомим індуктором?

— Навіть якщо ми знайдемо на Мегері розум з телепатичними здібностями, — заперечив я, — то тоді отримаємо відповідь лише на питання, чому люди могли опинитися в озері без шоломів. Але не на питання, чому вони зняли шоломи. Чи, ви вважаєте, супергіпноінтелект пробив захист? Експерти практично виключають таку напругу псі-поля. З другого боку, будь-який учасник експедиції за бажання легко міг підстроїти нещасний випадок. Наприклад, викликати несправність легеневого монітора, і в певну мить люди почали задихатися в шоломах. Або втратили контроль над собою…

— Дикість якась. Але… але, покладемо, технічно це підстроїти можна. Проте навіщо? Ви, Олексо Васильовичу, поза сумнівом, великий знавець детективної літератури. То пригадайте: сищики минулого завжди починали розслідування з питання «кому вигідно?». Кому могло знадобитися вбивати Аніту й Бурцена?

— Хочете мотив?

— Так, якщо завгодно. Мотив!

Я так захопився суперечкою, що забув про свій намір діяти з позицій адвоката і повністю увійшов у роль обвинувача.

— Мотив Олени Бурцен — ревнощі. Мотив Альберто Тоцці — нерозділене кохання, ущемлене самолюбство й ті-таки ревнощі. Мотив Масграйва — найнепереконливіший, але все-таки припустимий — ненависть до підривачів експедиційної дисципліни. Лише у вас немає видимого мотиву, Абу-Фейсале.

— Оце вже ні, даруйте! — войовничо вигукнув контактолог. — Мотив, у такому разі, був і в мене. Ми з Бурценом були, користуючись вашою термінологією, заклятими науковими ворогами!

Сезон пробудження вихлюпнув на поверхню життя, що дрімало в надрах планети. Суворий клімат двадцяти п’яти пір року затримав розвиток спор, личинок, насіння. І раптом життя це, знуджене за світлом, негайно кинулося в спіральну, стрімку круговерть еволюції.

РОЗДІЛ 12

Медуза поворушила мацаками, розпростала краї мантії й, натягнувши желеподібне тіло між гілок високого дерева, наготувалася до полювання. Голод спонукав діяти цю хижу істоту, примушував вслухатися в кожен шерех. Медуза відчула, вловила сите вдоволене воркотання другої медузи на дальньому краю лісу, і від цього ще нестерпніше закортіло їсти. Внутрішнім слухом медуза відзначила наближення якоїсь крупної живності до її дерева. Напружилася, перетворившись у груду залізних напівпрозорих м’язів.

Декілька днів ми працювали, виїжджали в маршрути, спостерігали. І все одно вирішення головного питання — хто вбив? — не просувалося далі умоглядних легковажних висновків.

Те, що Сааді сам зводив на себе можливі підозри, жодною мірою не заспокоювало мене. Навпаки, цей припущений мотив злочину захопив мою уяву. Мене вразило, як вправно й довго приховував Сааді наукову ворожнечу з Бурценом: у жодному звіті, в жодній розмові на це не було зроблено й натяку. А ворожнеча існувала. Відсилаючи з Мегери репортаж на Пальміру, я вставив у гіперграму прохання розібратися в антагонізмі двох учених. Через дві доби я знову пожертвував останнім редакційним флашером, вивівши його в гіперкосмос за відповіддю. Як я й розраховував, мої колеги на Пальмірі не підвели. Неквапливі у звичайних справах, вони володіли даром мобілізувати сили, коли це було потрібно.

У повідомленні мовилося, що Бурцен був головним науковим опонентом Набіля Сааді. Хоча обоє дослідників представляли різні галузі науки, їх інтереси непримиренно стикалися в одному — в суперечці про походження позаземного інтелекту. Теорії Бурцена й Сааді підтримувалися різними групами вчених. Сааді відстоював досить сміливу теорію неорганічних мислячих структур, Бурцен же доводив прямо протилежне. Він був переконаний, що носієм розуму може бути лише біологічний утвір, продукт органічної еволюції.

Мотив Сааді треба було розглядати як вельми серйозний. Загибель Бурцена, по-перше, позбавляла професора від, як він сам висловився, «заклятого наукового ворога», який міг, довівши свою правоту, скинути Сааді з академічного п’єдесталу. А по-друге, приписуючи загибель людей таємничому гіпнотичному випромінюванню, яке імовірно могло бути продуктом позаземного інтелекту, Сааді отримував якщо не підтвердження, то значне підкріплення своїх наукових позицій.

Я вже не сумнівався, що хтось третій свідомо чи несвідомо винен у тому, що Бурцен і Аніта зняли шоломи й… пірнули в озеро.

Озеро… Кілька разів під’їжджали ми з Набілем до самого яру, схожого на пересохлий покинутий кар’єр. Коли б не старі відеозаписи та крихітний водограй джерела на дні, ми нізащо не впізнали б у цьому котловані загадкове озеро. Те саме, що розливається тут лише в одну пору року — в двадцять шостий сезон. Розливається, щоб перед початком нового циклу висохнути. Те саме озеро, яке так чи інакше прийняло, забрало чи пожерло два людські життя.

Сезон, який переживала Мегера, можна було без вагань назвати сезоном пробудження озера.

З кожним днем калюжка збільшувалася, росла, рівень води піднімався, і калюжка ця все більше нагадувала звичайний земний ставок.

По краю озерця заколихалася синяво-зелена ряска. Козирки насичених вологою берегів затягнуло рожевою павутиною незліченних корінців, а ґрунт навколо висохлого котловану, все ще брудно-коричневого кольору, як і всюди, затягнувся обрідною травичкою. Трохи віддалік, метрів за двадцять від озера, починався «буш» — невисокий чагарниковий ліс. Його населяли літаючі, бігаючі, повзаючі. Щогодини мегеріанська фауна ставала все дивовижнішою, різноманітнішою. І в цьому прогресуючому розмаїтті видів угадувалася система. Одні пожирали других; не встигнувши перетравити жертву, хижак сам потрапляв комусь на обід. Через день ледачих трепангів, незграбних стрибаючих черепах уже не було видно. На зміну їм прийшли більш пристосовані потвори, але й від них не залишилося й сліду: життя на Мегері ускладнювалося з вражаючою швидкістю. Перед нами промайнув калейдоскоп найнеймовірніших створінь. Останнє покоління тварин, що з’явилися два дні тому, після чергового рясного дощу, відрізнялося від попередників великими розмірами, здатністю до мімікрії й майже нестримною агресивністю.

Мегеріанські мешканці намагалися нападати на нас і раніше, але то були помірно крупні особини, і ми зброю не застосовували, повністю покладаючись на захисне поле. Було навіть цікаво випробовувати власну витримку: нічого не роблячи, дивитися, як на тебе мчить чергова груда кігтів та ікол.

У день дощу на мене кинувся вепр із прямими гострими іклами, але на відстані витягнутої руки звір натрапив на захисне поле, яке повністю поглинуло енергію удару. Коли я обернувся на шум, кабан уже бився в конвульсіях.

Професор, поза сумнівом, бачив усе від початку до кінця, але не вистрілив. «Ну й витримка, — подумав я. — А раптом захисне поле відмовить?»

Як завжди, ми залишили кеб на галявині, щоб дарма не знищувати рослинність, і рушили пішки, зрідка перекидаючись словами. Сааді не відривав очей від психоіндикатора. Прилад висів у нього на грудях, і професор раз у раз спотикався. Коли Абу-Фейсал перечепився за чергове кореневище, з дерева раптом просто йому на голову спланерувала прозора медуза.

Захист, певна річ, не вимкнувся, але медуза падала плавно, і поле її не відкинуло, а лише зупинило, блокувавши простір навколо костюма на задані декілька сантиметрів. Тоді медуза спробувала заковтнути Сааді разом із захисним полем. Половину тулуба контактолога накрило желеподібним ковпаком.

— Що робитимемо, професоре? — зі всією незворушністю, на яку був здатен, поспитав я.

Навіть подвійна оболонка з репелонового шолома й тіла медузи не могла приховати написані на обличчі професора лють і переляк. Абу-Фейсал розставив ноги, напружив плечі і, допомагаючи собі руками, спробував зірвати слизисте покривало.

— Ви схожі на Лаокоона, професоре, — відзначив я, наводячи на нього об’єктив. — Наші читачі, поза сумнівом, порівнюватимуть ваш поєдинок з відомою скульптурною групою[10].

— Припиніть ваші жарти!.. — прохрипів Сааді, марно силкуючись звільнитися. — Краще придумайте щось!

— А що? Ми ж домовилися не застосовувати зброю. Зняти медузу голіруч неможливо… Послухайте, Набілю, ви мене добре бачите?

— Бачу, — похмуро відгукнувся Сааді. — Трохи розпливчасто, але бачу…

— Ну то й нехай собі висить. А ми підемо далі. Гадаю, через півгодини медуза переконається у «вашій повній неїстівності» й відчепиться. Потерпіть, Абу-Фейсале, зате збережемо медузі життя…

Абу-Фейсал не захотів терпіти. Він стиснув кулак, із рукава висунувся бластер і зав’яз у напівпрозорому желе. Палахнув спалах, і на всі боки бризнули обвуглені драглисті шматки.

Аналізуючи поведінку професора в цих епізодах, я прийшов до висновку, що Набіль Сааді куди жорсткіший, ніж може здатися з вигляду. Його експансивна манера триматися у поєднанні з певною потайливістю й науковим фанатизмом могли дати грізну суміш.

Що більше я роздумував про учасників Тринадцятої гіперкосмічної, то менше вірив у те, що злочин скоїла дружина Бурцена або Тоцці, що досі очолювали мій «список підозрюваних». Вони навряд чи були здатні розробити детальний план убивства, розрахувати час, підготувати технічну частину й не вагаючись здійснити задум, а після цього впевнено й уміло заперечувати свою причетність до пригоди.

Узяти хоча б гіперграму Олени Бурцен. Хіба це визнання провини, як здалося спочатку? Жінка могла передумати, пробачити покійного чоловіка, дозволити скористатися сімейними архівами. Ні, злочин могла скоїти лише жорстока, розумна, лукава людина, наділена незвичайною силою й рішучістю. Тут був потрібен холодний розрахунок, а не сплеск емоцій.

Масграйв? У принципі, він міг здійснити задуманий злочин. Він категоричний, твердий, прагне у всіх питаннях наполягти на своєму. Нехай навіть Масграйв неабиякою мірою «фанатик від дисципліни», але чи міг такий чоловік, незалежно від обставин, сам піти на порушення закону в експедиції, на найстрашніший злочин? Маловірогідно.

Не витримує аналізу й версія про його злочинну халатність. Навіть якщо Масграйв припустився помилки, яка призвела до трагедії, і не зізнався (що, втім, суперечить прямоті його вдачі), то від комісії, яка займалася цією справою цілий рік і навіть вилітала на Мегеру, приховати якусь технічну накладку було б украй важко. Власне, експерти розбирали два припущення: про технічну несправність і можливість присутності зовнішнього, мегеріанського чинника. Першу версію вони визнали необґрунтованою, і немає причин сумніватися в компетентності комісії.

Що ж залишається? Та сама гіпотеза про хижу парапсихологічну істоту, яка змусила учених вимкнути силове поле і знищила їх. І ще — Набіль Сааді.

Версія про те, що злочин скоївся не без участі Сааді, легко вбирала в себе нові мотивування. Кожен додатковий штрих ув’язувався з цим припущенням, не викликаючи суперечностей. Залишалося лише дивитися й чекати.

Закінчувалася передостання доба нашого перебування на Мегері. І тут захиталася, відхилилася від нуля стрільця психоіндикатора. Перший порив — виплигнути з кеба і негайно йти на джерело псі-хвиль — Сааді стримав.

— Джерело слабке, — сказав він, — якщо там справді жива істота, невідомо ще, як вона поведеться. Треба взяти три-чотири пеленги з різних точок, визначити точне місцезнаходження джерела й негайно повернутися на базу. А там уже ще раз перевіримо устаткування, захист і погодимо план подальших дій.

Я не став сперечатися з контактологом. Узяли чотири пеленги і встановили, що псі-випромінювання йдуть із озера. Джерело практично не переміщалося. Я спокійно довів кеб до форстанції й перед тим, як загнати його в шлюз, ще раз гарненько обміркував ситуацію.

Завтра ми вирушимо до озера, відшукаємо джерело псі-хвиль, і таємниця Мегери буде розкрита. Чим це обернеться для Сааді? Якщо в озері виявиться загадковий Розум і Сааді вступить з ним у контакт, то він сміливо може ставати в шеренгу геніїв поряд з Архімедом, Ньютоном, Ейнштейном… Якщо ж визначать у псі-хвилюваннях озера суто фізичний феномен або, скажімо, примітивну тварину, що розвинула в собі телепатичний орган, тоді плани Сааді здобути на Мегері підтвердження своєї вченої доктрини луснуть, мов мильна булька. Чи не повторюється зараз історія, яка трапилася вісімнадцять років тому і яка так трагічно закінчилася для опонента Сааді, — космоеколога Бурцена? Чому ж не припустити, що у схожій ситуації станеться аналогічна розв’язка?

А чи не означає це, що під личиною професорської поважності ховається злочинець? Тоді і з репортером Санкіним також трапиться «нещасний випадок»? І ще один свідок зникне. Звісно, з вини шкідливого невловимого позаземного інтелекту. Принаймні, так стверджуватиме перед черговою комісією професор Набіль Сааді. Поза сумнівом, інтерес до його теорії зросте у всіх наукових колах. Думці очевидців і тих, що «брали участь особисто» вірить багато хто. І чи не для цього напросився Сааді в мої напарники? Якщо він убив Бурцена, щоб перешкодити встановити істину, що завадить йому знову підіграти власній науковій честолюбності? Яким чином? Учинивши ще одне вбивство. Коло замкнулося…

Авжеж, якщо й справді справа стоїть так, стає зрозумілим, чому сьогодні Набіль не пішов до озера. Злочин треба підготувати й не залишити жодних доказів. А може, злочин уже готується? Сама по собі затремтіла стрілка психоіндикатора, чи з допомогою Сааді?

У будь-якому випадку, вирішив я, завтра треба бути готовим до всього. Я ще раз перевірив спорядження. Відтак увів інформацію в резервний форстанційний супутник гіперзв’язку. Викликав кібера й наказав йому запустити флашер рівно о двадцятій нуль-нуль за місцевим часом. Якщо я повернуся, встигну відмінити екстрене повідомлення. Відтак я прийняв крижаний душ, випив чашку гарячого шоколаду і вперше за останні дні заснув нормальним глибоким сном.

Груда напівпрозорих м’язів бризнула дрібними обвугленими шматками, беззвучно гинучи під ударом вогненного променя. Всі мегеріанські хижаки відчули, що на планеті з’явився новий, досконаліший, аніж вони, звір, і відзначили про себе, що на двоногу прямоходячу істоту полювати не можна. Тепер медузи пропускали людей, намагаючись нічим не виказати свою присутність. Але не це було головним для медуз. Якась незрозуміла тривожна хвиля уривалася в їх мислячі органи, примушувала забувати про голод, про інстинкт самозбереження. І хвиля ця йшла від озера, яке вже піднялося до самих країв котловану.

РОЗДІЛ 13

Мовби пробуючи силу, озеро бавилося сміттям, що потрапило в нього зі струмками, розчиняло органічні частинки, а неорганічні речовини опускало на тверде нескаламучене дно. Напружившись, зібравши волю міріадів клітин воєдино, озеро накинулося на ліс телепатичним арканом і потягнуло все живе, немов затягуючи петлю. І мегеріанський ліс здригнувся, і застигли в жаху перед неминучою загибеллю звірі. Й лише третій місяць безпристрасно продовжував висіти в небі.

Стрілка «детектора розуму» вчора хитнулася, коли ми наближалися до третьої зони. Це зовсім поряд з озером. Разом із Сааді ми з самого початку досліджень розбили район на умовні зони. Озеро, де виловили костюми загиблих учених, ми прийняли за зону «нуль», кожні наступні сто метрів по радіусу — за чергову зону. Наша форстанція, таким чином, потрапляла у вісімдесят третю зону.

Кілька разів запеленгувавши джерело псі-хвиль, ми встановили, що випромінювання відходять від берега або з поверхні озера. За саадієвською шкалою визначили інтенсивність інтелекту. Вийшло десь на рівні пітекантропа. Не бозна що, але я особисто не став би відкладати знайомство з телепатом. Проте Сааді вирішив, що знайомитися зарано і слід ще зачекати. Я добряче розсердився, хоча наступного дня визнав, що контактолог мав рацію.

Ми виїхали зранку. Кеб залишили, як завжди, не доїжджаючи до озера. Увімкнули детектор. Стрілка відразу стрибнула. Пішли далі пішки. Я — позаду, Сааді трохи попереду. Абу-Фейсала було не впізнати. Професор то мов загіпнотизований не відводив очей від свого індикатора, то починав дико озиратися навсібіч. Я добре розумів збудження професора: він стояв на порозі відкриття або…

Йти було важко: вночі пройшла злива, і ліс, ще вчора придатний для легких піших прогулянок, перетворився на справжнє рослинне пекло. Все переплелося й переплуталося. Трава витягнулася й обвилася навколо колючого підліска, чагарники зацвіли соковитими жовтими джгутами, які за ніч обкрутили й немов зв’язали один з одним деревні стовбури, а бурі, зелені й канаркові крони дерев зійшлися вгорі в суцільну клаптеву ковдру. Під цим покривом мегеріанський ліс намагався утримати дорогоцінну, життєдайну вологу. На всіх лісових рівнях, від ґрунту, що чавкав під ногами, до листяного даху, вирувало й кричало на всі голоси, ударялося об наші захисні поля й відлітало в боки чужопланетне життя.

Ми пробивалися крізь зарості, де підпірнаючи під гілля, де, мов криголами, розсовуючи листя власною вагою, де деручись по завалах, наче по драбині. Ось якби попрацювати бластером хоча б дві хвилини, то перед нами лежала б зручна, в міру широка просіка. Причому, я певен, вона через добу знову повністю заросла б. Не виключаю, що я так і вчинив би, якби в мене був інший супутник. Але Сааді за таку вільність потім заїсть.

Здавалося, ці зарості ніколи не скінчаться. Я поділився з Сааді побоюваннями, що ліс може обірватися край самої води і останній наш крок буде просто в озеро. Але ми побоювалися марно. Перед озером рослинність рідшала, на берегах залишалася лише жорстка коротка трава. Якби це був земний ліс, то кращого майданчика під туристський бівуак і бажати годі. Але ми були не на відпочинку й пам’ятали про тутешні сюрпризи. Тому обоє відразу уловили в ідилічному пейзажі якусь неприродність, якусь невідповідність тому, що зустрічалося нам досі й склалося в єдину загальну картину.

Помітивши, як Сааді перевірив зброю, я теж намацав свій бластер. Однак потреби в тому не було. Нападати на мене ніхто начебто не збирався, та й захисне поле страхувало від несподіванок.

Ми розставили апаратуру, датчики, укріпили детектор. З його показів виходило, що десь у озері й справді причаївся хтось злегка мислячий. Це було неймовірно і могло обіцяти несподіванки, якщо прилад не брехав.

Червоне сонце закотилося за обрій і звідти підсвічувало третій місяць, і без того сяючий у променях Жовтого сонця, мов мідна таріль. Інших місяців на небі видно не було. День стояв спекотний, хоча в костюмах ми не відчували цього. Високу температуру поверхні виказувало тремтливе, затягнене серпанком випарів повітря.

Було тихо. У моєму шоломофоні звично шелестіло дихання Набіля Сааді, приглушено доносилися з лісу тваринні схлипи та дзвеніло декілька ручаїв, що народилися з нічною зливою й тепер із дзюрчанням прямували до наповнюваного озера.

Я підійшов до краю й обережно глянув униз. На секунду мені здалося, що озеро дивиться на мене. Озеро, що стало раптом величезним, незмигним скляно-блакитним оком.

Я відсахнувся. Може, так було і з Бурценом та Анітою: вони наблизилися, заглянули у воду — і вже не змогли відвернутися… Але чому ж вони зірвали шоломи?..

— Що показує ваш детектор, Набілю?

— Скоро дійде до половини середнього рівня людського інтелекту.

Я свиснув. Для сенсації вже достатньо. Але для вирішення проблеми показів індикатора замало.

— А коли, по-вашому, можна буде почати контакт?

— Зачекаємо… Джерело випромінювань себе ніяк не проявляє.

І раптом щось трапилося. Ми спочатку навіть не збагнули що. Ніби ліс перетворився на один перевантажений гігантський трансформатор, завібрував від гулу, викинув над деревами заклубочені баранці диму… Вони повзли до озера звідусіль. Чорні хмари, що наступали в наш бік, складалися не з кіптяви, а з міріадів комах.

Мить, — і небо потемніло. Ми опинилися в сиропі з мошкари, втративши будь-яку видимість, нічого не розрізняючи в цьому ентомологічному[11] хаосі. Мало-помалу комарина завіса порідшала, й ми виявили в потоці комах дрібних і середніх птахів.

Окрім повітряної міграції до озера котився й інший потік. Огинаючи наші ноги по контуру захисного поля, з лісу поспішали до води змії, ящірки… Найбільше вражало, що все це поспішало не на водопій. Лавина живих істот підходила до урвища і, не затримуючись, стікала вниз. Незліченні виляски об воду падаючих тіл злилися в один суцільний нескінченний сплеск.

Я чув подібний гул лише одного разу. Це було на Землі. На Нижній Волзі я несподівано став свідком жерехового[12] бою. Я пригадав, як велика зграя жерехів оточила на мілководді косяк малька і, поступово стискуючи кільце, затіяла бенкет. Ляскали хвости, чавкали пащі, виплигували, марно намагаючись врятуватися, з води мальки. Здавалося, річка закипіла в тому місці, де хижаки влаштували полювання.

«Хижаки? Полювання?» — спіймав я себе на зіставленні. Яке може бути полювання, якщо в озері, за показами звичайних приладів, нікого немає.

Хвиля дрібної живності схлинула, на зміну їй прийшла хвиля більшої звірини. Нарешті ми змогли розгледіти озеро. На наш подив, на його поверхні не плавали чорними шаром мертві комахи, не борсалися потопаючі плазуни, не били крилом намоклі птахи. Озеро залишалося так само кришталево-чистим, яким було й раніше, до початку цієї страхітливої міграції. Дуже скоро ми зрозуміли, точніше, не зрозуміли, а побачили, що відбувається: все живе, потрапивши у воду, миттю йшло на дно і поступово розчинялося в озері, не залишаючи після себе жодного сліду…

Нескінченний живий потік лився в озеро декілька годин. Одночасно підвищувався псі-рівень джерела, яке, вочевидь, і спонукало тварин іти назустріч власній загибелі.

Жива річка почала вичерпуватися, коли інтенсивність псі-поля досягла контрольного рівня. Судячи з усього, в околицях озера більше не залишилося ніякої живності. Озеро, що наповнилося майже до країв, починало виявляти неспокій: по ньому без будь-якої причини прокочувалися брижі, на берег випліскувалися хльосткі язики води. Один з останніх мешканців Мегери, схожий на краба з трьома дзьобастими пташиними головами дивогляд спробував утриматися на березі, але хвиля, розігнавшись, лизнула його панцир і відкотилася. Тут-таки суглобисті ноги краба підломилися, панцир зблід, а три голови разом задерлися догори, розкрили дзьоби й одночасно трьома горлянками видали різкий крик. Я підійшов і черевиком штовхнув останки краба в озеро.

Зачекавши і не отримавши більше їжі, озеро нарешті звернуло увагу на нас. На поверхні, що майже заспокоїлася, виник раптом тугий прозорий горб. Він піднявся, постояв нерухомо, а відтак рушив у наш бік. Докотився до берега і мацаком потягнувся до мене. Ось так озеро і схопило Бурцена й Аніту, що залишилися без шоломів. Схопило, щоби зжерти, перетравити до останньої кісточки у своїй ненаситній утробі Ось він, убивця! Я буквально затремтів від ненависті. Цей монстр, це чудовисько не має права на існування!

Рука сама поповзла вгору й націлилася розкритою долонею в центр огидливого, вологого, ніби спливаючого слиною язика озера-хижака.

— Стій! — не скрикнув навіть, а вискнув Сааді. — Ви не смієте!..

— Ще й як смію, — зціпивши зуби, відповів я, відштовхуючи його.

З рукавички між вказівним і середнім пальцями вискочив ствол бластера. Тепер останній рух — ледь стиснути кулак.

Але я недооцінив Сааді. Перш ніж я встиг вистрілити, Набіль опинився в мене за спиною і…

Захисне поле костюма відгороджує людське тіло від усього, крім людського тіла. Це необхідно: у космосі трапляється всяке, і товариш, якщо треба, повинен зуміти надати першу допомогу: розстебнути одяг, дати ліки, зробити масаж серця… Рука в рукавичці буде зупинена полем, але гола рука безперешкодно дійде до автоматичних застібок костюма. Цієї обставини я не врахував у своїх мудруваннях, але, як видно, врахував Набіль Сааді.

… Засукана по лікоть волохата рука професора промайнула у мене над головою. Озеро спалахнуло перед очима, немов наднова зірка, і розсипалося на кольорові танцюючі кільця. Я знепритомнів, можливо, на декілька секунд. Отямившись, я побачив у руках у Набіля Сааді мій шолом. Я зрозумів, що програв, хоча й розгадав таємницю вбивства.

І того разу, сімнадцять років тому, Набіль підкрався до Бурцена й Аніти, оглушив їх по черзі ударом голого кулака, оскільки сили йому не позичати. Відтак зняв шоломи й зіштовхнув астронавтів у озеро, про властивості якого вже знав… Тепер моя черга… Але гіперграма моя дійде, я гину недаремно…

Ані сил, ані сенсу чинити опір далі не було.

У небі над Мегерою продовжували свою нескінченну плутанину два сонця — Червоне й Жовте — і чотири супутники — кам’яні безживні місяці. Стихії володіли планетою неподільно двадцять п’ять сезонів у році з двадцяти шести. І лише на один сезон знехотя передавали свої права Розумові, що прокидався. Нечисленні мислячі озера з цікавістю оглядали, обмацували телепатичним арканом планету, обмінювалися враженнями. Їхні думки були про візит прибульців, кортіло дізнатися про них і зрозуміти. Розумові ставало тісно у двадцять шостій порі року…

ЕПІЛОГ

Всім своїм виглядом — кошлатими насупленими бровами, носом, сварливо навислим над нижньою половиною обличчя, підібганими губами — Таламян виражав невдоволення. Він заявив:

— Я вами невдоволений, Олексо Васильовичу. Ви дозволили вашим фантазіям завести вас надто далеко. Ну гаразд, я ладен зрозуміти, що у вас промайнула думка про зв’язок загибелі людей на чужій планеті зі злочином. Але ви її, цю нікчемну думку, не лише не викинули, ви її перетворили на робочу гіпотезу, поставили під сумнів порядність таких людей, як доктор Олена Бурцен, капітан Масграйв, професор Сааді…

Олекса Санкін сидів у кріслі напроти Головного і не підводив очей.

Набіль Сааді великодушно погодився детективні завихрення Олекси не розголошувати й обіцяв забути, тому всім необізнаним було відомо лише те, що Сааді й Санкін провели блискучу розвідку планети Мегера, виявили унікальну мислячу субстанцію і встановили з нею контакт.

Перемовини з Озером почалися того-таки пам’ятного й багатого враженнями дня. Олекса, котрий зовсім уже було розпрощався з життям, зі здивуванням виявив, що його голова — в шоломі! Зате Сааді сидів на землі з голою головою, і його шолом валявся в траві. Спочатку Олекса подумав, що Абу-Фейсал з’їхав з глузду або впав у транс, загіпнотизований хижаком. Відтак помітив, що погляд професора, спрямований на Озеро, цілком осмислений, а губи шепочуть якісь слова. Олекса прислухався, але нічого не розібрав: Сааді бурмотів беззвучно.

До Олекси нараз дійшло, що Набіль не збирався його вбивати. Удар по потилиці був єдиним засобом зупинити його нестриманий порив. Олекса подивився на спокійне Озеро і зважився. Розстебнув застібку шолома й відразу зажмурився, засліплений лавиною образів, що ринули в мозок.

У деяких символах Олексі вгадувалися мегеріанські тварини, але більшу частину зображень зрозуміти було годі. І проте контакт із позаземним інтелектом усе ж виник! Озеро, яке він мало не знищив пострілом бластера, розмовляло, намагалося знайти з ними спільну мову!

Їм нечувано пощастило. Цілком випадково гіперліт закинув Санкіна й Сааді на Мегеру саме тоді, коли наближався Двадцять шостий сезон — єдиний час, коли Озеро ставало розумним. Професор порівнював це зі звичайним людським сном у масштабі річного циклу, з тією лише різницею, що ми, люди, просипаємо в році десь чверть життя, але спимо з перервами, а Озеро спить майже дев’яносто відсотків часу, і підряд.

Якими категоріями мислить Озеро, ні Олекса, ні Сааді не зрозуміли, та й не сподівалися зрозуміти за єдиний день Контакту. Цим займатимуться сотні вчених, і важко сказати, коли стане можливим осмислений діалог. Але дещо дослідники зуміли зрозуміти: наприклад, що Озеро не самотній мислячий представник планети, що є ще й інші Озера на Мегері… Період розумності їх триває всього один сезон, коли природа дозволяє не турбуватися ні про їжу, ні про енергію. Пізніше, коли змінюються кліматичні умови, Озеро неохоче покидає свою розумну іпостась: ще декілька днів бореться, намагаючись утримати думки, що розбігаються, і не помічає, як повертається в хижий стан.

У такий перехідний час і опинилися на березі озера Бурцен та Декамповерде. Вони уловили останні обривки думок Озера, повідомили про них на форстанцію й вирішили продовжити спостереження. Астронавти стали жертвами, але не інопланетного інтелекту, а вже бездумного, зажерливого хижака.

Санкін і Сааді застали прикордонний період Мегери, що передував станові Розуму. Озеро переходило з хижої стадії в розумну. І коли б не тверда важка рука Сааді, що останньої миті втримала Санкіна від непоправного кроку, жертвою нерозуміння цього разу міг стати мислячий представник чужої планети.

— Я помирився з Сааді, — сказав Олекса Таламянові. — Він більше не ображається…

— Це зрозуміло, — гмикнув редактор. — Набілеві Сааді віддали належне всі представники роду людського… Але як ви збираєтеся порозумітися з іншими?

— Хто ж інші? — здивувався Олекса.

Про деталі його стихійного розслідування справді знали лише двоє: Сааді — але з ним питання вже залагоджене, і Таламян, якому виконавчий форстанційний кібер дав гіперграму, не дочекавшись повернення Санкіна у призначену годину. Коли після всіх подій цього дня він потрапив на станцію і пригадав про наказ, його «детективна» версія зі всіма розписаними ним барвистими подробицями вже пішла на Пальміру. Олекса хотів послати навздогін спростування, але аварійний флашер був уже використаний.

— Гаразд, товаришу Санкін, — сказав Таламян, змінюючи гнів на ласку. — Гадаю, у вас вистачить мужності вибачитися перед усіма людьми, яких ви незаслужено образили. Це люди нашого, двадцять третього століття, а ви, Олексо, надумали їхні пристрасті міряти детективною міркою трьохсотрічної давності…

На серці в Санкіна полегшало.

Олекса зробив крок до дверей, але редактор зупинив його.

— Олесю, одна деталь у цій історії мені так і незрозуміла. Чому все-таки на Бурцені й Декамповерде не було шоломів? Озеро, яким би хижим воно не було тоді, зірвати шоломи й пробити захист костюмів не могло. Але якщо не Озеро і не хтось із членів експедиції, то що змусило астронавтів до цього? Не самі ж вони, справді, відкрилися! Чи це так і залишиться для нас загадкою століття?

— Хочеш, Рафіку, ще одну версію? Гадаю, безпомилкову, — осмілів Санкін.

— Ну-ну? — зацікавлено звів брови Таламян.

— Бурцен і Аніта були закохані одне в одного, ти знаєш?

— Але до чого тут це?

— А до того! Ніхто їх не змушував вимкнути захист костюмів, вони зняли шоломи самі й… захопилися, вчасно не заблокували захист від псі-випромінювань.

— Та навіщо, навіщо все-таки їм знадобилося знімати шоломи, ти не відповів.

— Тому, товаришу Таламян, — відповів Олекса, подивившись у вікно, — що закохані у всі часи неодмінно цілуються. А робити це в шоломах… досить незручно.

Таламян засміявся, а Санкін вийшов із кабінету і, не в змозі більше стримувати свої почуття, побіг униз сходами, перестрибуючи через сходинки.

Перекладено за виданням: ВОКРУГ СВЕТА. — 1985. — №№ 1–3.

КОРАЛИ КАЙОБЛАНКО

Чорне небо, немов оксамитне тло, підкреслювало молочну сліпучість планети, яка фарфоровим блюдцем уляглася посеред екрану. Недалеко від блюдця розмістилася трохи менша блакитнувата розеточка з темними розпливчастими плямами, схожими на грубі, мазками написані квіти.

«Що чекає нас на цих двох планетах?» — укотре спробував угадати еколог Ігор Краснов, удивляючись у диски, що наближалися, які чомусь назвали по-староіспанськи: Кайобланко і Кайонегро — Білий Камінь і Чорний Камінь. Ігоря нараз нестримно потягнуло туди, в чужий, незнайомий світ, щоб негайно, зараз же пережити все, що доля підготувала їхній експедиції.

— Бобе! — покликав він. — А може, почнемо з Кайонегро? Кажуть, це планета гір. Сто років не лазив по скелях.

Пілот Роберт Чекерс не відповів, але поза його красномовно свідчила, що він зайнятий і його краще не турбувати з дурницями.

— То що ж, на Кайонегро не полетимо? — сумно перепитав Ігор.

— Полетимо. Лише після Кайобланко.

— Ну, давай хоч туди, — зітхнув Ігор. — Тільки швидше б…

— Коли намічено, тоді й прилетимо.

— Гарантуєш?

— Якщо мене постійно не відвертатимуть від праці вчені сновиґайли.

Ігор устав, крутнув обертове крісло, сприкрено махнув рукою і вийшов з рубки. Відтак постояв у нерішучості, не знаючи, куди податися: в лабораторії й справді роботи наразі ніякої немає, спати ще рано, а з рубки Чекерс його майже виставив. «Сновиґайло»! Нічого, сядемо на Кайобланко, подивимося, хто працюватиме, а хто — сновигатиме. Так, але робити справді нема що. «Піду в салон, — подумав Ігор. — Може, там Надя. Хоч побалакаю з нормальною людиною».

Увійшовши до кают-компанії, Ігор побачив, що не помилився: Надія Сереброва, біохімік із його еколабораторії, сиділа в м’якому плюшевому кріслі, затишно підібгавши під себе ноги, руки схрестивши на грудях. Голову її майже повністю приховував відеошолом, лише злегка підфарбовані розтулені губи виглядали з-під його матової півсфери, та пружно вибивалася коротка чорна коса.

— Надійко! — покликав Ігор.

Дівчина не відповіла. Ігор підійшов до крісла, підняв з ворсистої підлоги коробку від відеокасети: «Легенди про майя, ацтеків та інків». Усе… Від фільму її тепер не відірвати. Ігор потинявся ще трохи по кают-компанії, знічев’я зірвав ромашку в квітковій ніші, сунув у коробку з-під «Легенд», посміхнувся й пішов до себе.

Тягар вимушеного неробства для Ігоря й Надії, на їх велику полегкість, закінчився на ранок.

О 6 годині 23 хвилини за бортовим часом Чекерс вивів корабель на орбіту навколо Кайобланко й вимкнув іонну тягу. Ще за годину сорок закінчилося розстикування — дисколіт скинув із себе в декілька разів більшу від нього за масою ношу, яку весь шлях штовхав перед собою. Відокремившись від вантажного причепа, що не лише містив запас пального, склади, майстерні, радіоапаратуру, але й захищав корабель від можливих небезпек у відкритому космосі, дисколіт відразу втратив на автономності й життєздатності. Проте вантаж, майже невідчутний у космічному просторі, в умовах тяжіння, близького до земного, став би непосильним тягарем. Та й у автономного дискольота запас надійності для планетарних умов більш ніж достатній. Одним коротким ударом двигунів пілот скинув дисколіт з орбіти й почав планеруючий спуск. На висоті чотирьох кілометрів, коли атмосфера стала густішою, купол над центральною частиною апарата розсунувся, і звідти з’явилися насаджені на одній осі, один над одним пропелери. Безшумно закрутились у протилежні боки могутні лопаті, і дисколіт відразу ж віднайшов опору й рух.

З цієї миті для трьох чоловік, які досі були лише членами екіпажу, а двоє, можливо, навіть лише пасажирами, почалося виконання екологічної програми. За тиждень, що його план досліджень відводив на кожну планету, їм належало зробити на невеликій висоті обліт планет і здійснити посадки на розсуд еколога. Не надто обширна програма, але їхня група була першою, й вони мали лише скласти попередній огляд, зібрати початкові дані для довгострокової, розширеної наукової експедиції.

Дисколіт на малій швидкості йшов над Кайобланко. Під ним розгорнувся справжній океан, що сховав під своєю солоною ковдрою дві третини всієї планети. Дув легкий вітер, і в смарагдових хвилях, що здіймалися наче тугі боки гігантського, важко дихаючого звіра, спалахували крижинками й відразу ж танули сріблясті закрутні. Нічого цікавого.

— Піду провідаю Роберта, — сказала Надія й вийшла з лабораторії.

Ігор нараз подумав, що Чекерс сидить у пілотському кріслі, не встаючи години з другої ночі: чомусь, навіть при найпростішому маневрі, пілоти обов’язково дублюють автоматику. А тут треба було провести гальмування, розстикування, спуск у атмосферу, перехід на вертолітний режим… Причому весь цей час Чекерс сидить сам. Присоромившись власного егоїзму, Ігор увімкнув зв’язок з рубкою.

— Гей, Бобе, як ти там? — покликав він і тут-таки почув цокання каблучків: до кабіни пілота увійшла Надя.

— Авжеж, як ти, Бобі? — повторила його питання дівчина.

Чекерс обернувся, й Надя побачила, що на його гладкому, круглощокому обличчі, якому великі пухкі губи зазвичай надавали скривдженого, буркотливого вигляду, проступив попелястого відтінку наліт. Глибоко посаджені очі опукло відтіняли синюваті мішки.

— Спасибі, нічого, — облизнув губи Роберт.

— Як це «нічого»! — вжахнулася Надя. — Та ти сам на себе не схожий. І взагалі, ти всі ці дні працював мов каторжний, а ми з Ігорем байдики били. Відпочити тобі треба…

— Ось сядемо на першу посадку — відпочину. Добу відсиплятимуся. А поки… — Роберт вибачливо посміхнувся, — поки я не відмовився б від чашки кави.

— Це я миттю, — відгукнулася Надя.

— Слухай, Бобе, — запропонував Ігор по інтеркому, — чого тобі ще шість годин чекати посадки? Йди поспи, а я давай поведу. Мені однаково робити нема що. Та ти не хвилюйся, — додав він, відчувши в мовчанні пілота сумнів, — тут же море. Тиша й спокій, ніяких тобі маневрів: знай тримай курс і нікуди не збочуй. І потім, я ж умію водити такі вози, як наш…

Це Чекерс знав: як еколог, Краснов навчався водінню малих космічних апаратів. Проте дисколіт був кораблем середнього класу, й довіряти штурвал непрофесіоналові Чекерс ніколи б не став — у космосі, на іонній тязі… Але на вертолітному ходу керувати дискольотом міг майже кожен власник любительських прав, тим більше що політ над океаном справді ніякої складності не складає. Крім того, Роберт і справді почував себе втомленим. Тому, обумовивши, що Ігор ітиме на висоті ста метрів і не швидше ста кілометрів на годину, пілот поступився своїм кріслом.

Ігор майже фізично відчував, як в океані під ними вирує, пульсує життя. До прикрості шкода було, що бортовими приладами нічого цього не побачити: програма експедиції не передбачала підводних досліджень, і, природно, зайвої апаратури — ах, як би вона зараз придалася! — на дискольоті не було. Але якщо океанські роботи не заплановані, хіба з цього випливає, що треба летіти мало не під хмарами й навіть не намагатися заглянути в море хоча б одним оком?

Спокуса виявилася не до снаги екологові. Ігор запропонував Наді знизитися до десяти метрів над поверхнею, й дівчина, якій уже надокучив одноманітний політ, з радістю його підтримала.

Ігор зрушив штурвал.

Море відразу вистелилося під самим черевом дискольота пінявою мереживною скатертиною й помчало, покотилося назад, піддражнюючи молодих учених блиском риб’ячих тіл, що виплигували з води, знаками питань вигнутих мацаків, які то тут, то там виникали над брижами, бурими колоніями зоопланктону, що покривали часом сотні квадратних метрів, немов вихлюпнуте в океан чорнило…

— Давай зачерпнемо пробу, — запропонувала Надя, й Ігор було приготувався запускати «мисливця», але помітив, що на панорамному оглядовому екрані, до самого обрію зайнятому лише блакитним небом і малахітовим морем, з’явилася чорна цятка.

«Або острівець якийсь, або…» Ігор втиснув у приладову панель клавішу, запитуючи бортову систему. Аналізатор безтурботно підморгнув йому дисплеєм і повідомив, що прямо по курсу наявна крупна біомаса, близько п’ятдесяти тонн. Ігор знову подивився на екран і сам тепер розгледів, що «біомаса» у них на шляху — величезна морська тварина, формою схожа на черепаху.

— Надю, ти її бачиш?! — закричав він.

— Бачу, бачу. Таку громадину не захочеш — помітиш. Вона ж не менша від дискольота. Давай сфотографуємо?

— Обов’язково. Я тебе проведу просто над нею.

— А це безпечно? — щоб чисте було сумління, запитала Надя, вже спішно готуючи фотоапаратуру.

— Не бійся, ми ж плуганимося на десяти метрах, а черепаха над водою підноситься всього на… — Ігор звірився з приладом, — на два з половиною. Сім метрів — прозір.

Краснов ледь зрушив штурвал, підправляючи курс точно на ціль — черепаху, що плавучим грибом розляглася на поверхні. На брудно-сірому панцирі вже розрізнялися клітини гігантських тьмяних пластин. Збоку панцира в отворі, схожому на вхід у печеру, вгадувалася втягнута голова.

Відстань між дискольотом і твариною навіть не скорочувалася, вона просто танула зі стрімкістю опущеної в окріп бурульки.

«Що ж вона голову ховає, боїться, чи що, а чи зніматися соромиться?» — з досадою подумав Ігор, усе ближче підлітаючи до черепахи.

І тут-таки, ніби у відповідь на його жалкування, з-під панцира раптом зметнувся вгору велетенський плоский дзьоб, що складав, здавалося, всю голову черепахи. За дзьобом, немов пожежний шланг за наконечником, гофрованим рукавом потягнулася зморшкувата шия. На вигляд тендітна й худа, в міру наближення дискольота вона ставала все товщою, міцнішою. Це було видовище. І коли Ігор, похопившись, струсив із себе заціпеніння, дорогоцінні миті були вже згаяні: лускаті складки шиї вповзли в екран, а над ліхтарем рубки нависла дзьобата голова з незмигними прорізами байдужих очей.

Все це відобразилося в мозку у Краснова яскравою й неживою миттєвою картиною… Сліпучим ліхтариком спалахнула і згасла думка, що зараз буде зіткнення…

Але, як усі справжні водії, Ігор у критичних ситуаціях умів інстинктивно, не роздумуючи, за частки секунди ухвалювати оптимальні рішення.

— Надю, тримайся! — крикнув Ігор.

Дисколіт слухняно накренився, завалившись уперед, і на всій швидкості встромився у воду перед самою черепахою. За сплеском падіння пролунав глухий удар, дисколіт труснуло, обривисто тенькнула, луснувши, сталь. Відтак закашлявся й затих вертолітний движок, і запала тиша. Пускаючи крихітні шалені бульбашки, по оглядовому склу розповзалася прозора волога блакить. «Ми тонемо», — подумав Ігор. Над рубкою пропливло неосяжне кістяне черево, промайнули і зникли два ряди страхітливих пазуристих ластів. Знову щось дряпнуло по даху.

Борючись із іскрами, що стрибали перед очима, — приклався-таки чолом об панель! — Ігор труснув головою.

— Надіє, Роберте! — покликав він. — Ви цілі?

— Я ціла! — пискнула перелякано Надя. — Йду до тебе.

У динаміку, що пов’язував рубку з каютами, і зокрема з каютою, куди пішов поспати Чекерс, почулося щось гучне й невиразне. Що саме, Ігор з цієї скоромовки не розібрав, але з тону, який не віщував нічого хорошого, зрозумів, що неушкоджений і пілот.

«Вже непогано, — подумав Ігор, — усі живі й здорові. А що наша посудина?» Він подивився на екран і побачив, що дисколіт уже повністю під водою і продовжує, планеруючи, поволі поринати. Краснов стурбовано увімкнув загальний огляд. Унизу починали вимальовуватися розпливчасті обриси дна. Ігор з полегкістю зітхнув: добре хоч, тут неглибоко…

— Добре хоч, тут неглибоко, — вторячи його думкам, промовив у нього за плечем Чекерс.

Голос у пілота, чи то від хвилювань, чи то від чогось іншого, був захриплий.

Ігор обернувся. У дверях стояла Надія, що вже встигла опанувати себе, але все ще з залишками переляку в округлених очах, а поряд з нею — Роберт, насуплений, вируючий обуренням, з червоною пом’ятою смугою від подушки на щоці.

Краснов мовчки піднявся з пілотського крісла; теж не кажучи ні слова, Чекерс зайняв своє місце, поклав долоні на штурвал. І вчасно: з синяви туманним силуетом на екран насувалася загострена підводна скеля. Надія зажмурилася, чекаючи катастрофи, але Роберт вправно почаклував гальмівними площинами, і дисколіт відразу втратив горизонтальну швидкість. Він м’яко слизнув уздовж скелі вниз і, скреготнувши лапами амортизаторів по дну, зупинився. У кабіні стало помітно темніше.

Ігор клацнув вимикачем.

— З приїздом! — із жартівливою безтурботністю почав він, але зустрів такий лютий погляд пілота, що затнувся й почав крутити назад-вперед регулятор освітлення.

— Мало тобі одного подвигу? Вирішив тепер і світло зіпсувати? — не витримавши, вибухнув Чекерс.

За улюбленого шефа заступилася Надія.

— Ну що ти, Бобі! Хіба Ігор навмисне…

— Справді, чого це я! Подумаєш, дав маху. Ну, втопив чоловік ненавмисно космічний корабель, то й що з того?

— Послухай, Роберте, — сказав Ігор, — може, я й розгубився на мить, але все одно іншого виходу в мене не було.

— Та якого виходу?! Звідки? Що це за вихід такий — топити дисколіт?

— А-а, я й забув: адже ти нічого не знаєш, — зміркував Ігор і розповів про зустріч з рептилією.

— Рептилія, кажеш. Та-ак… — протягнув пілот, разом з повітрям з легенів видихаючи й частину гніву: він уже оцінював ситуацію й намагався уявити, як сам би вчинив на місці Краснова. — Ну й везіння… У порожньому океані налетіти на черепаху. Випадково, значить? Гаразд, припустимо. Але якщо ти не встигав обійти її, навіщо треба було пірнати, а не спокійно перестрибнути?

— Таж не було куди стрибати, — пояснив Ігор, — зверху вже голова її була, над самим ліхтарем стирчала. Якби я не пірнув, ми б цій Тортиллі шию неодмінно вкоротили. А дуже не хотілося. Шийка-бо метрів десять — чи жарт, черепаха, може, її все життя ростила…

— Стривай, стривай, — зупинив раптом еколога Чекерс. — Якої довжини шия була, кажеш?

— Метрів десять. А то й дванадцять.

— А голова де стирчала? Над ліхтарем?

— Над ним самим, — з готовністю підтвердив Ігор.

— Але тоді виходить, — до шепоту понизив голос Чекерс, — що ти вів дисколіт на висоті десяти метрів над рівнем моря.

— Ну, вів… — з деякою, не дуже великою, часткою збентеження визнав Ігор.

— А хто тобі дозволив?! — знов закипів пілот. — Як ти посмів ризикувати всією експедицією, кораблем, нашими життями, врешті-решт?!

— Та годі тобі, — розсердився, у свою чергу, Краснов. — Подумаєш — аварія яка! Нічого з нами не трапилося.

— Як — нічого? А гвинти? Пропелерний люк не закривається.

— Полагоджу я твої гвинти, не хвилюйся. Власноручно полагоджу.

— Де, цікаво? Чи не під водою, бува?

— Можу й під водою. Тут неглибоко. Метрів шістдесят.

— Це чиста випадковість, що тут мілко. А якби тут було три-чотири кілометри… — вже остигаючи, за інерцією продовжував Чекерс.

Під час перепалки з екологом він устиг просканувати головні вузли й переконався, що ніяких серйозних пошкоджень дисколіт не отримав.

— Хоч тридцять чотири! Тобі незгірш від мене відомо, Бобе, що дисколіт витримує практично будь-який тиск, йому однаково звідки стартувати — з орбітальної станції, з поверхні планети чи з дна морського. Врубай реактивну тягу й газуй.

— Газуй! Швидкий який. Ти витрату пального на старт у рідкому середовищі порахуй. А нам ще на Кайонегро летіти.

— Долетимо.

— Може, й долетимо. Якщо буде на чому.

— Тобто як? — не зрозумів Ігор.

— А так. Забороняється — ваш-таки брат еколог заборонив літати на іонному ходу на планетах. Без пропелерів, таким чином, нам ані тут, ані там робити нема що.

— Сказав, полагоджу пропелери! — гаркнув Ігор. — Зараз же. Негайно.

Із хрускотом ступаючи по кораловому дну, Роберт вийшов з-під дискольота. Йому довелося задерти голову, щоб бачити всі дії Краснова. Еколог сидів верхи на пропелерному кожусі, що нагадував верблюжий горб, і намагався випрямити вісь. Пілотові відразу стало ясно, чому не закривався вертолітний люк: погнувшись при зіткненні з черепахою, вісь зачіпала за край кожуха нижнім гвинтом.

— Ну як, виходить щось? — примирливо буркнув Чекерс.

Замість відповіді Ігор простягнув рукоять пневмомолотка, допоміг підійнятися нагору.

Хоча працювати під водою без звички виходило значно повільніше, ніж вийшло б, скажімо, в невагомості, проте вони досить швидко підправили вісь. Обидва гвинти, і верхній і нижній, довелося зняти — з восьми лопатей уціліло лише п’ять, причому одна з них була зігнута в буквальному сенсі в баранячий ріг.

— Надіє! — викликав Ігор.

І тут-таки ніби дзвіночки розсипалися в шоломофонах:

— Так, слухаю, Ігорку, ну що там у вас, я вже почала за вас хвилюватися…

— З нами-бо все гаразд. А ось гвинти геть плохі, ми їх демонтували, — повідомив пілот. — Надю, я хочу перевірити, чи закриється люк. Будь ласка, натисни на лівій панелі третю кнопку в другому ряду зверху.

Булькнувши повітряними бульбашками і пропустивши в себе голу, мов суха ялинка, вісь, стулки люка зімкнулися. Ігор задоволено погладив лінію стику, майже непомітну на гладкому матовому металі.

— Справу зроблено, Бобе, — сказав він. — Тепер можна й погуляти. Як гадаєш?

Чекерс не заперечував: не щодня випадає побродити під водою на іншій планеті.

Тепер, коли не було потреби поспішати й думати про ремонт, підводний світ виглядав зовсім по-іншому, ніж із кабіни дискольота. Вже не здавалася одноманітною, монотонною розмита блакить води. Зубчасті скелі, немов гірське тло на пастеллю написаному альпійському пейзажі, додавали картині морського дна глибини й загадковості. Десь на межі видимості, ніби примари, мелькали розпливчасті силуети; деякі з них, наблизившись, виявлялися звичайними витрішкуватими рибами, які нічим зовні не відрізнялися від земних. Плямистими стрічками звивалися, слалися по дну плоскі довгі водорості. Стискали й розтискали бутони з тугих пелюсток-мацаків кокетливі анемони. Та все ж достатньо було одного уважного погляду, щоб зрозуміти, хто справжній володар цього густонаселеного царства. Світ цей, поза сумнівом, належав коралам. Великі й маленькі; плоскі, мов різьблене віяло, і незграбні, схожі на громіздкий стіл на кривій товстій нозі; щетинисті, мов морські їжаки, й ледь шорсткі, з глибокими звивистими борознами, схожі на скам’янілий мозок; у формі гіллястих оленячих рогів і ніжні, немов весняні вільхові пагони, — всі ці незліченні корали покривали дно, чіплялися за схили скель, росли у всіх шпарах і ущелинах, виглядали з водоростей.

Незграбно ступаючи по хрусткому кораловому килимі, Краснов і Чекерс обійшли дисколіт. Космічний апарат стояв на твердому ґрунті в невеликій сідловинці між підводними скелями. Ігорю місце їх посадки дуже нагадувало класичний кораловий атол, з тією, щоправда, різницею, що в Тихому океані верхня крайка рифів зазвичай виходить на поверхню, а не ховається на глибині. Перед дискольотом стояла крута тупокутна круча, схожа на зламаний зуб. Авжеж, подумав Ігор, якби вони в цю кручу встромилися, були б проблеми. А так — усе обійшлося. Не рахуючи поламаних пропелерів, звісно, але це не найстрашніше: хай вони тимчасово позбулися вертолітного ходу, на орбіті в причепі є запасні гвинти. А іонний двигун легко підніме дисколіт з будь-якої глибини.

— Поліземо? — Ігор кивнув головою в бік кручі.

Чекерс зміряв скелю поглядом: вона здавалася заввишки метрів сорок — сорок п’ять, з поправкою на аберацію[13] — не більше тридцяти. Невисоко, але лізти туди не було жодного сенсу — немає ні приладів для дослідження, ні хоча б фотоапарата. Навіть ландшафтом з висоти не помилуєшся — не та видимість… Але сперечатися з Красновим не хотілося, й пілот погодився.

Дертися на скелю виявилося навдивовижу зручно. Досить було відштовхнутися ногою від найнезначнішого виступу, як тіло злітало вгору, й відразу на метр ближчою ставала поверхня моря, така незвична, якщо дивитися на неї не з повітря, а з дна, — м’який перламутровий купол, що погойдувався десь високо над головою.

Трохи нижче від вершини вони зупинилися і всілися на округлий прискалок, який немов спеціально вирубали у скелі й перетворили в лавку на оглядовому майданчику. На цій глибині було значно світліше, сонце тут не висіло боязким розсіяним туманом, а господарювало нарівні з океанськими течіями, запускаючи у воду яскраві стріли світла, розсипаючи різноколірними лелітками навколо кручі хороводи риб’ячої дрібноти, підживлюючи соковито-рожевою барвою коралові кущі.

Сидіти на підводній лавці було добре й спокійно, навіть краще, ніж у невагомості: не турбувала повна відсутність сили тяжіння.

— Так, Бобе, я знаю, що винен, — звернувся до Чекерса Ігор. — Не можна було спускатися до самої поверхні, Але хто міг припустити… — Еколог відірвав від скелі крупну оранжеву черепашку, схожу на розтулений медальйон. Втративши під собою звичну кам’яну опору, коротка товста «нога» молюска перелякано сховалася у свій будиночок і закрила стулки-віконниці. — Якби ти бачив ту черепаху, Бобе. Монстр, справжній монстр. Розміром не менша від нашого дискольота. А шия! В порівнянні з нею у нашої жирафи голова росте просто від плечей. Ох, відчуваю, чекають нас іще сюрпризи на Кайобланко…

— Накаркав… — не приховуючи неспокою, сказав Чекерс, торкаючи еколога за рукав.

Із глибини спливала важка, масивна тінь. Піднявшись до рівня, де сиділи люди, вона зупинилася трохи віддалік навпроти, немов спеціально даючи себе як слід розгледіти. Це була двометрова, товста, мов колода, рибина навдивовижу м’якого, ніжного кольору: від спини до чорних ромбиків бічної лінії сріблясто-рожева і з оранжево-жовтим, у яскраво-червоних плавцях, черевом. Дрібно тремтів вузький миневий хвіст. Витягнута, мов у баракуди, качина морда закінчувалася довгою напіввідкритою пащею, в якій зовсім не миролюбно загиналися назад рідкі собачі ікла. Крихітні круглі очиці поглядали навколо тьмяно і мляво, неначе даючи зрозуміти всім, хто тут господар.

Чи то показна байдужість непроханої гості, чи то мисливський азарт і голод перешкодили менш крупним рибам вчасно відчути близьку небезпеку. Одна з досить великих риб, забувши будь-яку обережність, кинулася за мальком, і в частку миттєвості з баракуди злетіла її вдавана байдужість. Кидок, короткий рух зубастих щелеп, і вниз, викидаючи з перекушених артерій цівки бурої крові, пішов м’ясистий хвіст — усе, що залишилося від двокілограмового окуня. Стрепенувшись усім тілом, немов у судомі, баракуда заковтнула здобич, пірнула за планеруючим на дно хвостом, підібрала його й неспішно рушила у бік людей.

— Схоже, нам натякають, що час повертатися додому, — констатував Ігор.

— Авжеж, ходімо. — Не встаючи, Роберт віджався від імпровізованої лави. — І про всяк випадок давай не розсипатися й триматися спиною ближче до скелі. — Він відштовхнувся і плавно пішов ногами вниз уздовж кам’яної стіни.

Краснов подався за ним, не зводячи захопленого і водночас шанобливого погляду з хижачки.

— Який екземпляр! Як гадаєш, скафандр її зуби витримає?

— Краще не пробувати. Наш костюм розрахований усе-таки на космічні небезпеки — радіацію, температурні коливання, перепади тиску. А не на зуби баракуд. Стій! — раптом застережливо крикнув Чекерс: йому здалося, що баракуда збирається уклинитися в простір між екологом і кручею. — Негайно притиснися до скелі, не пускай її зі спини…

Так, дотикаючись плечима й мало не зачіпаючи камінь спинами, вони опустилися. Баракуда провела їх до самого дна, то відпливаючи вбік, то з загрозливим виглядом наближаючись. Лише коли, відчувши під ногами тверду опору, Ігор з силою тупнув по кораловому відростку, перелякана тріском рибина зробила невловимий рух своїм миневим хвостом і розчинилася в синяві.

— Куди ж ти, красуне! — крикнув їй навздогін Ігор.

На щось дотепніше він у цій ситуації не спромігся: ікла з палець завдовжки кепсько відбиваються на почутті гумору. Він подивився на пілота й побачив, що той облизує пересохлі губи.

«Він усе ж непоганий хлопець, — подумав Ігор. — Злякався злегка, але не розгубився. І навіть зорієнтувався, встиг зміркувати, що треба триматися скелі. Чи — досвід?!»

Чекерс, відчувши на собі погляд еколога, по-своєму витлумачив його й, немов виправдовуючись, сказав:

— З академії не був під водою. Та й там… координацію лише відпрацьовували.

— Про що ти, Бобе, ти ж молодець. Удома я захоплювався підводним плаванням, підводним полюванням в основному. Але ти сьогодні поводився значно професійніше від мене.

Чекерс збентежено махнув рукою і, згорбившись, покрокував під днище дискольота.

Зачекавши, поки пілот підніметься в шлюз, Ігор поліз було за ним, але на півдорозі щось пригадав і зістрибнув з драбини назад.

— Ти куди? — стурбовано запитав Чекерс.

— Зараз! Надії захоплю сувенірчик…

Ігор оглядів дно. Всюди навколо дискольота дно було всіяне уламками коралів — результат посадки та їхніх сьогоднішніх ходінь. Але те, що валялося, не виглядало Ігореві достатньо презентабельним. Для подарунка треба б щось краще… І тут, поряд з амортизаторною лапою, він помітив чудові «оленячі роги» — витончений прямий стовбур, довгі й тонкі пагони-відростки. «Красені!» Ігор нахилився, потягнувся до коралової гілки, щоб її відламати, натиснув на неї.

І цієї самої миті трапилося щось незрозуміле.

Вода ніби ущільнилася тисячократно, стала ватяною, і проте могутньою хваткою обтиснула йому руку від плеча до кінчиків пальців, і не було можливості ні повернути її, ні зігнути в суглобі, ні хоча б ворухнути м’язом.

Відчуття тривало якусь частку миті, його неначе й не було, але, коли воно минуло, Ігор ще якийсь час стояв, завмерши з витягнутою рукою, не ризикуючи поворухнутися. Що це, напад? Ні, не схоже, довкола пустельно, лише риб’яча дрібнота пасеться в коралових клумбах. Чи місцевий водяник пустує — пожартував над прибульцем?.. Здалося, вирішив Ігор. Або просто втомився за сьогодні. Треба відпочити.

Ігор підняв крислату кам’яну гілку й пішов до люка.

За склом, на вигляд таким неміцним та все ж здатним витримати будь-які мислимі впливи, чорніла чужа, інопланетна вода. Вона була мов морок, мов нескінченна космічна ніч, і сяючі зірочки мікроорганізмів лише підсилювали схожість. «А що, коли розбудити цю ніч?» — подумав Ігор.

— Підійди сюди, — покликав він Надю.

Дівчина заглянула у вікно й пощулилася, немов на неї війнуло холодом. Ігор відчинив невеликі дверцята над нижнім краєм вікна, висунув звідти мініатюрний штурвал, що закінчувався не звичним бубликом, а м’якою кулею-набалдашником.

— Дивися, — сказав Ігор і стиснув рукоятку.

І тут-таки в темряві витягнувся довгий білий хвіст: біля корпусу дискольота, на початку, — пружний, різко окреслений і пухнастий, розсипчастий — у кінці, метрах у п’ятдесяти за вікном. Ігор ворухнув штурвал — хвіст нахилився, повис у чорнильній воді, зачепився за скелю. Ніби сонячна пляма, заблукавши в океані, сіла на кручу відпочити й висвітила зненацька з підводної скелі стократ посилену райдугу, розбризкала неправдоподібно яскраві фарби там, де в найбільш сонячну погоду панує рівна зеленкувата сутінь. Камені, які за п’ятдесятиметровим водяним фільтром не знали навіть власного кольору, засвітилися під променем прожектора, мов вогні на новорічній ялинці.

Ігор посунув прожектор нижче. Промінь слизнув з кручі, знову повис у воді, впав на дно — і знову під ним ніби вибухнула палітра якогось божевільного художника. А на підводній скелі, що повернулася в морок, продовжували кольоровими свічками люмінесціювати[14] корали, немов буркотячи на нескромний прожектор, який безцеремонно порушив їхній сон.

І еколог Краснов, посміхнувшись, мов пером по папері, повів променем по схилу. «Н-а-д-і-я», — засвітилися на скелі метрові веселкові літери. Ігор вимкнув прожектор, але літери продовжували горіти, і в цьому фантастичному видовищі було навіть щось нереальне…

— Невже можна просто так відлетіти? Нічого не зробивши, не поцікавившись, — узяти і залишити це? — запитав Ігор.

Мов заворожена Надя дивилася на затухаючі вогники, на власне ім’я, написане на підводній кручі за мільйони кілометрів від рідного світу, і була ладна погодитися з кожним словом, вимовленим зараз Ігорем.

Будильник продзвенів о п’ятій і відразу закрутив Краснова у вирі справ, запланованих на ранок. Сьогодні була його черга чергувати на кухні. Ігор не став мудрувати, хутко приготував яєчню й поспішив у кают-компанію.

Надія й Роберт уже сиділи за столом і про щось сперечалися.

— Привіт! — привітався Ігор.

Чекерс стримано кивнув.

— Доброго ранку, Ігорку, чим нас сьогодні пригощаєш? — Надя підвелася, заглянула в тацю. — О, яєчня по…

— Яєчня випускна а-ля субмарин. З яких проблем дебати?

— Та ось вирішуємо, кому виходити сьогодні, а кому сидіти в дискольоті.

— Ну-ну… То які ж думки? — розставляючи сніданок, поцікавився Ігор. — Зокрема, що робитимемо з екологом Красновим, де йому відведено місце — на борту чи за бортом?

— З тобою все просто, — засміялася Надя. — Але хто піде другим? Ось у чому питання.

— Питання, я гадаю, ясне, — тоном, що не припускав заперечень, промовив Чекерс, намащуючи на хліб масло. — Під водою тут надто небезпечно, щоб посилати жінку.

— До чого тут жінка-чоловік! — обурилася Надя. — Жодна баракуда, якщо вона голодна, не стане з’ясовувати, хто якої статі. І потім, не забувай, Бобі, ти вчора вже плавав.

— А зараз послухайте мене, бо з цієї миті я приступаю до своїх безпосередніх обов’язків керівника експедиції, — втрутився в суперечку Ігор. — Сьогодні під воду буде другий — і останній — вихід. Така нагода вимагає максимальної наукової віддачі, і тому підуть люди, обтяжені багажем спеціальних наукових знань: еколог, тобто я, й біохімік, тобто Сереброва. Чекерс залишиться на борту і, якщо все пройде гладко, зустріне нас чаєм.

— Але стривай, а як же… — спробував протестувати пілот.

— Якщо й ти хочеш пригадати баракуду, Бобе, то я наладнав станер, ним тепер можна стріляти під водою.

— Ні, а…

— … А потім, Надя має рацію: ти вже виходив учора. Будь джентльменом, Бобе, пропусти даму, не штовхаючись…

— Надю! — пролунав у шоломі голос Ігоря. — Ти не заснула?

— Ой, вибач, задумалася, — винувато відгукнулася дівчина. — Тут так схоже на земний океан.

— Ось і знімай більше… Дивись, яка симпатяга! — Ігор указав на гостроносу зміїну голівку, що виглядала з-під каменя.

Уздовж вузької щелепи і між злих рубінів очей, прикрашаючи зубасту мордочку, колихалися темні пацьорки.

Надя підпливла ближче, майже впритул. Приклала до плеча схожу на товстоствольну рушницю записуючу камеру. І на плівку пристрою надчутливих датчиків потекли аудіо-, відео-, магніто-, спектро— та інші дані про відзнятий об’єкт, які спеціальний комп’ютер пізніше порівняє з іншою накопиченою інформацією і зробить висновки, які дозволяють зрозуміти чужопланетний організм так само добре, як звичайного дощового хробака, — навчальний посібник тисяч біологів десятків століть.

— Знаєш, Ігорю, — сказала Надя, — вона мені нагадує мурену.

— Схоже, — погодився Ігор. — А ця кого нагадує?

— Де? — стрепенулася Надя.

— Попереду, зліва.

Надя подивилася, куди вказував Ігор, і побачила худу, напівпрозору, мов рисова локшина, рибу з недоладно великою головою. Риба висіла у воді вертикально, ніби поліетиленова краватка на невидимому гвіздку, й ліниво ворушила широкими перетинчастими плавцями.

— Дістанеш звідси? — запитав Ігор.

Надя прикинула відстань: до «локшини» залишалося не менше восьми метрів.

— Ні, — відповіла вона, — для інфрапараметрів далеченько.

— Тоді підпливи ближче, лише акуратно.

Риба, не змінюючи пози «краватки», позадкувала назад, передбачливо уникаючи надто близького знайомства. Надя додала швидкості. І, вже серйозно злякавшись, риба прийняла-таки горизонтальне положення, перетворилася на прозору звивисту синусоїду і сховалася в камінні.

— Ну, що там? — нетерпляче запитав Ігор.

— Зараз… — Надя увімкнула підсвічування на камері, й білий промінь, перекресливши темряву, вперся в нерівну кам’яну стіну навпроти. — Ой, як же чудово! Тут цілий грот невеликий — метри зо три завдовжки, близько метра заввишки.

— За камінням там нічого небезпечного не причаїлося?

— Ні. Все проглядається. Чудовиськ наразі не видно. Але живності повно, мов у акваріумі. Найбільша серед них наша приятелька, риба-«локшина». Забилася в дальній закут і махає на мене плавцями. Проганяє, напевно. Піду, піду, потерпи трохи. Я лише сфотографую.

— Надіє! — з жартівливою суворістю обірвав її Ігор. — Не загравай з аборигенами! Краще інформуй, що ти бачиш.

— Уявляєш, шефе, тут корали anthozoa, гілочками, як на дні, але зовсім тонкі.

— Дивно, — здивувався Ігор, — корали — і в печері, в повній темряві. Ну гаразд, із цим удома розберемося. Вилазь. У нас ще чимало справ попереду.

Вони рушили далі, щохвилини зупиняючись, щоб зафіксувати чергового екзотичного мешканця моря, помилуватися незвичайною водорістю, роздивитися химерний корал. Вони пливли без жодного напряму, не намагаючись орієнтуватися — кільцева форма підводного скелястого острівця-атола, куди зробив вимушену посадку дисколіт, не дозволяла збитися зі шляху й заблукати.

Поволі ворушачи ластами, Ігор і Надя ширяли над дном, схожим на по-східному барвистий килим, перемовлялися, жартували і не відчували анінайменшого неспокою: обоє знали, що космічний корабель, хоч його й не видно, зовсім поряд і за його стінами можна за лічені хвилини сховатися від будь-яких небезпек.

Тому, коли краєм ока Ігор помітив крупну тінь, що прослизнула в синяві, він не дуже стривожився. Проте, пам’ятаючи про пережиту напередодні пригоду, за прикладом Роберта запропонував Наді триматися ближче до скель.

— А що це було? — насторожено запитала дівчина.

— Не знаю, не розгледів. Але…

— Що «але»?

— … Схоже, зараз відбудеться повторна демонстрація…

І справді, тінь знову з’явилася в полі зору, але цього разу не зникла, а наблизилася, і у флегматичному щучому силуеті Ігор упізнав учорашню баракуду. «Хоча звідки я взяв, що вчорашня? — промайнуло в голові в Ігоря. — Навряд чи вона тут одна-єдина». Він притулився спиною до каменів поряд з Надею.

— Надійко, — надто вже спокійним голосом сказав Ігор. — Ти, якщо вона вирішить покружляти навколо нас, давай її познімай. А я про всяк випадок підстрахую…

Надя рішуче звела камеру, націлилася на баракуду, яка вже пливла просто на них. Злякавшись різкого руху, хижачка круто злетіла вгору, виконала підводне сальто з розвертом і повернула назад, до межі видимості.

— Якщо вона поткнеться ще раз, — пообіцяв Ігор, — я її порішу.

— Стривай! — Надя розчервонілася, очі її азартно блищали. — Все-таки я знімала далеченько, багато параметрів можуть не вийти.

— І що ти пропонуєш?

— Хай підійде ближче.

Немов зрозумівши запрошення, баракуда знову попрямувала до них. І знову, але тепер уже вдвічі ближче, пішла вбік. Зблиснуло тлусте жовте черево.

— Встигла? — запитав Ігор.

— Встигла, — підтвердила Надя, але камеру не опустила: баракуда знову йшла в атаку.

Перший постріл Краснов зробив, коли до баракуди залишалося метрів зо п’ять. Тоненький срібний ланцюжок потягнувся від дула станера до рибини, ткнувся в крутий похмурий лоб.

В освоєному людством Усесвіті немає такої живої істоти, яка встояла б проти паралізуючої дії стан-голки. Їй не треба пробивати плоть — варто їй ледь торкнутися шкіри, і мікрокомп’ютер, до цієї миті вже встигнувши виконати необхідні розрахунки, дає біомагнітний імпульс. Один-єдиний, короткий, безшумний — і будь-яка тварина падає бездиханною. У дев’яноста дев’яти випадках із ста зі стан-паралічу вийти не вдається, тварина гине, і тому станерами забезпечуються лише спеціальні експедиції, та й ті мають право застосовувати їх лише у виняткових обставинах.

У Краснова була можливість особисто пересвідчитися, як безвідмовно діє станер на скаженого канадського вовка, дракона-трекаба на планеті Фаргола чи піщаного підкопувача в пустелях Ас-Сафіри. Проте клята баракуда, здавалося, навіть не відчула уколу. Вона продовжувала насуватися, відваживши нижню щелепу й оголивши ікла.

Ігор устиг вистрілити ще двічі, відтак плеската морда виникла перед самим шоломом. Усе скипіло, злилося в одну відчайдушну грудомаху: відкрита паща з ребристим зубастим піднебінням, твердий мов камінь бік, у який він уперся стволом, виск Наді, удар схожого на широкий ремінь з торочками хвоста, від якого загуділо у вухах… Відтак баракуда обернулася і знову зникла в синій непроглядній хмарі.

Шум у вухах не минав, але почав розпадатися на якісь осмислені інтервали, й до Ігоря дійшло, що це голос Чекерса.

— Що з вами?! — кричав пілот. — Ігорю, Надійко, відповідайте!

Ігор поглянув на Надю, боячись побачити щось страшне, але дівчина була неушкоджена. Вона стояла, закривши обличчя руками. На кораловому сучку біля її ніг повисла впущена камера. На титановому корпусі поблискували свіжі глибокі подряпини.

«Схопила за об’єктив, — відзначив Ігор. — Вдало. Для нас. Але чому, чому не спрацював станер? Хоча яка зараз різниця чому. Факт — захищатися нема чим. На міцність скафандрів теж надія слабка…»

— Бобе, — покликав Ігор. — Кепська справа, схоже. Станер не подіяв. Ми цілі, але ще одна атака — і я не знаю…

Баракуда знову йшла на них.

Ігор зробив крок уперед, затулив дівчину, підняв перед собою станер, тримаючи його обома руками. Ігор бачив лише єдиний шанс і, яким би слабким він не був, збирався його використати.

Підпустившись баракуду майже впритул, застромивши ствол станера в хижу пащу, Ігор випустив у темно-червону діру горлянки одну за одною три стан-голки. І тієї ж миті баракуда завмерла, застигла, перетворилася на кам’яну статую.

— Уф-ф, — видихнув Ігор.

І відразу відчув, що все тіло, кожен м’яз тіпається осоружним дрібним дрожем нервового перенапруження. Він підняв руку, щоб витерти піт з чола, відтак пригадав, що у скафандрі.

— Все, Надійко, не бійся, — обернувся він до дівчини. — Відполювалася рибка, не по зубах їй станер усе-таки виявився. Чуєш, Бобе, готова баракуда! Зустрічай нас, як домовилися.

— Ну, Краснов, я тобі влаштую зустріч! — з полегкістю й погрозою пообіцяв Чекерс і від’єднався від зв’язку.

Надя відняла долоні від скла шолома. На її сполотніле обличчя поступово почала повертатися барва. Вона подумала, що тільки-но вперше в житті їй загрожувала смертельна небезпека — не абстрактний, не відчутний ризик узагалі, а у вигляді реальної загрози, зодягненої у хижу плоть і кров.

— Де вона? — ледь чутно запитала дівчина.

Ігор, що все ще стояв перед Надею, відступив у бік:

— Ось, можеш погладити…

Баракуда була зовсім поряд, вона немов закостеніла, зберігши при цьому позу, в якій знаходилася в мить атаки: круто вигнутий хвіст, одним рухом ладний послати тіло у вирішальний кидок, зажерливо розчепірені плавці й зябра, широко роззявлена паща… Проте щось у її положенні було неприродне — щось таке, що відразу впадає в очі й водночас уперто вислизає від розуміння. Ігор уже помітив цю неприродність, але приписав її впливові станера — те, що в житті, в русі гарне і гармонійне, у статиці, паралізоване зброєю, може здаватися штучним, навіть потворним.

І тут Надя запитала:

— А чому вона висить?

Краснов зрозумів нарешті, що було неприродного в баракуді: вона не тонула! Замість того щоб опуститися на дно, як і належить нерухомому тілу, яке важче від води, або замість того щоб спливти на поверхню, якщо вона — чого не буває! — легша від води, рибина завмерла точно на тому рівні й місці, де застав її постріл. Але зависнути так, «між небом і землею», вона може лише в одному випадку — якщо в неї нульова плавучість. А це практично неможливо. Ігор зробив крок до паралізованої хижачки, здивовано придивляючись, і раптом побачив, що в червоних намистинах очей горить злобний, лютий вогонь — не мертвий, застиглий, а живий. «Нічого собі живучість», — здивувався еколог і потягнувся, щоб помацати темний шорсткий бік, але в декількох міліметрах від горбистої шкури баракуди його пальці зупинила невидима перешкода.

Це було так несподівано, що Краснов відскочив. Відтак схопив Надю за лікоть:

— Все. Хутко повертаємося. Негайно.

— Але що трапилося?

— Не питай, удома розповім.

Надю, яка ще не цілком оговталася від недавнього переляку, довго вмовляти не довелося, і, щосили працюючи ластами, вони попрямували до дискольота й через дві хвилини вже опинилися біля шлюзу.

За цей короткий підводний спринт вони лише один раз обернулися — і саме вчасно, щоб побачити, як баракуда розпросталася, звільнившись від чар, що скували її, й, на смерть перелякана, кинулася у протилежний бік.

Вони сиділи лицем один до одного у м’яких низьких кріслах, зібрані, зосереджені. Ігор крутив у руках дротяну головоломку, але видно було, що думки його зайняті зовсім не фігурками з кілець. Чекерс насилу стримував лють: на чолі й щоках у нього виступили червоні плями, маленькі очиці запали ще глибше, ніж зазвичай. Надя була засмучена і стривожена, але не стільки пережитою небезпекою, скільки передчуттям близької сварки. Помітивши, що пілот закусив пухку нижню губу, Надя зрозуміла, що зараз він висловить Ігореві все накипіле, і поспішила заговорити першою:

— Хлопці, лише давайте спокійно. Звісно, вийшло не дуже вдало. Але обійшлося ж…

— Обійшлося! — викрикнув фальцетом Роберт. — То що ж ми? Давайте подякуємо Краснову. За рішучість, так би мовити, в критичній ситуації. Тільки ось хто цю критичну ситуацію створив?

— Ну, хіба він? — заступилася Надя. — Хто міг знати…

— Ах не він! А дисколіт хто втопив? Через безвідповідальність свою, несерйозність утопив. А всупереч елементарному здоровому глуздові хто нас на дні затримав? У чию голову, вперту, як не знаю що, зайшло взятися за дослідження під водою, не маючи на те ні спеціальної підготовки, ні устаткування? А станер! Хто хвалився, що переробив станер для підводної стрільби?

— Ну, вже тут ти, Бобі, не має рації. Станер стріляв, я сама бачила. Тільки чомусь погано діяли стан-голки.

— «Чомусь»! — фиркнув Чекерс. — То треба було перевірити.

— Ігор перевіряв, — не поступалася Надя. — Просто баракуда виявилася такою… Такою товстошкірою. Усе ж знято, ось обробимо записи й побачимо, що в неї не так.

— Це не в баракуди «не так». Це у нього, — пілот указав пальцем на принишклого Ігоря, — «не так». Ось хто справді товстошкірий. Ти пам’ятаєш, скільки разів я його попереджав? Ні, йому все жартики. Трагедією мало не закінчилися його жартики. Слава богу, баракуду хоч у останню мить ненадовго паралізувало. А якби дія голки запізнилася на декілька секунд? Або якби ваша баракуда очуняла на хвилину раніше? Та не мовчи ти, врешті-решт! — не витримавши, крикнув він Краснову.

Мовчання еколога спантеличувало його і ще більше виводило з себе, він був готовий до чого завгодно — суперечки, виправдань, зустрічних докорів, нарешті, але такої покірної пасивності він не сподівався.

Надя теж звернула увагу на те, що Ігор якось дивно, незвично мовчазний. Причому не пригнічений чи засмучений, а радше сумно стриманий, і це настільки не відповідало моменту, що навіть лякало.

— Справді, Ігорю, — підтримала вона цього разу Роберта, — скажи щось. Ну винен у чомусь — але ж не у всьому. І потім, ми не сваритися тут зібралися, а проаналізувати що сталося і зробити практичні висновки. Як ти гадаєш: чому стан-голки так кепсько діяли?

Ігор сховав у кишеню головоломку, поглянув не на Надю, а на Чекерса.

— Я не думаю, що стан-голки діяли кепсько, — безбарвним голосом промовив він.

— «Не думаю»! — передражнив Роберт. — То, може, вони, по-твоєму, спрацювали бездоганно?

— Ні. Вони взагалі не спрацювали.

— Тобто як «взагалі»? — здивувалася Надя. — Я сама бачила, як баракуду паралізувало.

— Ні, це був не стан-параліч. Баракуду тримало якесь поле. А потім відпустило.

— Яке поле? — сторопів Роберт.

— Не знаю яке. Але я стикаюся з ним уже вдруге. Вперше це трапилося вчора, коли ми поверталися на корабель. Я затримався, щоб відламати корал. Так от, тільки-но я доторкнувся до нього, мені скувало руку. Це відчуття важко передати. Руку не стискувало, не зціплювало, вона була такою ж моєю, як завжди, але при цьому неможливо було навіть поворушити пальцем. Немов вона опинилася в застиглій гіпсовій масі. Але тоді я вирішив, що це від утоми.

— Ти вважаєш, — перервав його пілот, — що…

— … Що баракуду тримала та сама сила. Звідки це силове поле береться, стане ясно, коли повністю розшифрують плівки, проте в його існуванні я майже не сумніваюся. Ба більше, припускаю… — Ігор зробив паузу, ніби роздумуючи, чи поділитися ще одним неймовірним висновком, — мені здається, що поле це генерують корали.

— Ну знаєш… — з повагою протягнув Чекерс, віддаючи належне такій сміливій фантазії. Гнів, що переповнював його хвилину тому, зник, змінившись суто людською допитливістю. — І як, по-твоєму, вони його генерують? І навіщо?

— Важко сказати. Можливо, вони таким чином полюють. Або захищаються. Адже, власне, що таке корали: примітивні кишковопорожнинні поліпи. Все своє коротке життя вони займаються лише тим, що спішно прибудовують до рідної домівки власний вапняний мезонінчик, щоб устигнути дати потомство. Їх шкаралупа не надто надійний захист. Існує безліч риб, які запросто лузають їх мов насіння. А морські хробаки, а губки… І корали, природно, як можуть, захищаються. Пасивно — замуровуючи себе у вапняну трубку. І активно — у поліпів є клітини, які виробляють вельми ефективну зброю, — нематоцити, такі довгі, згорнуті пружинкою джгутики, які вистрілюють, охоплюють супротивника чи жертву й упорскують отруту…

— Знаю! — пригадала Надя. — Одного разу в Мексиканській затоці я притулилася до такого. Місцеві хлопці розповідали, що «отруйні» корали трохи світліші від звичайних, рожевих, а я не вірила, гадала, навмисно лякають. То потім цілий тиждень у мене бік був мов ошпарений.

— Ось бачиш… Хтозна, який спосіб оборони виробили в процесі еволюції тутешні корали? Можливо, саме силове поле — для крупної колонії воно, напевно, ідеальний спосіб колективного захисту. А наші агресивні дії — он ми їх скільки накришили, роззирніться — могли викликати оборонну реакцію. Навіть необов’язково дії. Просто наші розміри, об’єм біомаси, могли здатися коралам небезпечними…

— Але це не пояснює, чому корали «схопили» баракуду! — заперечила Надя. Проте гіпотеза Ігоря вже підкорила її своєю романтичністю: чогось подібного вона таємно й сподівалася від своєї першої експедиції. — Ми удвох мали явно більшу біомасу, ніж баракуда. А значить, за цією теорією, становили для коралів і більшу небезпеку.

— Слухайте уважно, — гаряче продовжував Ігор. — Корали стискували не нас, а баракуду. Причому в найкритичнішу для нас мить, коли вона була зовсім близько. Така вибірковість в об’єктах і в часі… Звісно, можливо, що корали рефлекторно захищали себе від баракуди, але… — Ігор зробив паузу, щоб зібратися з духом і висловити думку, яка ще годину тому здавалася неймовірною, але зараз, у процесі розмови, зміцніла настільки, що він не зміг промовчати, — корали свідомо рятували нас!

Запала тиша.

— Гіпотеза авантюрна, — нарешті сказав Чекерс. — І вся у твоєму дусі. Втім, я не вчений, мені важко судити. Якщо ти раптом матимеш слушність, Ігорю, то ти відкрив таке… Кайобланко стане найвідомішою після Землі планетою. А ти на правах першовідкривача зможеш бувати тут коли захочеш. Або очолиш екологічний центр. А може, й увійдеш до комісії з Контакту… Але це потім. А нам треба рушати. Сподіваюся, ти не зажадаєш затриматися ще? Що ми зуміємо тут зробити нашими силами?

— Ти маєш рацію, Бобе, — сказав Ігор. — Тут потрібна спеціальна наукова експедиція, щоб усе досконально з’ясувати й перевірити. І ти маєш рацію, необхідно, не гаючи часу, доставити додому інформацію. Можливо, навіть не залітаючи на Кайонерго. Але…

— Що «але»? Що ти все не договорюєш?

— Відповідай мені ще раз, Роберте, чи в змозі ми піднятися — хоча б до поверхні — без збитку для Рифу?

— Пропелери спотворені, і їх не виправити. Стартувати можна лише на іонній тязі.

— А корали! — навіть не скрикнула, видихнула здавлено Надя. — Як же корали? Ми ж… Їх… УБ’ЄМО!!!

«Що ж буде? — подумала Надя. — Що буде тепер, коли постала дилема: «Ми чи вони»? Не злітати? Запасу автономії вистачить на декілька місяців. А потім що? Все той-таки вибір: залишитися під водою назавжди, поховати себе живцем чи злетіти і в полум’ї реактивних дюз спалити колонію коралів. А може… не коралів?»

Надя підійшла до столу, узяла в руки важку гілку, подаровану Ігорем.

Корал на перший погляд нічим не відрізнявся від «оленячих рогів» земних тропічних морів: шорстке, вкрите мереживним різьбленням деревце з тендітними пагонами, виблискуючими стерильною білизною. Після автоклава й хімічної обробки на коралі не залишилося жодної органічної клітинки.

Наді згадалася стара легенда. Корали, мовилося в ній, були квітами, які зачарувала скупа морська відьма. Щоб приховати від людей їх красу, вона перетворила квіти на камені й заховала на морському дні. Але від людей важко щось утаїти. Розгледівши красу підводних садів, вони оцінили ці кам’яні квіти, і слава про них пішла по всьому світу.

Відтак настали бурхливі прагматичні часи, коли хтось підрахував, що з коралів вийде чудовий і дешевий матеріал для будівництва доріг. І закрутилися, перемелюючи підводні квіти в тонни вапна, коралодробарки… Ось коли, либонь, потирала вдоволено руки стара морська відьма!

Надя піднесла корал ближче до очей, вдивляючись у порожні тепер ажурні будиночки. Хто ж жив у них? Звичайні коралові поліпи, так само примітивні, як їх аналоги в земних морях? Чи…

Але, врешті-решт, що таке одна гілка? Не може високоорганізована жива істота, тим більше колективна, надто залежати від малої своєї частини. Мурашник, навіть якщо його на дві третини зруйнувати, все одно відновлюється. А тут усього одна гілка…

Надя раптом знову немов почула, як хрустіло в них з Ігорем під ногами, коли вони вийшли зі шлюзу. А до того по дну ще ходили Ігор і Роберт. Плюс чотири посадкові амортизаторні лапи, кожна метр у діаметрі. Ні, не одна гілка — дно навколо дискольота було вже всіяне свіжими уламками коралів. Наді стало страшно — за себе, за відповідальність, яка непрошено лягла на весь екіпаж.

«Ні, не може бути, щоб ми його вбили, — подумала Надя про корали вже як про Мозок. — Він уміє захищатися. У нього є поле, він міг нас блокувати ним. Або навіть знищити. А раз він цього не зробив — значить, він не бачить для себе ніякої небезпеки, не боїться втратити десяток-другий гілок. А що, коли він вищий від нас по розуму і не ставить своє життя вище від життя інших розумних істот?»

Надя спробувала уявити, як проходитиме їх старт. Вони всядуться у м’які зручні крісла. «Готові?» — запитає Роберт. «Готові!» — відповість вона. Ігор мовчки кивне. І Роберт натисне кнопку пуску. З реактивних сопел ударять оранжеві струмені. Дисколіт підніметься, підібгає плоскостопі лапи й гігантським жуком рвонеться вгору, крізь воду, крізь безхмарне кайобланківське небо, туди, де на орбіті чекає їх вантажний причеп. А внизу залишиться безживне дно, залите склоподібним оплавом. І на краях сідловини, на тих дальніх укосах, де вони з Ігорем бачили зовсім рідкі, миршаві кам’яні кущики, корчитимуться в агонії останні обпалені корали…

«Ні, не можна цього допустити! — подумки закричала Надя. — Ми ж люди! Вже краще… самим…»

І тут-таки збуджена уява намалювала нову картину. Немов заглянувши в можливе майбутнє, Надя побачила салон дискольота з ледь жевріючим освітленням; перетвореного голодом у живий скелет Ігоря; Чекерса, що без сил лежав на підлозі й судомно ловив безкровними губами застояне затхле повітря… Надя сама раптом відчула напад задухи, повернула регулятор кондиціонера. У каюту ринув потік свіжого, прохолодного й смачного, мов джерельна вода, повітря. Й відразу стало легше.

«Про що це я? — здивовано питала себе Надя, звільняючись від кошмарної мани. — Який розум, який мозок? Декілька дивних подій — і вже ввижається інопланетний інтелект. Нісенітниця яка. А я-бо хороша: початкуючий учений, біохімік зі спеціальною підготовкою — а вразлива, мов дівча. Це ж треба такого нафантазувати: добровільно приректи себе на загибель, віддати своє життя! Єдине життя — і не побачити більше Землю, дніпровські заходи сонця в черешневих садах… Назавжди, навіки відмовитися від улюбленої роботи, від молодості, тільки-но усвідомленої і тому вельми цінної, не пізнати великого, справжнього кохання, не відчути материнства… І задля кого? Задля поліпів якихось, майже амеб, напевно не унікальних в океані Кайобланко. Ні, яка ж я дурепа, просто неймовірна дурепа!»

Надя остаточно заспокоїлася. Ось так із мухи роблять слона, з кишковопорожнинного поліпа — гіганта думки. Навіщо ускладнювати, коли все досить просто?

І дівчина поморщилася, відчувши слабкий і водночас неприємно болючий укол від думки, яка ще раз промайнула затухаючим відблиском: «А раптом усе й справді не так просто?»

— Ігорю, — пілот сидів у кріслі навпроти Краснова, — давай ще раз спробуємо розібратися. Скажи як еколог, хоча б теоретично це можливо — щоб корали розвинулися до рівня інтелекту?

— Ти ж знаєш, Бобе: майже всі вірять у існування розумного життя в інших світах, але наразі розуму ніде не виявили. А теоретично… Чого-чого, а теорій вистачає. Одначе що вважати інтелектом? Про критерії розуму існує багато спірних точок зору. Одні філософи вважають, що розум — це вміння трансформувати навколишнє середовище у власних інтересах, наприклад, видобувати корисні копалини чи будувати міста. Але ж бактерії-металофаги значно раніше від людей почали добувати з ґрунту і морської води чисті метали, а власник чудово розвинених кінцівок — восьминіг — живе іноді у власноніжно, так би мовити, збудованих поселеннях. Інтелект, стверджують другі, виявляється перш за все у вживанні значної кількості мовних символів, у здатності до абстрактного мислення й аналізу, в умінні вирішувати математичні завдання. Багато хто в інтелекті вбачає здатність розуміти й контролювати взаємозв’язки. А є й зовсім широке формулювання, за яким розум починається з усвідомлення себе. Ну, за цим визначенням на практиці судити взагалі про розум неможливо. Стоїть собі, скажімо, баобаб тисячу років, і хто його зна: раптом він давно вже усвідомив і себе, і власне місце у Всесвіті, і філософськи цілком ними задоволений!

— Але розроблені ж спеціальні системи для визначення інтелекту, тести, шкали…

— Проте єдиної системи немає. Напевно, все-таки неможливо провести чітку лінію між розумом і нерозумом. І судити, що віднести по цей бік, а що по той…

— Ось бачиш: судити неможливо, а ми судимо. Щодня судимо, щохвилини, на кожному кроці знищуючи якесь життя — бактерій, комах, худобу, баобаб твій, щодо якого ти зараз жартував. А раптом він і справді розумний? Чи є гарантія, що ні?

— Абсолютної, стовідсоткової гарантії дати неможливо, Бобе, — похитав головою Краснов. — Існує певна вірогідність, що цей баобаб виявиться якось по-своєму розумний. Але з позиції всього людського досвіду подібна вірогідність нікчемна.

— І тому скидається з рахунків?

— Скидається. Органічне життя ґрунтується на русі з однієї форми в іншу. Інакше не було б еволюції.

— Так уже й не було б? — засумнівався в категоричності останнього твердження Чекерс.

— Найпевніше не було б, — виправився Ігор. — Я все ж вважаю, що розумне життя має вміти впливати на довкілля для досягнення віддалених, не миттєвих цілей. А значить, при необхідності й видозмінювати гетерогенну[15] органіку.

— Виходить, що Людина — єдина явно розумна істота й тому має право інших істот «при необхідності видозмінювати». То що ж нам заважає «видозмінити» жменьку коралів? Чи, раз тобі здалося, що вони теж уміють впливати на середовище, їх можна вважати розумними?

— Ти ж сам запитав мене про теорію, Бобе. Теоретично колонія коралових поліпів могла еволюціонувати до утворення інтелекту, як будь-яка інша жива істота. Тим більше на незнайомій нам планеті.

— Не бачу послідовності, Ігорю. Корали впливають на твою руку, на баракуду, що загрожує тобі — і ти припускаєш у них розум і ладен поступитися задля них життям. Але на тебе намагається впливати баракуда — і ти оголошуєш її хижаком і палиш зі станера, щоб убити її. Де логіка?

— Я людина, Роберте, і суджу людськими мірками. Коли на тебе мчать із роззявленою пащею, важко в цьому угледіти спробу до контакту. Найпевніше це звичайні дії крупної хижої риби, типові для будь-якої відкритої екосистеми, де йде боротьба за виживання. А ось корали проявили себе нетипово.

— Перерахуй ці нетипові прояви, якщо тобі неважко, — Черкерс приготувався загинати пальці.

Чи, вірніше, відгинати, подумав Ігор: сам він, коли вів рахунок на пальцях, завжди розкривав долоню й починав загинати пальці з мізинця, — Роберт же виставляв стиснутий кулак і на рахунок «раз» випрямляв великий палець…

— Фактів небагато, — сказав Ігор. — Перше. Вночі, в білому світлі, корали дають рожеві відтінки, а під прожектором і навіть після його вимкнення спостерігається складне кольорове світіння, в якому може міститися інформація. Другий факт. Учора, коли я хотів відламати коралову гілку — не випадково, як під час ходьби по дну, а спеціально, — то мені на мить скувало руку, немов хтось невидимий намагався попросити не робити йому боляче. І, по-третє, епізод з баракудою. Вона була блокована при таких обставинах, що я вбачаю в цьому лише одну мету — дати нам з Надею втекти…

— Гаразд. Тепер давай я поясню ці факти по-своєму. Почнемо зі світіння. — Роберт повернув у кулак один з трьох відігнутих пальців. — Не мені тобі розповідати, скільки в природі люмінесціюючих тварин. Якими лише барвами вони не світяться: хто білим, хто жовтим, хто багряно-червоним. Підемо далі, щодо «скутої» руки. Ти сам казав, що руку тобі могло зціпити просто від утоми. Адже могло?

— Могло.

— Ось бачиш. І останнє. Зовсім не обов’язково, що баракуду хтось тримав, не пускав до вас. Чом би не припустити, що на неї так дивно подіяв станер?

— Я розшифрував дещо із записів на лабораторному комп’ютері, — заперечив еколог. — Ця баракуда нечутлива до станера. У неї чотири моторно-рухові центри, що дублюють один одного: неймовірний запас життєстійкості. Дати імпульс, здатний перекрити діапазон усіх чотирьох центрів, наша стан-голка не може. В кращому разі паралізуються два, але баракуда цього навіть не відчує.

— Он як? Але навіть якщо припустити, що якесь силове поле виникає і генерують його корали, то обидва випадки могли все-таки бути проявом елементарного захисного інстинкту. Морський вугор, наприклад, генерує для захисту електричний заряд. Або актинії[16]. Наше силове поле може виявитися чимось на кшталт їхніх жалких ниток. Нагнувся ти за гілкою — клац, увімкнувся блок захисту, агресор зупинений. Розігналася баракуда в атаці, наблизилася до коралового куща, тут-бо і ввімкнулося силове поле. Ви-бо стояли тихо, не ворушачись.

На здивування Чекерса, Ігор не став сперечатися.

— Авжеж, ти маєш рацію, — сказав він, — це не більше ніж здогадка. І власними силами нам не розібратися. Але все-таки… Корали існують колоніями, а розмови з приводу «колективних інтелектів» давно ведуться на Землі. І мені, як людині з Землі, легко припустити, що міріади розрізнених поліпів зв’язалися у складну єдину структуру. І припустити, що в цієї структури вірогідність розумності більша, ніж у будь-якого баобаба. І якщо, прилетівши додому, ми з’ясуємо, що корали були розумними… Чуєш, Бобе, я кажу «були»!

Чекерс подивившись Ігореві просто в очі:

— Що ти пропонуєш?

— Знищувати колонію коралів не можна!

— Тобто не можна злітати?

— Ти уявляєш, які будуть наслідки зльоту? На найменшій іонній тязі середня температура води в радіусі шістдесяти метрів навколо дискольота підніметься до вісімдесяти градусів за Цельсієм. Риби загинуть усі. А коралів у кращому разі вціліє відсотків десять-п’ятнадцять.

— Слухай, Ігорю, — незвично тихо і якось прохально звернувся Роберт до еколога, — а може, колонія виживе, відновиться? Адже за століття існування в неї мала виробитися життєстійкість. Як у тієї баракуди.

— Можливо, якщо це колонія звичайних коралів. Тоді й розмовляти нема про що. А якщо припустити, що це мисляча структура, то на відновлення розраховувати не випадає. Що складніший мозок, то чутливіший він до обширних травм. До того ж корали живуть в ідеальній екосистемі, вони невразливі, давно вже невразливі, а тому не готові до таких невідомих катаклізмів, як тепловий удар. Це буде кінець.

— Коротше кажучи, — задумливо протягнув Чекерс, — є два варіанти: або злітати, або не злітати. Перший ми обговорили — колонія при зльоті, видно, буде знищена. Результат небажаний…

— Неприпустимий, Бобе.

— А якщо ми залишимося… — Пілот пробіг пальцями по клавіатурі комп’ютера і прочитав відповідь. — Система життєзабезпечення дискольота окремо від причепа зможе нормально функціонувати 108,72 діб. Виходить, ми можемо відсидіти на дні ще сотню днів, спостерігаючи корали, а потім однаково доведеться стартувати. Що це дасть?

— Ні, Бобе, сидіти немає сенсу, — похитав головою Ігор. — За три місяці встановити контакт чи довести, що вони напевно позбавлені інтелекту, ми не зуміємо — нам це не до снаги… Скажи, Бобе, є шанс, що за цей час нас устигнуть знайти й підняти без шкоди для коралів?

— Допомога не встигне, абсолютно точно.

— І сигнал нема як дати, — з досадою сказав Ігор. — Це ж треба — не обладнати дисколіт передавачем!

— Ти не маєш рації, Ігорю. Апаратура наддалекого зв’язку важить досить багато, і вона є на причепі. Навіщо перевантажувати дисколіт? Автономно він діє недовго й цілком надійний. Конструктори передбачили все, щоб дисколіт до причепа міг завжди повернутися. Вони не передбачили лише, що екіпаж не захоче злітати.

… В ту ніч корали світилися самі собою, без прожектора. Кольори строкатими хвилями перекочувалися по рифу, злітали на кручі й раптом угорі блякли. Час від часу безладні візерунки починали складатися у щось на кшталт геометричних фігур, але схожість була віддаленою, майже невловимою, і її можна було приписати грі власної уяви. Кілька разів навпроти вікна еколога гірлянди перетворювалися в написане райдужними літерами слово «Надія». І це було дивно, навіть страхітливо: на дні інопланетного океану читати звичайне ім’я земної дівчини. Але Ігор, пам’ятаючи, як напередодні сам виводив ці літери променем прожектора з кают-компанії, розумів, що пояснити явище можна чим завгодно: залишковою флуоресценцією[17], наприклад, і що будь-яке найфантастичніше пояснення буде значно правдоподібнішим, ніж бачити в переливах осмислені сигнали.

Чекерс увімкнув бортжурнал на запис, кашлянув і почав сухо, майже офіційно:

— Рішення, яке належить нам зараз ухвалити, людині випадає раз у житті. Явище, з яким ми зіткнулися, кожен з нас має право й підставу трактувати по-своєму. Перед нами альтернатива: або загибель усіх нас, трьох розумних представників планети Земля, або загибель коралової колонії, в якій ми припускаємо носія розуму планети Кайобланко. Загалом, треба вирішувати. — Чекерс обвів товаришів поглядом. — Ми голосуємо.

Ігор зачекав, побарабанив пальцями по столу.

— Я за те, щоб залишитися.

— А ти? — обернувся Чекерс до дівчини.

Не піднімаючи очей, Надя ледь чутно промовила:

— Я вважаю, ми повинні летіти.

— Значить, я… — Пілот засунув руки в кишені. Помовчав секунду: він так не хотів, щоб його слово стало вирішальним. — Моя думка — треба злітати. Таким чином, приймається резолюція: злітати. — Чекерс вимкнув бортжурнал. — Але ми не повинні нехтувати навіть найменшою надією на нейтральне вирішення…

— А що, є якась надія? — не витримала Надя.

— Я провів деякі розрахунки. Якщо ми стартуємо не з дна, а з рівня поверхні, температура води в придонному шарі підвищиться до плюс п’ятдесяти. У рифа з’являються шанси вижити.

— Але як нам піднятися? Хіба пропелери не поламані?

— Поламані. У верхнього гвинта відбито дві лопаті. Й полагодити його не можна. Але ми можемо відрізати дві симетричні лопаті у нижнього. І якщо нам удасться обидва гвинти ненадовго синхронізувати, то, можливо, ми піднімемося до самої поверхні.

— А якщо ми не зуміємо їх… синхронізувати? — затнувшись, запитала дівчина.

— Тоді від вібрації може розладнатися основний двигун, а це, самі розумієте, що означає для нас. Як тільки вібрація наблизиться до критичної, я вмикаю реактор. Сподіватимемося, що до цього встигнемо піднятися до поверхні води.

Ігор із сумнівом похитав головою:

— Надія зовсім слабка, Бобе. Рифові корали живуть при температурі від вісімнадцяти до тридцяти п’яти градусів. Будь-які відхилення вгору чи вниз їх убивають.

— Це на Землі…

— Зовні вони майже не відрізняються від земних. І меж життєстійкості коралів Кайобланко ми не знаємо.

«То дізнайся!» — мало не зірвалося з язика в Роберта, але він вчасно затнувся: звичайно ж, Ігор не може експериментувати на організмах, у яких припускається розум…

— Та все ж це єдиний шанс, — сказав Чекерс. Відтак додав: — Наш і їхній.

Удвох Ігор і Роберт витягнули з комори покалічені гвинти, підрівняли огризки лопатей у верхнього пропелера, зрізали дві лопаті в нижнього. Вийшла пара пропелерів досить жалюгідного вигляду.

Відтак вони залізли в скафандри, випливли назовні. Швидко закріпили гвинти на осі, намагаючись не розмовляти й уникаючи дивитися навколо, немов щось ганебне й негідне готувалося їхніми руками…

О пів на четверту за бортовим часом Чекерс наказав зайняти місця і приготуватися до старту. В кабіні пілот сидів сам: Ігор влаштувався в нижньому відсіку, щоб спостерігати корали до останньої миті. Надя залишилася в лабораторії стежити за показами біоапаратури.

— Увага! Вмикаю вертолітний режим, — повідомив Роберт.

З того, як метнулися врозсип рибки, як пірнув під уламками рак-самітник, Ігор визначив, що гвинти почали обертатися. Над дном спучилася хмара каламуті й почала рости. В ній уже зникали корали, каламуть закривала оглядовий сегмент… Дисколіт гойднувся, і майже відразу Ігор відчув вібрацію. Вона застукала мідними молоточками в корпус, примушуючи дисколіт здригатися короткими, судомними ривками.

— Кепська справа? — запитав Ігор.

— Терпимо! — обнадійливо крикнув Чекерс. — Ми піднімаємося. Аби лише вібрація не посилювалася…

Не встиг він договорити, як молоточки перетворилися на глухо теленькаючий будильник, а ривки злилися в нерівне, гарячкове тремтіння.

Хмара каламуті росла, розповзалася, застилаючи колонію. Водна товща між нею й дискольотом поступово збільшувалася.

— На скільки піднялися? — пролунав голос Наді.

— Пройшли двадцять, — відгукнувся пілот. — Вібрація наростає.

— А якщо скинути оберти? — запропонував Краснов.

— Не можна. І так ідемо на найменших. Трохи зменшити — опустимося назад.

— Голова… Болить голова! — скрикнула Надя.

Здивуватися, як у таку мить можна говорити про головний біль, Ігор не встиг. Ніби розлючений джміль увірвався до нього в мозок. Еколог здавлено замугикав, стискуючи скроні.

— Терпіть, друзі, це від вібрації, — бурмотів Чекерс.

Із голосу відчувалося, що і йому несолодко.

Тридцять метрів до поверхні. Пройдено лише половину. Чи піднімуться вони, чи протримаються ще півдороги?

— Все, — оголосив пілот, — вібрація підходить до критичної. Пускаю реактор на холостій.

— Ні! Тільки не зараз, хоча б ще десяток метрів! — закричав Ігор. — Прошу тебе, Бобе, зачекай. Якщо ти запустиш реактор на цій висоті, у них немає шансів…

— Якщо я забарюся ще хвилину, — важко дихаючи, відгукнувся пілот, — дисколіт може розвалитися.

— Бобе! Тримайся, тримайся до останнього. Хай вони звичайні корали. Але ми ж люди! Тримайся до останнього!

— Не можу, — прохрипів Чекерс. — Більше не можу, друзі… Зараз даватиму газ…

Ігор заплющив очі, втиснувся в підлогу. Все його єство ніби злилося з тремтячим корпусом дискольота. Він буквально відчував безмежний біль корабельних м’язів, рвання нервів приладів, хрусткіт кісток переборок. Дисколіт, побудований для космічних подорожей, з останніх сил чинив опір руйнівній, всепроникаючій силі вібрації, та все ж Ігор, зціпивши зуби, подумки вмовляв його не здаватися, піднестися ще, ну хоч на метр іще…

Чекерс вимкнув пропелери, й відразу навалилася якась дивна, гулка, свердляча мозок тиша. Краснов здригнувся, почувши легке бурчання реактора, що набирав потужність… Усе! І жодних шансів на виживання коралам! Та й які можуть бути шанси, коли від коралів до дюз усього тридцять шість метрів, підйом припинений, а розжарений струмінь ударить рівно через три секунди…

… Він цілком виразно пам’ятав кожен крок свого життя.

Спочатку було Дитинство, якого він, звісно, пам’ятати не міг, але, пізнавши хід подій, уявляв так виразно, немов усе відбулося лише вчора.

Воно почалося, коли завершилося сьоме Велике зледеніння. Власне, зледеніння не закінчилося тоді, а досягло своєї найвищої точки, апогею: крига покривала половину планети. Але вже не наступала.

Чому він народився саме в те зледеніння, а не раніше? Найпевніше тому, що сьоме зледеніння було найпотужнішим. Воно забрало незліченні маси води, і підводне плоскогір’я, якому було призначено стати його батьківщиною і яке завжди знаходилося на безживній глибині, опинилося раптом у якихось півтора десятках метрів від поверхні. Це була одна з небагатьох вільних від льоду ділянок океану, і перш за все там почала позначатися дія сонця й вулканів: температура води над плато почала підніматися. Вона підвищувалася поволі, майже невідчутно, на частки градуса в сторіччя, але цього виявилося достатньо.

Наклалися один на одного, перехлеснулися, сплелися воєдино тисячі випадкових чинників і неймовірним, та все ж неминучим чином створили ту саму єдину комбінацію.

На світ з’явився він — крихітний поліп з віночком тонких мацаків над ротовим отвором. Жадібно заганяючи мікроскопічний корм у порожнину шлунку, він поспішав вирости. Коли прийшла пора, на витягнутому трубчастому тільці набубнявіла брунька. Не відокремившись, брунька перетворилася на самостійний організм, але водночас це був і він сам: їх стало двоє. А відтак ще більше, і ще, і ще…

Думок у той період не було, був лише великий, всепереможний інстинкт розмноження. Цей-таки інстинкт усвідомив, чи вгадав, чи зрозумів, що незахищені поліпи надто легка здобич, що основна частина нових організмів приречена на загибель, не встигнувши відбрунькуватися, і почав шукати шлях до самозбереження. Такий шлях знайшовся: щоб вижити, довелося навчитися витягувати з води кальцій, переробляти його й відкладати вапняним панциром на ніжну епідерму.

Рішення виявилося правильним. Громадячись одне на одного, замуровуючи під собою мертвих родичів, зводячи над їх спорожнілими житлами чергові поверхи кам’яних келій, недосяжні тепер для більшості ворогів, коралові поліпи почали розростатися в колонію. Вода, що добре прогрівалася, невелика глибина, велика кількість сонячного світла, а значить, і їжі — це були ідеальні умови для розмноження. Висовуючи з віконець ловецькі вусики, хапаючи здобич і ховаючи їх при щонайменшій небезпеці назад, корали шар за шаром доросли майже до поверхні, але там і зупинилися — відпливи регулярно оголяли верхню частину колонії, й поліпи без води гинули.

Корали подалися вшир, за декілька сотень років заполонили все мілководдя й поповзли по підводних схилах униз. Однак тепла і світла вистачало лише на порівняно невеликих глибинах, нижче було голодно, і втриматися там вдавалося лише завдяки ниткам-арканам, які навчилися виробляти в собі поліпи. Але глибше двохсот метрів і нитки не допомагали, прогодуватися там виявилося взагалі неможливо.

Популяційний вибух скінчився. Бурхлива, бездумна репродукція натрапила на перешкоду.

І тоді, зайшовши в безвихідь кількісного зростання, живлена первинними, наріжними інстинктами органічного життя, еволюція повернула в бік якості.

І народилася перша протодумка.

Доти кожен окремий поліп вирощував бруньку лише в той бік, де майбутньому нащадкові буде простіше вижити і прогодуватися, — закони збереження роду й не допускають нічого іншого. Колонія зуміла переступити через сліпі закони і змусити, де потрібно, корали розмножуватися брунькуванням униз, тим самим прирікаючи потомство на швидку загибель, але надбудовуючи їхніми скелетами укоси й збільшуючи таким чином площу для нових, повноцінних поліпів. Це була грандіозна перемога — перемога інтересів усієї колонії над інтересами окремих особин, що складали її.

Знову з’явилася можливість для розвитку — зовсім не те середовище, де могла б розгорітися ледве зажевріла іскорка думки. І потягнулися століття того сонного, ситого існування, з якого так і не вдалося б вийти, якби не почався відступ льодовиків.

Від могутнього крижаного покриву, що блакитною емаллю залив континенти й моря Кайобланко, почали відколюватися шматки. Вітри і хвилі носили їх, розмиваючи і розтоплюючи, ударяючи об береги й зіштовхуючи один з одним. І коли такий айсберг проходив над Атолом — а це тепер був атол, класичний кільцевий кораловий риф із лагуною посередині, — руйнування були страшні. Деякі айсберги чіплялися за плато й надовго застрягали на ньому, і тоді падала освітленість, різко знижувалася температура води.

Чисельність колонії скоротилася в декілька разів, виникла реальна загроза повного вимирання, але корали не здавалися і, борючись за життя, гарячково мутували. Так крихітні роз’єднані поліпи спершу відчули своїх найближчих сусідів, відтак установили взаємозв’язки з рештою всіх поліпів у Атолі. Почалося несвідоме, інстинктивне об’єднання живих примітивних організмів, і воно дало результат: якимсь незбагненним чином корали навчилися складати свої порізно мізерні біомагнітні потенціали в потужне силове поле — ту саму зброю, яку можна було тепер протиставити бездушним крижаним «монстрам».

Спочатку Атолові вдавалося зупиняти лише невеликі крижинки в міліметрах від живої поверхні, пізніше прийшло вміння утримувати на безпечній відстані й відводити вбік великі айсберги. Це був успіх, але ще не тріумф. Найкрупніші айсберги проривалися крізь захист і завдавали великих втрат. До того ж іще почалося активне танення льодовиків, і рівень океану почав швидко підвищуватися. З’явилася небезпека знову опинитися на тій глибині, де ніяке поле не допоможе зберегти життя.

Колонію коралових поліпів чекала б неминуча загибель, але колонії вже не було — був він, Атол, ще не розум, але тварина з достатньо високою організацією, що вміла пристосуватися до природних і кліматичних знегод.

Корали почали контролювати свій ріст, активізуючи брунькування у верхній частині, заповнюючи борозни, проорані крижинами, новими поліпами, намагаючись наздогнати прибуваючу воду і втриматися на колишньому рівні від поверхні.

І настало Дитинство.

Атол усвідомив себе. І середовище, що його оточувало. І чинники, що впливали на це середовище. І прийоми, якими можна відгородити себе від небажаних впливів. Атол став достатньо розумним, щоб зрозуміти свою силу й розробити тактику і стратегію самозбереження.

Він ухвалив рішення основну масу поліпів сконцентрувати у себе в середній частині, а навколо неї надбудувати приступки, крізь які не прорвуться жодні айсберги. У лагуні Атол на деякий час уповільнив темп росту, дочекався, коли над центральною частиною стало шістдесят метрів води, все прибуваючої від танення льодів, і визначив собі цю глибину як оптимальну: вона гарантувала безпеку й достаток їжі в лагуні.

Атол диференціював функції різних своїх ділянок, зосередивши розумові процеси в центрі, а на периферію винісши обов’язки в основному рецепторні й силові.

Він оточив себе ідеальним, самостійно відлагодженим мікросвітом і встановив з ним гармонійні стосунки. Можна було тепер нескінченно, поки існує океан, вдосконалюватися, але…

Атол нараз відчув самотність.

І з цього почалася Зрілість.

Атол припускав, що в океані можливі й інші мислячі коралові утворення окрім нього, він мріяв про них, він навіть марив ними, малюючи в уяві прекрасні, затишні лагуни, де в такій самій самотності ростуть і мислять його брати. Але перевірити, існують вони насправді чи ні, ніяк не вдавалося.

Якби океан був мілкіший, він міг би засіяти дно поліпами і прокласти до сусідів живу коралову дорогу, але його плоскогір’я оточували тисячні глибини. Він пробував робити запряги, прикріплюючи до риб поліпові блоки, достатньо великі для збору і зберігання інформації, але жоден з таких «розвідників» назад не повернувся.

Атол проаналізував невдачу і прийшов до висновку, що від риб не буде пуття, поки вони не віднайдуть хоча б мінімальний інтелект. І цей інтелект дати їм зуміє лише він сам.

Він створив теорію генетики, розробив техніку генної інженерії за допомогою силового поля й модифікованих поліпових мацаків, почав процес виведення необхідної породи риб. На це могли піти тисячоліття, і результат неможливо було гарантувати, але Атол працював.

І потайки від себе мрійно сподівався, що, перш ніж він відправить своїх посланців на пошуки братів по розуму, брати самі знайдуть його. Зовсім не обов’язково, щоб вони теж виявилися коралами. Цілком можливо, вони будуть схожі на тих дивних істот, що літають над поверхнею моря. Або на сухопутних створінь з материків — їх мертві тіла у шторм іноді заносить до нього на рифи. А може, з’явиться штучно створений посередник, щось на кшталт його надриби. Неважливо, яка в нього форма й вигляд. Головне і обов’язкове — це буде органічна, жива істота, обдарована здатністю мислити, і вона прийде до нього як друг.

Коли величезний металевий «краб» опустився чотирма лапами просто в його середину, Атол здригнувся від болю. Але біль був ніщо в порівнянні з томливо-солодким передчуттям: звершилося! Товстий панцир «краба» не давав збагнути, чи є всередині життя, але, коли з його черева вийшли істоти з чотирма кінцівками, Атол зрозумів відразу й непохитно: це вони.

Атол припускав, що зрозуміти одне одного буде не просто, але раз вони прийшли, вони розраховують знайти з ним спільну мову. А він їм у цьому допоможе. Намагаючись не заподіяти прибульцям шкоди, він час від часу демонстрував себе, «проявляв», але, оскільки він гадки не мав, як це краще робити, йому здавалося, що спроби його вельми незграбні. Але прибульці, судячи з усього, відчували те саме: у їх пересуваннях, досить відчутних для його тіла, Атол поки не бачив системи чи певної мети. Але інформація поступово накопичувалася, і він сподівався її врешті-решт розшифрувати.

Намітилися певні зрушення: Атол почав уловлювати біополя прибульців, йому став помітний колір їх емоцій. Знайшовши потрібний діапазон, Атол тепер продовжував вслухуватися в прибульців, навіть коли ті залізли у свого «краба». Як йому кортіло зрозуміти їх, дізнатися, що знають вони, і поділитися тим, що є в нього! Але все це буде, обов’язково буде, раз зустріч відбулася…

Коли Чекерс зупинив пропелери і ввімкнув тягу, Ігор затамував подих, готуючись до різкого падіння: поки двигун не запрацює, не підтримуваний більше гвинтами дисколіт упаде на декілька метрів, «провалиться»…

Але падіння… не було.

Зрезонувавши з розумом Людини, що бився у відчаї, захлинався соромом безсилля, та все ж не здавався, інший, але не чужий Розум напружив свої невидимі м’язи і, немов кавунову кісточку, виштовхнув дисколіт на поверхню.

Увімкнувся двигун, гул реактивних струменів злився з шипінням вируючої води. Дисколіт злетів угору і зник, розтанув у небі планети, йдучи до вантажної станції на орбіті.

А внизу, на планеті зі звучною назвою Кайобланко, в маленькій підводній колонії коралів, здивовано спалахували кольорові вогники. Атол, намагаючись розібратися в тому, що сталося, знову і знову простежував події останніх днів. На його коралових схилах спалахували символи, які були незрозумілі йому, але явно щось означали, і в яких він усе-таки намагався розпізнати по-російськи написане ім’я «Надія».

Втім, Атолові було зрозуміле одне значення цього символу. Він розумів, що прибульці обов’язково повернуться.

Перекладено за виданням: ВОКРУГ СВЕТА. — 1983. — № 9, 10.

МІСЯЧНИЙ ЛИСТ

ХАР’ЮЗОВИЙ СТРУМОК

Чому ми причалили саме біля цього струмка? Важко сказати. Найпевніше цілком випадково: всюди були такі самі кам’янисті береги, порізані струмочками й річечками, а за ними скрізь слалася однаково зелена тисячоока тундра, що з цікавістю вдивлялася в небо незліченними озерами. Просто нам — лікареві Романові Алексєєву й мені, фотожурналістові Володимирові Карпову, двом фанатикам-риболовам, — здалося, що ми від’їхали від Шойни, останнього оплоту цивілізації на Канінському півострові, достатньо далеко, а тому сказали собі — тут!

Після того, як був розбитий табір, лікар вирушив на найближче озерце, затягнуте по краях ніжно-зеленою травою, а я вирішив поблешнити в річечці, де, за моїми уявленнями, мали никати голодні косяки нельми, сига й омуля. Проте якщо риба й водилася в річці, присутності своєї вона нічим не виказала. Безрезультатно покидавши спінінг хвилин сорок, я занудьгував і пішов відвідати Романа.

Оточений хистким гудючим ореолом комарів і мошки, лікар стояв по коліно у вогкому ягелі й, войовничо виставивши широку бороду, виводив якусь рибину: кінчик його спінінга в такт ривкам пружно вигинався.

— Вже третя, — повідомив Роман, викидаючи на берег щупака вагою не менше півкілограма. — Приєднуйся.

Я не змусив себе довго прохати й незабаром переконався, що щупачки брали тут безвідмовно, чого не можна було сказати про їх батьків.

Ночі в Заполяр’ї в другій половині липня ще не чорні, але вже й не «білі». Вони радше сірувато-блакитні або перламутрові. І коли така ніч опускається на землю, тундру затягує тремтливим напівпрозорим серпанком. Ця пелена іноді зовсім безмовна, а часом робиться балакучою й багатозвучною, і тоді досвідчений мисливець розрізнить у ній дзявкання песця, схлипи сови, кашель росомахи…

Ми сиділи з Романом біля багаття, чекали, коли знята з вогню юшка дійде на приску, і вслухалися в дрімаючу тундру. Тиша здавалася абсолютною, безмежною, всеосяжною. І тут мені здалося, що в ній звучать далекі, майже нечутні дзвіночки. «Не дарма таку тишу називають дзвінкою», — подумав я.

— Дзвіночки… — чи то запитав, чи то повідомив мені Роман.

І тоді я усвідомив, що передзвін мені не причувся.

— Схоже, у нас будуть гості…

Незабаром у сутінках вималювалися силуети чоловіка і двох оленів.

Залишивши оленів віддалік, чоловік неспішно і якось по-господарському підійшов до вогнища, мовчки всівся на землю, дістав з-за пазухи люльку і прикурив від головешки. Це був немолодий ненець років п’ятдесяти, зодягнений у літню пошарпану малицю[18], виблискуючі на колінах штани з ровдуги[19] й облисілі від віку піми[20]. Обличчя його, втомлене і зморшкувате, сяяло від насолоди, очі зійшлися у вузькі шпарки. Весь світ, здавалося, зосередився для нього в люльці, що викидала клуби чорного і досить їдкого диму.

Північний етикет нам був трохи знайомий: спершу пригощання, відтак розмова. Роман указав поглядом на юшку, і я розлив її на трьох — лікареві й ненцеві в миски, собі в кришку від казанка. Ні слова не кажучи, подав гостеві юшку, підсунув хліб, часник.

Ненець так само мовчки прийняв миску, зачерпнув ложкою, скуштував… І звучно сплюнув убік. Відтак устав, відійшов на декілька кроків і виплеснув уміст миски. Повернувся. Сів. І з гидливістю промовив:

— Сяторей[21]. Не риба.

На мій смак юшка вийшла чудова, але сперечатися я не став — людина щиро висловила свою думку, що ж тепер… Поки ми з Романом їли юшку, ненець неквапливо жував хліб з часником, зберігаючи мовчання, і пожвавився лише, коли заварився чай.

За чаєм і познайомилися: з’ясувалося, що наш нічний гість — оленяр, пасе з бригадою велике колгоспне стадо десь тут, на півночі Каніна, і звуть його Микола Апіцин.

— Чому ж у тебе прізвище російське? — поцікавився Роман.

— Чому російське? — не погодився Микола. — Від Апіци йдемо. Вчений з Ленінграда приїжджав, казав, що чотириста років тому писали: був на Каніні ненець Апіца…

Ще хвилин двадцять Микола, в якому прокинулася балакучість, розповідав про своїх предків і раптом без будь-якої видимої причини заявив:

— Дарма сюди приїхали. Кепське місце. Болото. Гнус. Холодно.

— Чим же кепське? — розсудливо заперечив Роман. — Від гнусу мазь є. Костюми у нас теплі. Намет. Дров багато. В озері риба.

— Хо! Хіба сяторей — риба? У струмку є риба, щоправда. Харіус, але його ва-а-ажко впіймати. Дуже обережна риба.

Я зрадів:

— Ну ось, навіть харіус водиться! Ми тут чудово відпочинемо.

Апіцин замовк, видно, змирившись із тим, що місце нам все одно подобається. Відтак з явною неохотою поступився.

— Відпочивайте. Лише відходити від Хар’юзового струмка не треба.

— Чому це — не треба? — почав заводитися я. Що це за діла: прийшов, юшку огудив, а ось тепер з місця зігнати намагається. — Захочемо, на інший струмок підемо.

— Не треба відходити далеко, — стояв на своєму Апіцин.

— Але чому?!

— Сиртя тут живуть… — неохоче пробурмотів він.

— Сиртя? — перепитав Роман. Він, як і я, чув це слово вперше. — А це ще що таке?

— Маленькі люди такі. Шамани. Сильні шамани. Видутана[22].

— Казки, — фиркнув лікар.

— Як — казки? Сиртя раніше багато було в тундрі. Зараз зовсім мало. Проте є. Ненці до них іноді ходять, коли хворіють. Або коли про завтра запитати треба.

— Значить, сиртя людям допомагають? — зачепився дійшлий Роман.

— Допомагають, допомагають…

— То чому ж місце, де живуть ці сиртя, кепське?

Ненець зніяковів:

— Кажуть так… Олень туди не ходить, ягель не росте навколо сиртя-мя[23]. Якщо людина без діла прийде, померти може. Подалі від сиртя треба ходити.

Чогось не договорював Апіцин.

— Ну а сам ти навіщо в ці «кепські» місця прийшов? Просто так, чи що?

— Навіщо — просто так. Хехе прийшов провідати, — повідомив Апіцин і почав набивати люльку.

Що означає «хехе», я й гадки не мав. І тому спочатку було подумав, що оленяр просто морочить нам голови. Але Апіцин промовив «хехе» як щось само собою зрозуміле, і невігласом здатися мені не хотілося.

— І далеко ще йти? — вирішив задати я навідне питання. — Онде вже море. Чи заблукав?

— Як заблукав? Ненець у тундрі не заблукає. Прийшов уже.

Я мимоволі обвів поглядом узбережжя, але так і не вгадав, кого чи що мав на увазі Апіцин під словом «хехе». Цікавість моя зросла ще більше.

— І коли ж ти будеш хехе провідувати?

— Зараз і буду. Докурю і провідаю.

— А нам можна?

— Ходімо, — дозволив Апіцин. — Ліхтарик є? Візьми.

Ми відійшли від багаття по берегу метрів на сто п’ятдесят, не більше, коли ненець підняв руку — тут!

Роман увімкнув ліхтарик. Микола Апіцин з якимсь дивним, чи то відчуженим, чи то дуже-дуже шанобливим виглядом дивився на великий, майже в людський зріст, валун. Поверхня каменя, темна від нічної вогкості, тьмяно полискувала в світлі ліхтарика, але ні знаків, ні малюнків на ньому не було помітно. Роман опустив промінь нижче — й ми обидва мало не ахнули.

Під валуном навалом лежали рогаті оленячі черепи. Їх тут були десятки — бліді від часу, майже розсипані, й відносно свіжі. На деяких висіли строкаті клаптики, підв’язані до відростків рогів. Тут-таки стояв іржавий чавунець — вочевидь, для дрібних підношень, валялися скалки скла.

Не звертаючи на нас жодної уваги, Микола сім разів обійшов навколо каменя, вкляк на коліна, висипав жменю чогось — як мені здалося, тютюну — в чавунець. Відтак дістав плоску фляжку коньяку, викрутив пробку і вилив вміст на камінь. Після чого обернувся до нас:

— Все, йдіть назад. З хехе розмовляти буду.

Вражені побаченим, ми мов уві сні повернулися до дотліваючого вогнища, налили ще чаю. Апіцин не повертався. Стало холоднувато, і ми залізли в намет.

Встали ми рано, зі світанком. Апіцина ніде не було видно. Ймовірно, «відвідавши» свого хехе, ненець відразу рушив у зворотний шлях.

Після короткого сніданку ми подалися на риболовлю: лікар на озеро, а я — знову на річку. Слова ненця про те, що її звуть Хар’юзовий струмок, зачепили моє рибальське самолюбство.

Я вирушив угору за течією до першого перекату, під яким блакитніло крихітне озерце, — на півночі їх називають «улово». Відстебнувши від волосіні вчорашню блешню й поставивши одинарний гачок, наживив ґедзя. Закинув. Нічого. Ще раз. І знову марно. І знову. Як я не смикав волосінь, як не «грав» насадкою, харіус на мої хитрощі не піддавався.

Довго зносити подібне знущання я не міг. «Це ж треба, — думав, — не впіймати жодної рибини на струмку, який називають Хар’юзовим!» І промучившись ще трохи, я зібрався до Романа на озеро. Змотав спінінг. Обернувся. І — остовпів.

Неподалік від мене стояла дівчинка років дванадцяти в ненецькому одязі й дивилася в мій бік. Ані дорослих, ані оленів поряд з нею не було.

— Ти сама? — сторопіло запитав я перше, що спало на думку.

Не утрудняючи себе відповіддю, дівчинка неголосно промовила:

— Поклич лікаря.

Дивно, але я негайно виконав її прохання-наказ.

— Ромо! — щосили загорлав я. — До тебе відвідувач!

— Ну чого галасуєш! — долинуло з озера.

Однак через короткий час Роман з’явився, несучи зв’язку таких самих, як і вчора, фунтових щупаків. Помітивши дівчинку, він заходився обсмикувати полатану вицвілу штормівку, опустив рибу на мох.

— Ви до мене?

— Дідусь помирає, — сказала дівчинка.

— Де? — чомусь запитав Роман: — Гм-м…

— Там… — дівчинка невизначено махнула рукою в бік тундри.

— А що з ним? — поспитав Роман.

— Кепсько. Рука не ворушиться, нога не ворушиться. Їсти не хоче. Помирати хоче.

— І давно?

— Третій день.

— Добре, — кивнув Роман. (Хоча що тут могло бути доброго?) — Зараз зберуся.

Я прошмигнув услід за ним у намет.

— Ти це серйозно?

— А ти як гадав… — Роман діловито вивернув свій рюкзак мені на спальник, а відтак ще й струсив, висипавши хмару пилу й цибульного лушпиння.

— Чим же ти збираєшся лікарювати, Айболите нещасний? У тебе, крім бинта і йоду, нічого й нема.

— Дещо знайдеться… — З купи мотлоху Роман вивудив білу пінопластову коробку, сховав у порожній рюкзак. — Перша допомога. Хоча навряд чи від неї буде користь. У діда найпевніше інсульт.

— То якого ж?.. — почав я, але затнувся, перехопивши обурений погляд Романа.

Я вибрався з намету й підійшов до дівчинки:

— Далеко до твого дідуся?

— До вечора прийдемо. — Зизуваті очі дівчинки дивилися немов крізь мене, нічого не помічаючи, й від цієї безсторонності робилося якось моторошно.

— Розумієш, нам обов’язково треба завтра від’їхати. Завтра увечері за нами пришлють човен, — про всяк випадок збрехав я: мотодору[24] ми чекали лише післязавтра вранці.

— Завтра увечері лікар повернеться.

— Чому — «лікар»? Ми ж удвох…

— Ти не підеш.

— Он як? І хто ж мені заборонить? — обурився я. — Ти чув, Ромо, що заявляє це дитя? Я — не піду!

Роман висунув з намету бороду, відтак показався сам. Рюкзак уже висів у нього за плечима. Вигляд лікаря був зосереджений, цілеспрямований, поважний. Він строго подивився на дівчинку, кашлянув, промовив:

— Гм-м, а, власне, чому?

Я було вирішив, що суперечка закінчена, але дівчинка похитала головою:

— Ні, не можна. Підеш ти один.

— Ну що ж, Вово… — здався лікар. — Доведеться тобі зачекати мене тут.

— Та що мені тут самому робити? — вже услід їм крикнув я в серцях, не розраховуючи на відповідь.

Але дівчинка несподівано зупинилася.

— Лови рибу, — порадила вона, обернувшись.

— Яку? Сяторей — не риба, — пригадав я і копнув ні в чому не повинних щупачків, що лежали на землі.

— Навіщо — сяторей? Хар’юз лови в річці.

— Ха! Якби! Не ловиться харіус.

— Ловитиметься! — пообіцяла дівчинка.

Весь цей день і наступний риболовля була фантастичною. Я переривав лов лише для того, щоб перекусити нашвидкуруч, упіймати декілька мух, жуків чи ґедзів, і знову починав прохід униз по струмку, з кожного улову вивуджуючи двох-трьох важких, полискуючих усіма барвами веселки харіусів. До повернення Романа я приготував царську вечерю: копчений в моху харіус. Є такий старий, майже забутий мисливський спосіб. Робиш ямку, розкладаєш у ній вогнище. Коли дрова прогорять, навалюєш на вугілля сирих гілок, бажано ялівцевих, а зверху — два шматки дерну, мохом або травою один до одного, так, щоб злегка підсолена риба лежала між ними мов у бутерброді. Чотири години — і від рибного копченого духу починає паморочитися голова…

Роман повернувся в сутінках, сам, без поводарів. Був він задумливий і дещо неуважний, на питання відповідав односкладово. Проте делікатесну вечерю оцінив і, змолотивши з десяток харіусів, обм’як, відійшов, розбалакався.

Розповідь Романа я записав у щоденник лише через дві доби, вже на борту мотодори, і деякі деталі, можливо, упустив, проте суть почутого того вечора викладена загалом правильно. Це підтвердив, прочитавши мої записи, й сам Роман. Хочу зазначити також, що після редагування з рукопису дещо відійшло, проте ніяких нових «мальовничих» деталей не додалося.

Отож, ось що після вечері на Хар’юзовому струмку розповів лікар Роман Тимофійович Алексєєв.

СИРТЯ

Лікар ішов за дівчинкою і спочатку було намагався заговорити з нею, але вона відповідала знехотя, скупо, не повертаючи голови. Незабаром бажання запитувати зникло: йшли швидко, по вогкому в’язкому моху, і втома робилася все відчутнішою.

Щоб якось відвернутися, Роман почав розглядати одяг дівчинки. На ній була легка простора паниця[25] до стегон, нижню полу якої оторочували декілька смужок навпереміну темно-коричневого й білого хутра. У швах паниці погойдувалися вшиті різноколірні суконні клаптики. Такі самі суконні стьожки, лише червоні, немов лампаси, прикрашали її широкі штани. Штанини були заправлені в піми — легкі, м’які, справжні чобітки-скороходи, під якими ягель майже не проминався. Пімам лікар просто-таки позаздрив: його власні гумові чоботи, придбані перед самим від’їздом, важчали з кожним кілометром і, що найнеприємніше, почали стирати п’яти.

Пора зробити й привал, думав Роман, але, дивлячись на невагому ходу дівчинки, короткі кіски, що підстрибували в такт її крокам, ішов і йшов услід, чомусь соромлячись власної втоми. «Чортзна-що, — бурмотів собі під ніс Роман, поглядаючи на годинник, — уже скоро полудень, йдемо три години, а цій плюгавці хоч би що».

Нарешті Роман не витримав.

— Послухайте, вундеркінде! — зупинився він. — Чи не пора заправитися?

Дівчинка обернулася й подивилася на Романа з докором. Він помітив, що вона теж неабияк утомилася, на обличчі брудні патьоки від поту, очі порожевіли.

— Сядь! — звелів Роман. — Відпочинь.

— Ні, — похитала головою дівчинка. — Дідусь…

Ще години через дві тундрова рівнина загорбилася, здибилася, вигнулася скелястим хребтом, чорними схилами перегородивши шлях.

— Туди? — понуро кивнув у бік скель Роман.

— Туди, — підтвердила дівчинка. І у відповідь на зітхання лікаря обнадіяла: — Вже скоро.

Згадуючи лихим словом свою злощасну долю, багатопудові чоботи й медичний диплом, лікар приречено поліз по камінню.

Підйом справді тривав недовго, але, коли вони вибралися на відносно рівне кам’яне плато, Романові здалося, що сил не вистачить навіть на крок. Він ліг, зняв чоботи і, влаштувавши палаючі ступні на прохолодному камені, заплющив очі. Не хотілося ні йти, ні говорити, ні думати, а лише лежати ось так, насолоджуючись спокоєм, свіжим повітрям і тонким запахом тундри, що холодив горло…

— Ох… До речі, тебе як звуть? Час і познайомитися.

— Пуйме.

Відтак Роман хотів було запитати, звідки їй стало відомо, що на березі з’явився лікар і чому вона вирішила, що лікар саме він, а не Володя, але не встиг, Пуйме покликала його:

— Ходімо, Романе, дідусь сам…

І вони знову підіймалися на гребені, спускалися у виярки, перестрибували через струмки. Лише одного разу затрималися на декілька хвилин. Пуйме зупинилася біля струмка, лікар зачекав, поки дівчинка нап’ється, відтак сам припав до крижаного струменя. А коли його погляд сам собою слизнув угору, до того місця, звідки по каменю збігала вода, від побаченого Роман похлинувся, закашлявся. На камені лежав звіриний череп.

— Оригінально… Ведмідь?

— Інгней. Росомаха. Це місце називається Сиртя-яха[26]. Звідси зовсім близько.

Коли нарешті Пуйме сказала: «Прийшли!», обличчя лікаря приємно залоскотав водяний пил.

Вони стояли перед справжнісіньким водоспадом, який спадав із кам’яної кручі. Падаючи з висоти, водоспад розбивався об приступки кам’яних карнизів, від чого потік огортала сліпучо-блакитна аура найдрібніших бризок.

— Ну ось і прийшли, — повторила Пуйме.

— Куди «прийшли»? — не зрозумів лікар.

— Додому! — Вперше за весь день у тьмяному, незворушному голосі дівчинки залунала радість.

Пуйме підскочила на виступ скелі, моторно — немов і не було позаду десятків кілометрів шляху — видерлася приблизно до середини висоти водоспаду і… зникла.

Роман уже ні з чого не дивувався. Зосередивши залишки сил на тому, щоб не зісковзнути з вогких каменів, він поліз услід за Пуйме і під одним із карнизів виявив лаз, прихований від сторонніх очей виблискуючим струменем водоспаду. Зітхнувши, Роман важко опустився рачки — при його зрості не пролізти в цю вузьку шпару. На щастя, повзти довелося недовго. Через декілька метрів коридор майже під прямим кутом зробив скрут, розширився і вивів у простору і явно обжиту печеру.

Після багатьох годин у тундрі нюх Романа оглушили запахи попелу, сухих трав, їжі. І хвороби. Хворий лежав у лівому дальньому кутку печери, куди ледве проникало світло, що слабо мріло з-за чи то прочинених дверей, чи то завішеного вікна напроти лазу. Тут-таки, прихилившись до нерівної стіни, стояла Пуйме: «Це дідусь…»

Роман підійшов до хворого, намацав пульс. Рука старого була маленька, та й сам він немов з’явився з казки про гномів: сивий, зморшкуватий, він лежав у дивному ліжку, видовбаному в півтораметровому камені й засипаному деревним потрухом. Його пульс ледве промацувався. Вузькі, майже позбавлені він очі були заплющені, жовте вилицювате обличчя нерухоме. Роман дістав стетоскоп, послухав серце. Заочний діагноз, на жаль, підтвердився: лівий бік повністю паралізований, у старого явний інсульт. І вельми обширний. У місті, в блоці інтенсивної терапії, ще були б якісь шанси, хоч й слабкі, але тут, у тундрі…

Роман витягнув з похідної аптечки шприц, ампулу еуфіліну — єдине судинорозширювальне, яке він захопив з собою. Плоть старого, що втратила чутливість, ніяк не відгукнулася на укол. Роман дістав блокнот.

— Як звуть твого дідуся?

— Серхасава. Серхасава Сиртя.

— Вік?

— Старий, дуже старий. Навіщо пишеш?

— Належить. У Шойні оформлять… гм… довідку.

Роман зам’явся, роздумуючи, як сказати дитині про неминуче, але Пуйме дивилася на нього вимогливо і спокійно.

— Він може померти сьогодні, завтра, через три дні… точно не знаю, залежить від організму.

— Дідусь каже, завтра.

Роман мимоволі подивився на хворого. Той лежав у колишній позі, нерухомо й цілком безгучно.

— Дідусь сам лікар, усе знає, — запевнила дівчинка. — Дідусь не хотів, щоб я за тобою ходила, а я пішла. Дарма.

— Вибач, Пуйме, — похитав головою Роман, думаючи, що люди завжди однакові в цьому: де б вони не жили, чим не займалися, ніхто не хоче миритися зі смертю, і винен завжди лікар. — Вибач. Але твоєму дідусеві вже не допомогти. Післязавтра ми з другом повернемося в Шойну, і за вами пришлють вертоліт. У тебе батьки в Шойні?

— У мене нікого немає, — рівним голосом промовила дівчинка.

Лікар замовк, покашлюючи в бороду і злегка щулячись чи то від незручності, чи то від того, що в печері було свіжо. Немов прочитавши його думки, Пуйме відійшла від стіни і звідкись із темряви підтягла до вогнища оберемок хмизу:

— Багато ходили, зараз їсти будемо. Відпочивай поки.

Роман із задоволенням опустився на одну з оленячих шкур, розкиданих по підлозі печери, другу скрутив і прилаштував як подушку. Голод він відчував вовчий і зрадів, що, судячи зі спритності Пуйме, вечері чекати доведеться недовго. Дівчинка в лічені хвилини встигла прилаштувати над викладеним каменями вогнищем казанок, звідкись із комори принесла тушку в’яленого підкопченого гусака і тепер, з одного сірника розпаливши вогонь, рубала гусятину довгим тригранним ножем. Ліниво спостерігаючи за її спритними, вмілими рухами, лікар нарешті запитав:

— До речі, Пуйме, звідки ти взагалі дізналася, що ми висадилися біля цього… як його… Хар’юзового струмка?

— Почула.

— Від Апіцина?

— Навіщо. Так почула. Сама. Дідусь також чув.

— Он як… — Незвичність ситуації починала інтригувати Романа.

Печера за водоспадом посеред тундри, кам’яне ложе, старий-відлюдник, схожий на казкового гнома, — знахар-шаман, видно, його маленька внучка, яка стверджує, що чує те, чого немає… Чи це в неї така гра, дитяча фантазія?

— Пуйме, — вирішив підіграти Роман, — а ти, часом, не чула, як там мій товариш?

— Добре, — повідомила Пуйме, не відриваючись від батування гусака. — Він упіймав багато риби й ліг спати.

— Я б теж подрімав, Пуйме… Ти мене поклич, коли що…

Роман тільки почав поринати в тягучу, обволікаючу дрімоту, в якій так затишно потріскували дрова й наспівував щось водоспад за товщею кам’яних стін, як Пуйме торкнула його за плече:

— Дідусь хоче з тобою говорити.

Роман не без зусиль змусив себе встати, підійшов до старого. Серхасава Сиртя лежав точнісінько так, як і годину тому, із заплющеними очима. Вважати, що в такому стані старий може чи хоче щось сказати, було щонайменше наївно.

— Візьми його за руку, — звеліла дівчинка.

Роман торкнувся безживно-холодної лівої руки, маючи намір перевірити пульс, але Пуйме зупинила його:

— Не за цю, за другу.

Праве зап’ястя у старого було трохи тепліше — що, загалом, нічого не змінювало.

— Міцніше візьми!

Роман трохи міцніше стиснув пальці, вже сердячись на себе за потурання дурним дитячим фантазіям. «Пора сказати їй, що тут не місце і не час для ігор», — подумав Роман, відкрив було рота і…

Немов розрядом струму обпекло його пальці, що обхопили худе старече зап’ястя, й рука, яка, здавалося, не належала більше цьому світові, здригнулася, зігнулася злегка в лікті, ворухнула п’ястю.

Не розуміючи, що відбувається, Роман перевів погляд на обличчя вмираючого й мало не відсахнувся: Серхасава Сиртя дивився на нього широко розплющеним правим оком. Око було водянисто-блакитним, ніби розмитим старістю, мудрим і проникливим.

— Ви мене чуєте? — голосно запитав Роман.

І, хоча губи старого майже не ворухнулися, почулося виразне й навіть іронічне:

— Я чую тебе дуже добре, можеш не кричати. Хвороба забрала моє тіло, але не розум.

— Ваша внучка сказала, що ви лікар?

— Це так. Я вже лікував людей, коли твої батьки були немовлятами. І бачив багато смертей. І тому знаю: мені годі допомогти. Не засмучуйся. Ти — хороший лікар. Ти багато чим тут здивований, але ні про що не питаєш. Хворий для тебе важливіший від власної цікавості.

— Вам не слід стільки розмовляти, треба берегти сили.

— Навіщо берегти? Нум[27] чекає, завтра до нього піду. А сьогодні життя треба згадувати. Довго жив, добре…

«Скільки ж йому років, — подумав Роман. — Вісімдесят? Сто?» І тут-таки почув у відповідь:

— Старий зовсім. Пуйме ще не було, а в мене в куточках очей уже лебеді сіли… Років сто живу, гадаю.

«Телепатія, — вирішив Роман, намагаючись зберігати спокій, — звичайнісінька телепатія. Звичайнісінький шаман, який володіє звичайнісінькою телепатією». Йому закортіло ущипнути себе й прокинутися, та все ж він знав: усе, що відбувається з ним зараз — не сон і, незважаючи на незвичайні обставини, треба діяти раціонально. Простіше.

— Ти — шаман? — зважившись, безпосередньо запитав він.

— Так ненці мене називають, — хихикнув дід.

— А ти хіба не ненець?

— Сиртя я. Сиртя давно тут жили, ще до ненців. Помаленьку померли всі, мало залишилося.

— То чого ж ти в глушину забрався, в цю печеру? Від людей сховатися?

— Навіщо — ховатися? У кожного своє місце в житті. У мене тут справ бага-ато! Людей лікувати треба, коли приходять? Треба. Нумові молитися треба? Треба. Священне Вухо охороняти треба? Треба. Тадебце годувати треба? Треба…

Молитви, духи і священні вуха мало цікавили Романа, але те, що шаман-сиртя — досвідчений лікар, нараз кольнуло його гірким передчуттям неминучої й непоправної втрати. Йому уявилося, що разом із цим шаманом, можливо, останнім представником свого племені, разом з ним зникнуть безслідно унікальні знання й досвід… Господи, скільки ж секретів народної медицини загублено через таку самоізоляцію! Ех, діду, діду…

— Хто ж твої справи замість тебе стане робити?

— Пуйме і стане.

— Ця дитина? — здивувався Роман.

І відразу нагадав собі, що дівчинку треба обов’язково забрати в селище, влаштувати у школу-інтернат. Він обернувся… Й обімлів. Під казаном тріщав сухим хмизом вогонь, тепло багаття відчувалося навіть у кутку, де лежав старий. А біля вогнища було просто жарко. Тому Пуйме вже скинула паницю й стояла, помішуючи в казанку вариво, гола до пояса. Тіло, яке побачив лікар у відблисках полум’я, не було дитячим: перед ним стояла, нітрохи його не бентежачись, доросла, повністю сформована дівчина. Роман зрозумів тепер, у чому полягав дисонанс між поведінкою Пуйме та її зовнішністю: їй було не дванадцять років, як він помилково припустив, а ніяк не менше двадцяти. Лише зріст у неї був дитячий, метр десять, від сили метр двадцять. Утім, і дід не вищий. Може, генотип такий?

— Сиртя — людина маленька, — підтвердив його думки Серхасава. — Зате шаман великий.

— І Пуйме?

— І Пуйме. Великий шаман. Видутана. Добре камлає. Всіх тадебце знає… Ід’єрв знає, Яв-Мал знає, Я-Небя[28]… — Мислений голос старого ослаб, перейшов у невиразний шепіт.

— Дідусь утомився, — сказала Пуйме. — Йди поїси. Хай він поки відпочине.

Дерев’яним ополоником на довгій вигнутій ручці Пуйме виловила з казана гусяче м’ясо, одну миску — солдатську, алюмінієву, — наповнила майже до країв, поставила перед Романом. У другу, емальовану, трохи меншу, поклала лише декілька шматочків. Заправила бульйон двома жменями борошна, пересунула казанок на край вогню, на його місце повісила великий мідний чайник з вузьким і вигнутим, мов журавлина шия, носиком. І лише після цього сіла на шкури навпроти Романа, простягнувши йому важку срібну ложку з двоголовим орлом і вензелями на черенку.

Після цілої доби посту дотримуватися північного етикету — за їжею тримати язика за зубами — Романові не вартувало особливих зусиль. Гусятину він проковтнув з вовчим апетитом, на масній пахучій юшці зменшив темп і перевів подих лише за чорним і гірким, мов хіна, чаєм.

— Ти збираєшся тут залишитися? — запитав він.

— Так, — кивнула Пуйме. — житиму в сиртя-мя, як жив дідусь.

— Але ти ж молода, вродлива. Невже ти віриш, що таке відлюдництво комусь потрібне?

— Обов’язок сиртя — лікувати людей, молитися й охороняти Священне Вухо.

— Це я вже чув, — поморщився лікар. — Ну, гаразд. Припустимо, все це дуже важливо. Але де твої учні? У Серхасави була ти. А в тебе? Кому ти передаси свої обов’язки? Адже сиртя більше немає.

— Кров народу сиртя змішалася з кров’ю ненців. У ненців іноді народжуються зовсім маленькі білолиці діти. Їх показують видутана. З них шаман відбирає справжніх сиртя й багато років навчає. Так було й зі мною…

— Пуйме, зараз інші часи! Шаманів більше немає. Ненці лікуються в лікарів у лікарнях… Часто до тебе сюди приходять?

— Рідко, — сумно погодилася Пуйме.

— Ну ось. І навіть якщо в кого і народиться дитина-сиртя, сьогоднішні ненці не віддадуть її тобі.

— Може, й не віддадуть, — зітхнула Пуйме. — Може, я сама народжу. — Дівчина сказала це просто, як щось само собою зрозуміле. — А якщо серед моїх дітей не народиться жоден сиртя… Що ж, значить, таке бажання Нума.

Пуйме відставила кухоль із чаєм, нахилила голову, прислухаючись.

— Дідусь відпочив, — сказала вона. — Зараз почне згадувати. Йди, далі слухатимеш.

У ЦЕНТРІ ЗЕМНОГО КОЛА

Роман повернувся до ліжка хворого, узяв його за руку. І знову відчув гаряче «електричне» поштрикування в пальцях. Губи старого із зусиллям ворухнулися, й лікар нараз чи то почув, чи то побачив напівслова-напівобрази, які складалися в його мозку в яскраві виразні епізоди.

…У вбранні жерця він стояв біля підніжжя храму на високій кручі, об яку внизу ліниво терлися ласкаві сині хвилі, й милувався своєю країною — просторою, щедрою, прекрасною, мов обитель богів у надхмарних вершинах Сумеру.

Під ним правильним семикутником лежало його рідне місто Нері, споруджене на березі океану поблизу гирла повноводної Геди на славу правителям країни Ігма й на пострах її ворогам. Величезні кам’яні стіни оточували місто. На кожному розі по периметру стіни стояла могутня сторожова башта, і не було такого місця на кріпосних стінах, куди б не дістала стріла стрільця, пущена крізь баштову амбразуру.

Сім воріт вели в місто, але, щоби минути важкі ґрати, що закривали доступ у Нері, потрібно було по підйомному мосту перетнути рів, а перш ніж зійти на міст, потрібно було отримати дозвіл у начальника варти…

А охочих потрапити в місто було безліч: у гавані тіснилися гостродзьобі судна, що глибоко осіли у воду від великої кількості привезених товарів; з усіх боків по семи дорогах тягнулися в Нері нескінченні каравани возів, запряжених круторогими биками; піші й кінні поступалися дорогою рабам, що несли на паланкінах поважно сидячих вельмож. Усі вони прагнули потрапити у славний Нері, цитадель щасливих і мудрих.

Із кручі було видно й вулиці міста, прямі, мов спис, і білосніжні бані палаців, які звідси, з висоти, здавалися не більшими від яйця віщого птаха Інг, і сірі півкулі багатих вілл, потопаючих у зелені фруктових садів, і ошатні кубики з рожевої глини, обсаджені деревами, — будинки простих громадян Нері.

На майдані поблизу воріт, що виходили до порту, вирувала торгівля, сперечалися іноземні купці. Серед них були світлошкірі гіганти з племені тро, які ударом кулака могли вбити бика, підступні вузькоокі барги, відомі тим, що задля прибутку вони були ладні вирушити хоч на край світу, широкоплечі чорні воу, як ніхто інший досвідчені в ковальському ремеслі…

Здавалося, базар належав цілковито їм, чужоземцям, лише між собою ведуть вони торг. Однак, придивившись, можна було помітити, як серед горластих купців, не звертаючи на штовханину уваги, пристойно прогулюються чоловіки й жінки у блакитних плащах із зображенням священної гори Сумер — центру Земного Кола. Цих людей від галасливого багатомовного натовпу відрізняла біла, мов сніг, шкіра, волосся кольору полуденного сонця, владна постава. І зріст. Найвищий з них навряд чи був по груди найнизькорослішому купцеві. Але все-таки варто було людині в блакитному плащі — хай то був вельможа, стражник чи простолюдин — підняти руку, як гамір навколо неї вмить замовкав, сварки припинялися, й іноземці шанобливо схиляли голови: який товар удостоїть своєю увагою високоповажний і мудрий скерлінг?

«Немає народу мудрішого від нас, скерлінгів, — із гордістю подумав він. — І немає серед скерлінгів мудріших, ніж ми, жерці, обранці богів…»

І тут побачені живі картинки в голові Романа заметушилися, втрачаючи чіткість…

…Він — тепер не жрець, а вчений-сиір на ім’я Нейм — із захопленням поглядав на світ з висоти пташиного польоту. Хоча немає такого птаха, який зміг би ширяти так високо над священною горою Сумер. Лише розум людини міг створити цю літаючу колісницю, на якій підняли його в повітря мудрі чужоземці.

Забувши про свій мимовільний страх перед незвичайною зовнішністю й одягом чужоземців, про острах польоту, забувши взагалі про все на світі, Нейм у захваті водив срібною голкою по покритій воском дощечці. Його упевнена рука переносила на віск обриси землі, що виднілася крізь прозорі стіни колісниці.

Внизу, навколо острова, на якому стоїть чорна, мов ніч, гора Сумер, плескалося просторе Солодке море. Воно добре відоме всім мореплавцям своєю чистісінькою прісною водою й великою кількістю риби. З Солодкого моря беруть свій початок чотири могутні річки — Геда, Яха, Балка і Нга, що розтинають Земне Коло на чотири майже рівновеликі частини, на чотири благословенні континенти. І один з них — його рідна країна Ігма, найквітучіша, найбагатша, найосвіченіша. Вона населена скерлінгами, які піднеслися над іншими народами силою духу і знання…

— Вище! — попросив сиір Нейм, і колісниця, керована чужоземцями, слухняно злетіла увись, до сонця, сяючого в безхмарному яскраво-синьому небі.

Коли гора внизу перетворилася на малу плямку і стала майже невидимою, Нейм узяв нову табличку й почав наносити на віск нову далеч, що відкрилася перед ним. Він замалював абриси чотирьох континентів, відзначив проходи в горах, засніжені вершини яких простяглися уздовж усього зовнішнього краю цього кільця, там, де береги континентів омивають солоні води Океану. Звідси, зверху, було ясно видно, що не Геда, як прийнято було вважати, найбільша з річок, а Яха: хоча вона в гирлі має лише три рукави, а не п’ять, як Геда, зате вона майже удвічі ширша. Нейм наніс на карту вузьку океанську протоку, що відокремлює його країну від Диких Земель. І здивувався тому, що навіть звідси, з піднебесся, не було видно кінця їм.

Добряче спантеличили його дими, що курилися над материком між Нга і Яха, — це була норовиста, незатишна земля, вкрита лісами й болотами, де кишіли небезпечні звірі й гади. Люди там ніколи не селилися. Кому ж знадобилися гігантські вогнища? «Пожежі, — припустив він. — Але скоро почнеться сезон дощів, і пожежі ці будуть погашені незліченними потоками води». Проте й дими він наніс на свою воскову карту з належною сиірові скрупульозністю.

Від бентежного відчуття винятковості й унікальності всього, що з ним відбувається, зненацька пересохли губи, спух і розтріскався язик. Нестерпно закортіло пити…

— Пи-ити… — почулося, мов слабкий стогін, Романові.

Він відпустив зап’ястя старого й оглядів печеру. В печері було темно, грань у гаснучому вогнищі ряхтіла, майже не даючи світла, і предмети в цій напівтемряві радше вгадувалися, ніж були видимі.

— Пуйме, де вода? — запитав Роман.

Але ніхто йому не відповів. Вирішивши не шукати воду в темряві, він хлюпнув у кухоль ледь теплого чаю і ложкою влив його у спечені губи старого. Подумав, чи не взяти його знову за руку — кортіло дізнатися, що ж було далі, але не зважився. Невідомо, чи бажає сиртя продовжити свою розповідь.

Роман зробив хворому ще ін’єкцію еуфіліну, відтак підійшов до шкури, що завішувала другий вхід, відкинув запону. В ніздрі вдарила прохолодна свіжість тундри, вимиваючи з легенів затхлий дух печери. Він ступив за поріг і опинився на просторому карнизі скелястого схилу, залитого тьмяним перламутровим світлом північної ночі.

На відміну від прискалку з водоспадом, по якому напередодні вони з Пуйме дерлися в печеру, протилежний бік гори був пологіший і, наскільки дозволяло судити освітлення, був внутрішнім схилом цирку, в центрі якого поблискувало сріблястими брижами гірське озеро. Чи, радше, озерце: віддзеркалення місяця, що жовтим округлим листом плавало посередині, закривало мало не третину його поверхні.

В озері щось плеснуло. «Риба», — подумав було Роман. Але звук повторився, ще й ще. Інтервали між сплесками були рівними. Роман напружив зір і розрізнив на воді крихітний човник, який рухався до середини озера. Підпливши до віддзеркалення місяця, човен спочатку зупинився, відтак зробив навколо нього сім кіл, а затим повернув до берега. Незабаром унизу почулися легкі кроки, й на карниз перед входом у печеру піднялася Пуйме.

— Серхасава просив пити, — сказав Роман. — Я не знайшов воду і дав йому чаю. Не знав, що тут поряд озеро й можна було принести свіжої води.

— Ми не п’ємо з озера Н’а[29]. Вода мертва. Риби немає. Лише качки-гуси сідають.

— А що ж ти там зараз робила?

— Зі Священним Вухом говорила.

— І що ж ти сказала цьому вухові?

— Сказала, дідусь помирає. Завтра сама залишуся. Запитала, чи не бажає чогось Священне Вухо.

— Ну і як? — Роман питав з нарочитою глузливістю: він намагався пройнятися іронією до того, що відбувалося навколо, — шамани-відлюдники в кінці двадцятого століття, якесь священне вухо, хехе, ліліпути-сиртя. Маячня якась, сон, мана… Та все ж він не міг упоратися зі зростаючою внутрішньою напруженістю, відчував, що готовий до того, щоби прийняти як реальність будь-яку ситуацію. Найнепередбачуванішу, найдикішу, найфантастичнішу. — Що ж відповіло тобі вухо?

— Нічого не відповіло.

— Неговірке, одначе, у вас вухо. Воно завжди таке мовчазне?

Пуйме знизала плечима:

— Зі мною не говорило, з дідусем Серхасавою не говорило. З його дідусем говорило один раз. Вухо не любить говорити, слухати любить.

— А звідки воно взялося в озері, це вухо? Духи принесли?

— Навіщо — духи? Сиртя принесли. Да-авно! Принесли, поклали в озеро. Й охороняють відтоді.

— Від кого охороняють? Не від гусей же?

— Сама не знаю, — простодушно відповіла Пуйме. — І дідусь не знає. Треба охороняти — і квит.

Вона замовкла, прислухаючись.

— Знову дідусь згадувати хоче. — І додала, вгадавши небажання Романа повертатися в задушливу печеру. — Можна й тут тепер. Зачекай!

Дівчина винесла з печери оленячу шкуру, постелила на камені, сіла. Жестом запросила Романа сісти поряд.

— Дай руку! — Пуйме легенько стиснула його долоню біля основи великого пальця, в точці, яку з курсу голкотерапії Роман запам’ятав як «хе-гу». — Разом слухатимемо.

…Цього разу Роман був не кимсь — він був Єдиним Оком. Тисячами очей одночасно: чоловічих і жіночих, старих, що сльозилися від віку, й молодих, що лише придивлялися до життя. Очі ці мружилися від жаху, обпікали, лускались, ненавиділи, обливалися кров’ю, вистежували, вмовляли, закликали… І все це був він…

Ось його місто, стародавнє Нері, охоплене полум’ям: валяться палаци, попелом опадає листя з садів на майданах, на всі боки біжать знавіснілі люди, що втратили розум. Тремтить земля, небо оповите густим смердючим димом, і немає більше сонця — його проковтнув злий Н’а, що вирвався зі своїх підземних покоїв…

Ось — вируючі хвилі. Мов ненаситні акули, вони накидаються на береги, відгризають від суші шматок за шматком, шматок за шматком. Вони все ближче, ближче, і немає порятунку від безжальних обліплених білою піною пащ…

А зараз він — Погляд з Піднебесся… Немає вже чотирьох континентів, що створювали Земне Коло, немає країни скерлінгів Ігму, немає лісової країни Орт, немає володінь баргів. Немає більше річок, великих і могутніх, що розділяли континенти. І навіть священної гори Сумер уже немає — боги покинули її, поступившись силам зла: вона запалася під воду разом з іншими землями. Всюди тепер клекоче, реве, бушує несамовитий Океан — йому не терпиться завершити свій бенкет, знищити останнє, що залишилося від колись великого материка. Дивом уціліли лише декілька клаптиків від колишніх континентів та жалюгідні ланцюжки скелястих острівців на місці високогірних хребтів, де сховалися останні люди.

Наймудріші сиірти, зачинивши брами святилищ і виставивши віддану охорону зі своїх учнів, без утоми, піднісшись над страхом смерті, записували, записували…

І знову брижами затяглося видиво, яке незабаром змінилося прозорою синявою. Відтак посипалися білі пластівці, й міцніючий вітер підхоплював їх, і незрозуміло було, чи то вони падають униз, чи то мечуться між небом і землею, чи то закручуються в колючі сніжні смерчі.

Морок стояв усюди, позаяк духи знову, приловчившись, заховали землю від погляду Всемогутніх. Навіть очі Океану — солону воду, а також озера й річки вони затягнули крижаним більмом, щоб зручніше було винищувати рід людський.

Але він знав, що треба вижити в цьому холодному незатишному світі, і духи відступлять, і сонце прийде й зігріє дітей своїх, потрібно лише виконати своє призначення і врятувати свій народ. Для цього він, Сиірт-Я, й виконував танок на замерзлому круглому озері, оточений кільцем ритуальних багать.

Похмурі, змарнілі від недоїдання люди по той бік вогню чекали, чи випросить він у духів дозвіл на полювання. Вони вже намагалися полювати, але стріли їхні й списи летіли повз дичину. І всім стало ясно, що потрібна згода духів.

Він підстрибнув, прислухався до передзвону мідних трикутників і кілець, прив’язаних до його хутряного одягу. Труснув прикрасами ще раз, немов перевіряючи почуте. Відтак рішуче ударив перед собою патерицею, також обчіпляною надібками. В боки бризнули крижані скалки. Сиірт-Я різко нагнувся, підняв шматочок льоду, лизнув його язиком. Затим, несхвально поцокавши, кинув у вогонь. Тепер він колесом пройшовся по крижаній арені, ще раз ударив палицею. Сиірт-Я знову лизнув відколену крижинку і, пританцьовуючи, почав довбати лід. При кожному ударі палиці натовп заворожено вторив його видихам: «І-ех! Йех! І-і-і-і-ех…» У кризі вже утворилася неабияка заглибина, але далі довбати не було сенсу, адже озерце промерзло наскрізь. Він зірвав зі спини Пенз-Ар — туго натягнуту на невеликий овальний обід білу шкуру північного оленя, — ударив по ньому пальцями, від чого Пенз-Ар басовито, тривожно загудів, і кинув його додолу. Відтак зірвав з голови загострений нерп’ячий ковпак — для полювання на кожного звіра була своя шапка, а цього разу збиралися полювати на нерпу, — витер ним піт з лиця і жбурнув на край вибитої лунки. «Нях! Нях!» — зашепотіли глядачі. Для племені, що стояло за лінією багать, це була вже не шапка, а нерпа, що виповзла на лід.

Сиірт-Я сім разів оббіг озерце, пританцьовуючи й співучо викрикуючи заклинання. Відтак, пригнувшись, немов таячись від когось, він перетнув озерце упоперек поряд із лункою і на другому краю, біля самих багать, упав, розпластався, притиснувся до льоду. В його руці був затиснутий білий шкіряний ремінь, який тягнувся, ледве помітний на замерзлій поверхні, до білого Пенз-Ару.

По юрбі одноплемінників прокотилося напружене зітхання. Всі побачили: мисливець, відшукавши зроблену нерпою лунку, поклав віддалік замасковану шкурою дошку, протягнув ремінь до своєї засідки й дочекався, коли нерпа вилізла на лід. Тепер усе залежить від волі духів — якщо вони вирішать попередити нерпу, та встигне пірнути в лунку раніше, ніж мисливець закриє отвір дошкою.

Сиірт-Я ледь помітно ворухнув пальцями, і Пенз-Ар поволі поповз до лунки. Ближче, ближче… Є! Диск із білої оленячої шкури накрив ополонку, і тієї ж миті одним стрибком Сиірт-Я опинився в центрі озерця. Притиснувши до грудей ковпак, він немов перевтілився в нерпу. Стрибаючи навколо перекритої лунки, він зображав жах тварини, а дзвін його амулетів ставав усе голоснішим, усе відчайдушнішим. Здавалося, що вже ніщо не врятує дурну нерпу. Але одноплемінники, напружено підспівуючи невиразним вигукам Сиірт-Я, чекали остаточного рішення духів, останнього знаку їхньої прихильності. Вони відчували, що кінець «полювання» близький. І тут дзвін амулетів обірвався. Сиірт-Я завмер і різким рухом високо підкинув палицю, одночасно впустивши нерп’ячий ковпак і звалившись поряд з ним. Тепер на льоду поряд лежали двоє — людина і нерпа. Патериця, що злетіла над крижаною галявиною, зависла на мить, немов зупинена поглядами глядачів, і тут-таки полетіла вниз своїм вигостреним наконечником. Схибить — кепський знак: полювання буде невдалим. Уразить Сиірт-Я — ще гірше. Значить, духи геть розсердилися на плем’я…

— А-а-а! — приглушено ахнув натовп, коли патериця, пронизавши ковпак, глухо встромилася в лід.

Напруга спала, розвіялася, ніби її й не було. Почулися сміх, радісні вигуки, похвали великому другові духів Сиірт-Я.

Але ніхто з них, проте, не здогадувався, які важкі думи змагали зараз Сиірт-Я. Зовні урочистий, гордовитий, він думав про вчорашню розмову з іншими сиіртами-хранителями. Все далі в безповоротному минулому залишалася колишня слава їхнього племені — колись численного могутнього народу, що мешкав на благодатному квітучому континенті! Все важче давалося життя на острівцях, усе складніше було добувати їжу. Холоди з року в рік ставали все суворішими, а підземні поштовхи стрясали колись велику країну все частіше. І вчора найстарші з хранителів казали про те, що насувається нова біда, й лише ті, хто піде назустріч перелітним птахам, можливо, зуміють вижити. Вижити й продовжити рід сиіртів, нащадків мудрих скерлінгів. Вибір хранителів зупинився на сімох молодих, сильних Сиірт-Я, заклинателях духів, у тому числі й на ньому. Їм, яким беззастережно вірить плем’я, належить вести людей у нові землі наступної зимової ночі, коли замерзне Океан. Їм належить рятувати безцінний дар чужоземців, що зберігається століттями, — Священне Вухо… Значить, ще одне холодне літо на землі предків, і треба буде йти…

— Тобі час іти, — торкнула його за плече Пуйме. — Ранок.

Роман розплющив очі, й перше, про що подумав, було: а чи не приснилося йому все це? Сонце висіло над обрієм, косими прохолодними променями погладжуючи схили гір, що з усіх боків оточили ідеально кругле озеро. Спати більше не хотілося. «Значить, — вирішив Роман, — я виспався. А раз так, це справді був сон».

Він легко схопився на ноги, із задоволенням потягнувся, розминаючи затерплі м’язи.

— Ну, як там дідусь?

— Дідусь спить.

— Піду подивлюся на нього.

— Не треба.

— Може, укол…

— Не треба, — твердо повторила Пуйме. — Тобі час іти. Далеко йти.

Роман у нерішучості знизав плечима. З одного боку, допомогти старому його ін’єкції вже не могли. Серхасава, як мовиться, був за межами медичної допомоги. З другого — йти, не зробивши хоч щось…

— Гаразд, як знаєш. Я залишу тобі декілька ампул. Ти уколи вмієш робити?

— Ні.

— Ну тоді надпиляєш шийку, ось пилка, віділлєш ліки в ледь теплий чай. Даси, коли дідусь прокинеться. І ще одну увечері. Дві ампули в день. А завтра я пришлю допомогу.

— Ні! — несподівано жорстко наказала дівчина. — Серхасава Сиртя завтра все одно помре. А мені допомагати не треба. — Бачачи, що Роман ще вагається, додала: — Все одно сюди дороги ніхто не знає.

І тут до Романа із запізненням дійшло, що і йому нізащо не знайти зворотної дороги.

— Послухай, Пуйме! — приголомшено промовив він. — А як же я? Підеш зі мною ще раз?

Пуйме заперечно похитала головою:

— Я не піду. Але проведу. Ти не заблукаєш.

Вона винесла з печери гарячий чайник, налила в кухоль буро-зеленої рідини з різким запахом.

— Випий!

Ні про що вже не питаючи, Роман спершу пригубив відвар, знайшов, що смак його гіркий, але не позбавлений приємності, й вихилив кухоль.

Що було потім, Роман пам’ятав невиразно. Голова в нього запаморочилася: вочевидь, у відвар входило якесь дурманне зілля. Пуйме вивела його через лаз під водоспадом, і далі він пішов сам. Як, куди, за якими прикметами — гадки не мав. Ішов. Просто йшов. І відтак ані секунди не сумнівався, що йде правильно.

На всьому шляху перед ним виникали дивні видіння, немов спиш, і сниться щось, і начебто цікаве, з сенсом, а прокинешся — пригадати нема що.

Однак було одне нав’язливе видіння, яке повторювалося не раз.

Він був жерцем, шаманом чи чаклуном великого племені, що кочувало на південь, туди, звідки на Північ улітку прилітали птахи. Їх було декілька тисяч чоловік, головно молодих і середнього віку. Всіх їх об’єднувала одна мета: дійти до багатих теплих земель. Задля цього терпіли вони злигодні багатомісячних переходів і зимівель, ночами палили вогнища, щоб відлякувати хижих звірів, відбивалися від диких племен. Останнє було неважкою справою, тому що луки зі стрілами, щити, металеві мечі давали їм значну перевагу, незважаючи на те, що всі дикуни були значно вищого зросту. Але в сутичках з ворогами, на полюванні, в грузьких болотах губилося чимало людей. І хоча дітей народжувалася багато, плем’я ніяк не збільшувалося: людей почала косити загадкова моровиця.

Люди зненацька слабіли і вмирали без мук і болю. Головний шаман викликав духів, довго розмовляв з ними і запевняв опісля, що вони обіцяють вигнати хворобу. Однак, коли помер сам головний шаман, люди геть упали на дусі. Плем’я вимирало, переходи ставали все коротшими, а заповітна земля починала здаватися нездійсненною мрією.

І щоб урятувати залишки племені, рада жерців вирішила розділити людей на три загони: перший — з найслабших і хворих, щоб ізолювати їх якось від решти; другий — з жінок, дітей і невеликого числа воїнів; третій — найсильніші, найздоровіші чоловіки й жінки племені.

Цей, третій, загін доручили вести Романові-жерцеві. Вони й забрали з собою святиню, яку плем’я зберігало всі ці довгі роки шляху з самої землі предків. Священне Вухо, зашите у шкури, тягнули на нартах по черзі декілька носіїв…

Останній «сеанс» Роман бачив уже на підході до Хар’юзового струмка. Буквально декілька хвилин.

Він був смертельно втомленим, хворим вождем майже не існуючого племені. Люди, що залишилися, вже не мали сил ні йти далі, ні нести важку ношу. Вони сиділи біля багаття і обдумували пропозицію, яку хтось наважився зробити: припинити пошуки нової батьківщини, опустити Священне Вухо в найближче озеро і поряд заснувати святилище, де належало виконувати обітницю предків, поки житиме останній сиртя.

Відтак вогнище спалахнуло нестерпно яскравим полум’ям — у сполоху потонули всі люди, і замість них одне за одним випливли оленяча голова, якийсь птах з величезним дзьобом, що нагадував сову, бубон, обличчя Пуйме, озеро з віддзеркаленням місяця в центрі, знову якісь люди, знову Пуйме зі сльозами на очах — і все згасло. Декілька хвилин Роман нічого не бачив і стояв мов оглушений. Затим пішов далі, чомусь усвідомивши з повною переконаністю: Серхасава Сиртя помер.

ЕПІЛОГ

Вісім місяців опісля я одержав від Романа листа:

«Привіт, Володю!

Вибач за довге мовчання, але тому є своя причина.

Гадав я після Каніна заритися у свою дисертацію, але історія ця ніяк не виходила в мене з голови. Спершу я розповідав її приятелям як жарт, чи що, як цікаву пригоду. Ти пам’ятаєш, те, що зі мною трапилося, я визнав гіпнотичною маною, а розповідь помираючого старого — маренням. У старого могли з якоїсь причини загостритися телепатичні здібності перед смертю, тим більше що інсульт іноді викидає дуже дивні колінця.

Але ось випало мені опинитися в одного знайомого, колеги з Мінська, і побачити в нього атлас середньовічних мап. Так от, у цьому атласі я виявив мапу Арктики вельми незвичайного вигляду: зона від полюса і приблизно до лінії Північного полярного кола зображалася як материк, розділений на чотири сегменти широкими річками, що витікали з великого внутрішнього моря чи озера, в центрі якого була намальована вражаючих розмірів гора. Поряд з нею так і написано латиною: «Rupes nigra altissima» — «Гора чорна і висока». На землях же, зображених на північ від Скандинавії, був написаний наступний текст: «Тут мешкають пігмеї, зріст їх близько 4 футів, і в Гренландії їх звуть скрелінгерами». Це була мапа Герарда Меркатора, знаменитого фламандського картографа XVI століття. Що за казки на мапах славнозвісних майстрів? Мушу зізнатися, після зустрічі з карликами-сиртя інформація про пігмеїв у Арктиці мене зачепила.

Уважно вивчаючи мапу Меркатора, я помітив, що гірські хребти в цьому атласі розташовані приблизно там, де нещодавно вчені відкрили підводні хребти Північного Льодовитого океану; дізнався, що деякі ділянки хребта Ломоносова ще десять тисяч років тому могли бути островами, а вершини хребта Менделєєва знаходилися поза сумнівом над водою: на них виявлені надводні осади віком трохи більше десяти тисяч років.

Нагадаю тобі про легендарну Гіперборею — північну країну з м’яким кліматом і розвиненою цивілізацією, про яку писали Геродот, Арістей, Гомер… Ось бачиш, я тебе вже агітую, наче не я, а ти був скептиком. Але ти поглянь, як усе стикується одне до одного!

Чим можна пояснити, наприклад, що пігмеї займали таке значне місце в легендах північних народів, причому, як правило, вони виступають у ролі магів і чародіїв? Усі ці тролі, гобліни, ельфи, феї, дворги, гноми…

Але дивні ліліпути зустрічаються не лише в оповідях. Так, мені привелося ознайомитися зі щоденниками голландського капітана Ван-Лінсхотена, який командував експедицією по північних морях в кінці XVI століття, і суднового лікаря Де Ламартіньєра — він плавав там само п’ятдесят років опісля. Так от, вони обидва описують народ, культура якого різко відрізняється від самоїдської. То були виключно низькорослі люди, майже пігмеї, з дуже смаглявими плоскими обличчями. Промишляли вони виключно полюванням, причому в море виходили на човниках, «зроблених майстерно з риб’ячих кісток і шкіри; усередині шкіра була зшита таким чином, що виходив мовби мішок від одного кінця човника до другого; всередині такого човника вони були вкриті до пояса, так що досередини човна не могла потрапити жодна крапля води». Тобто це був справжнісінький ескімоський каяк, але де — в районі Вайгача і Нової Землі, на Баренцовому узбережжі! В місцях, де мешкають ненці!

Але чи відомо тобі (я особисто раніше не знав), що існує непорушний науковий факт: самоїдські племена, що населяють тундру на арктичному узбережжі, в тому числі й ненці, не є аборигенним населенням. Вони прийшли з Саянського нагір’я на початку першого тисячоліття нашої ери і завершили розселення на європейській Півночі лише до XVIII століття.

А зараз — слухай! ДО них і ПРИ них на цих землях існувала аборигенна культура, яка потім повністю була асимільована ненцями. Це були племена, які промишляли морського звіра на каяках і жили в землянках з «риб’ячих», тобто китових, кісток. Такі землянки у 20-х роках на західному березі Ямалу виявив радянський дослідник В. М. Чернєцов. У одній землянці він знайшов поховання IV (!) століття.

Я дізнався, що записані ненецькі перекази про низькорослий народ, який займається чаклунством і уникає спілкування зі звичайними людьми, хоча іноді й лікує їх, обмінюється товарами й навіть укладає шлюби. І народ цей ненці називають… Як? Правильно, сиртя!

Отож те, про що розповідав нам Апіцин, не слід вважати лише казкою. Відкрий докладну мапу узбережжя Баренцового моря від Каніна до Ямалу, і ти виявиш там мис Сиртя-саля, сопку Сиртя-седа, річку Сиртя-яха, озеро Сиртя-то…

До речі, я знайшов легенду про озеро сиртя: нібито в ньому живуть злі духи, що живляться вони рибою, а коли риби не вистачає, викидають із озера промінь світла і вирушають по ньому на полювання. Звичайну людину ці духи з’їдають без розмов, разом з собаками й оленями. Лише сиртя вміють знаходити з ними спільну мову…

Отож, старий, канінські «видіння» мені тепер уявляються дещо інакше.

Ага, найголовніше. Нещодавно я відвідав гіпнотизера, нашого професора-психотерапевта Маканіна. Перевіряв, що мені приверзлося після того відварчику, яким мене пригостила Пуйме, а що бачив насправді. Так от: Маканін запевняє, що ніяких галюцинацій не було. Все — дійсність! Як тобі?

І ще один цікавий нюанс… Пам’ятаєш, я розповідав про гірське озеро поряд з печерою, в якому вночі плавав місяць? Я ще дуже романтично порівнював плаваюче віддзеркалення з листом. То про всяк випадок я перегорнув календарі. І що ж з’ясувалося? Тієї ночі на небі місяця взагалі не було, так що в озері «місячний лист» плавати ніяк не міг. Що ж тоді світилося? Не знаю. Але в голові крутиться легенда про чортів, що гуляють по світловому променю, знищуючи навколо все живе. Можливо, це Священне Вухо й насилало на сиртя хвороби? Хороший, одначе, подаруночок від мудрих чужоземців!

Обіймаю. Буду в Москві через тиждень і відвідаю.

P. S. Ага, ось що іще. Під гіпнозом я, здається, пригадав дорогу до Сиртя-мя. Які в тебе плани на відпустку?»

Перекладено за виданням: ВОКРУГ СВЕТА. — 1989. — № 7.

ШОСТИЙ ТРОФЕЙ

Закінчивши сеанс зв’язку, Стас іще трохи посидів у радіорубці, уявляючи собі, як дружина й син купаються в такій далекій Мексиканській затоці. В його уяві виник жовтий, порослий кокосовими пальмами язик пляжу, строкаті «грибки», лавочки, сотні галасливих, веселих людей, що вибралися на пару днів відпочити у Варадеро. Хороше… Але не до його смаку. Завзятому риболовові потрібен не такий відпочинок…

Стас труснув головою, немов відганяючи непроханий швидкоплинний смуток, і лунко закрокував по коридору. Підійшов до дверей, розчинив їх і з задоволенням вдихнув на повні груди. Чудове повітря. Свіже, ледь вологе, із запахом квітів і прілої трави. Нітрохи не гірше, ніж на Землі.

Стас усівся на верхню сходинку трапа, звісивши ноги, і ще раз подумки похвалив себе, що посадив ракету саме тут, на цьому горбику.

Місце й справді було вибране надзвичайно мальовниче. Уздовж широкої, мов озеро, річки тягнулася до болю в очах пістрява заплава — соковита зелень високої, у зріст людини, трави, золотисті плями піщаних дюн та мілин і квіти, всюди квіти…

Там, де кінчався луг, суцільним частоколом піднімався первісний ліс. Час від часу з туго сплетених в один зелений дах крон виривалося щось летюче, біжуче чи повзуче, кидалося в бік річки — а може, й корабля, хтозна — і, наткнувшись на невидиму стіну біозахисту, перелякано повертало назад. Лише схожий на мурахоїда, але з рогами звір уже дві з гаком години уперто дряпав лапами неподатливу порожнечу.

Стас іще раз сфотографував понуру гостророгу голову й уявив її на стелажах серед своїх інших трофеїв. Авжеж, було б ефектно. Шкода все-таки, що на планетах типу Д-8 полювання категорично заборонене. Можна наступного року спробувати вибратися на якусь Д-6 — пополювати в заповіднику. Хоча ні, риболовля його вабить більше. Де ще добудеш такі трофеї, як на планетах земного типу? Два роки довелося чекати в Товаристві риболовів черги на путівку…

Вечоріло. З річки повіяв сильний, поривчастий вітер. Немов злякавшись шелестіння трави, закрили свої яскраві віночки квіти. Втомлено скиглив, улігшись біля межі біозахисту, рогатий мурахоїд. Зрідка на мілині дзвінко сплескували хижаки, що ганяли дрібноту. Але в міру настання темряви все незатишніше ставало на березі, все менш земним і все більш чужим, ворожим здавався цей світ. Коли сонце наполовину втонуло за обрієм, Стас, щулячись, повернувся в ракету, щоб підготуватися до завтрашньої риболовлі.

«Насадкою називають природну приманку, яка чіпляється на гачок. При лові використовуються тваринні й рослинні насадки», — згадалося раптом Стасові повчання зі старовинної книги з рибальства. Стас розсміявся, швидко оглядів легкий гнучкий прут вудилища спінінга, перевірив ємність батарей, контакти, поклацав тумблерами невеликої скриньки і, задоволений оглядом, поліз під ковдру.

… Руде сонце випливло з-за лісу, висвітлюючи яскраві краплі квітів і піщані прогалинки на лузі, просунуло гострий промінець в ілюмінатор каюти і полоскотало ним Стаса по щоці. Стас сонно махнув рукою, ніби зганяючи настирливу муху, і прокинувся. Швидко засунувши кремезне м’язисте тіло в рибальський комбінезон, він підхопив снасті й вискочив з ракети.

Кивали розкритими голівками квіти, над деревами горловими переливами схлипували схожі на чапель птахи, знову взявся за захисне поле невгамовний рогатий мурахоїд, але Стас цього не бачив. Він, не стримуючи нетерплячки, бігом мчав до закруту річки, яку тільки-но звільнив від біозахисту. «Риболовля!» — вистукувало у нього серце. «Риболовля!» — вторила жилка на скроні. «Риболовля!» — відбивали по піску підошви.

На березі Стас дістав зі скриньки навушники, занурив у воду стрижень мікрофона й поринув у світ риб’ячих голосів.

У навушниках пищало, потріскувало, клацало, а на екрані апарата виникали і зникали дивні тіні й дивовижні силуети. З’явилася зграйка смугастих окунеподібних риб. Стас натиснув клавішу, і в пам’ять приладу записалася частота видаваних ними у воді коливань. Ще одна зграя. Знову запишемо частоту… Хоча дрібнуваті. Ні, вирішив Стас, на таку дрібноту витрачати свій ліміт вилову він не стане. Це ж треба, до чого додумалися в Товаристві: шість трофеїв на риболова! Шість, і жодною штукою більше. По два в день. Хоч один трофей понад норму, і на путівку в Товаристві можна вже не розраховувати.

До полудня у Стаса були зібрані частоти принаймні десяти видів річкових мешканців, гідних зайняти місце серед його рибальських трофеїв, і серед них крупний ракоскорпіон, запеленгований у ямі недалеко від берега, та моторошна, схожа на кальмара істота, яка постійно спливає до поверхні й висовує з води товсті, покриті звисаючим бурим слизом мацаки.

Стас прикріпив до вудилища котушку, протягнув волосінь крізь кільця, зачепив за карабінчик на кінці волосіні блешню-манок зі вкладеною в неї програмою. Тепер, впавши у воду, блешня модулюватиме коливання в діапазоні певного виду риб. А від вправності й досвіду риболова залежить із сотень можливих у даному діапазоні сигналів вибрати не ті, які на «риб’ячій мові» означають біль чи небезпеку, а такі, які змусять рибу прийняти блешню за здобич і схопити її. І тоді…

Короткий помах, і блешня з легким сплеском опустилася на воду. Зачекавши, поки волосінь провисне — значить, блешня лягла на дно, — Стас смикнув вудилищем і почав швидко крутити котушку. Десять закидів. Порожньо. Зміна частоти. Ще десять закидів. Знову нова хвиля. І знову закид. І ще, і ще, поки раптом блешня не зачепилася за щось важке, пружне. Коротке очікування із зігнутим у дугу спінінгом, і ось цей тягар оживає, рушає з місця, непереборно тягне геть від берега. Є! Струмує з барабана котушки тонка волосінь; танцює, то пригинаючись до води, то випрямляючись, кінчик спінінга.

Майже година знадобилася Стасові, щоб підвести рибу до берега. Показалася на поверхні й тут-таки сховалася всіяна шпичаками й наростами голова. Безсилим вибухом вивернувся з води дужий хвіст. Насилу обертаючи котушку, Стас не зводив очей з яскраво-червоної смужки, нанесеної на волосіні в чотирьох метрах від блешні. Все ближче, ближче підповзає червона позначка до «тюльпана» на кінці спінінга. «Н-на!» — викрикнув Стас, натискаючи кнопку розрядника, як тільки смужка дійшла до сталевого кільця. Уражена рибина судомно сіпнулася і, перекинувшись догори черевом, застигла в неприродно-тугому вигині.

Коли Стас витягував з пащі блешню, металева пластина виявилася перекушеною майже навпіл.

Два наступні дні пролетіли мов дві години. Весь цей час Стас провів біля річки, без утоми хльостаючи спінінгом іскристі блакитні брижі, лише зрідка повертаючись у ракету, щоб засмажити нашвидкуруч яєчню й запити її ковтком гарячої кави. Та ще, про всяк випадок озираючись на рогатого мурахоїда, що все ще буцав захисне поле, відвозив у вантажний відсік чергову здобич. А там, у капсулах для трофеїв, красувалися два виловлені в перший день шпичакуваті страховища, великий, мов крокодил, ракоскорпіон з люто вибалушеними очима й дивна двометрова рибина, формою тіла схожа на ляща, але з носом меч-риби.

Лише дві капсули залишалися поки порожніми.

Глибоко вгрузнувши п’ятами у вогкому піску й відхилившись далеко назад, щоб зрівноважити силу риби, що взяла приманку, Стас виводив нову здобич. Амортизуючи відчайдушні ривки, пружно кланялося вудилище. Кілька разів, марно намагаючись звільнитися, риба робила «свічки», й тоді на сонці смарагдовими смугами спалахувало краплеподібне, мов у тунця, тіло, райдужним вітрилом зблискував величезний розкритий спинний плавець, нестямно відкривалася й закривалася яскраво-червона паща з блешнею, що уп’ялася в неї.

Нарешті риба ослабила опір і стала наближатися до берега. Розчервонілий від боротьби Стас дозволив собі відвести погляд від напнутої, мов струна, волосіні й подивитися на темну, в дрібних нуртиках ковбаню дещо лівіше. Як він і сподівався, з води знову висунулися два слизисті мацаки і загострений брудно-коричневого кольору верх тулуба, схожий на нічний ковпак велетня. Весь ранок сьогодні Стас кидав блешню до цієї ями, але безрезультатно. Жодна із запропонованих частот так і не спокусила «кальмара». Зате щоразу, коли Стас підводив до мілини нову здобич, істота чомусь спливала з глибини і демонструвала над поверхнею свої слизькі бурі тілеса.

Ось і зараз, коли він, вирішивши не витрачати останній день риболовлі — завтра на орбіті його чекатиме єгерський корабель — на загалом рядового головоногого, змінив у манку програму і з першого-таки закиду підсік чудового забарвлення екземпляр, клятий «кальмар» знову сплив і ніби дражнить.

— Чого вилупився? — загорлав Стас, витер з чола ліктем піт і погрозив істоті кулаком. — Постривай у мене, й до тебе доберуся! Каракатице мокра!

Від «тюльпана» до червоної смужки на волосіні залишалося всього декілька метрів, і Стас вважав, що п’ятий трофей уже у нього в ракеті, коли трапилося непередбачене. Риба нараз повністю припинила опір, рвонулася в той бік, куди тягнула її волосінь, і кулею вилетіла з води. Червона мітка лягла на «тюльпан». Стас натиснув кнопку розрядника, і тієї ж миті десятки кілограмів уже мертвої ваги риби вдарили його в груди.

Стас здавлено скрикнув, випустив спінінг і впав на пісок. Крізь згасаючу свідомість він відчував, як сповзає з берега у воду, як вода огортає його, проникає в горло, в легені, в мозок…

Першою думкою в Стаса, коли він очуняв, було відштовхнутися від дна ногами й виринати на поверхню, але тут до нього дійшло, що він уже на березі. Вочевидь, виповз без свідомості, на самому інстинкті, вирішив Стас. Ну й сильний рибалка!

Стас розплющив очі.

Він лежав на піску край самої води. Поряд валявся спінінг, а трохи віддалік, вигнувши яскраво-зелений бік і розчепіривши плавці, мінився на сонці інопланетний тунець, який мало не коштував йому життя.

Ну що ж, без ризику немає риболовлі, подумав Стас і тут помітив, що блешні в пащі у риби не видно.

Мружачись від яскравого світла, Стас подивився на спінінг, ковзнув поглядом далі, вгору по волосіні… І завмер: виваливши половину свого куполоподібного тіла на берег, обмацував манок довгим, у присосках і кігтях мацаком бурий «кальмар». Тихо дзюрчала вода, обтікаючи пружну гору драглистих м’язів, ворушачи схожими на водорості клаптями бурого слизу.

Стас лежав, боячись поворухнутися, намагаючись навіть не кліпати. Серце його калатало мов божевільне, віддаючись у кожній клітині тіла п’янким, шаленим азартом. Ось він, шостий трофей! Сам вийшов на ловця. Ну, любий, не сполохайся, зачекай секундочку…

Поволі, міліметр за міліметром, Стас підтяг долоню до рукоятки вудилища. Торкнувшись теплого пластика, обережно повів пальці вгору, до кнопки розрядника.

«Кальмар» переклав блешню в другий мацак, підніс її до вузької вигнутої ротової шпари й заходився погладжувати металеву пластину десятками маленьких метушливих вусиків.

Але ж заборонено застосовувати риболовецький розрядник на суші, промайнула думка у Стаса. А-а, хіба мало що, відмахнувся він і тут-таки вигадав собі виправдання: врешті-решт, кальмар не на суші, а наполовину у воді.

Палець доповз до основи котушки й ліг на добре знайомий гумовий горбок. Стас завмер на мить, зробив видих і звичним рухом утиснув кнопку в рукоять.

Останній розряд!

З тонким, майже комариним писком істота високо підстрибнула, судомно викинувши в боки мацаки, і звалилася нараз окам’янілим тілом біля крайки води.

Наступного дня корабель Товариства риболовів щасливо підібрав ракету Стаса з орбіти. Єгері привітали його зі вдалим уловом. Мало хто з рибалок, що поверталися тим самим рейсом з різних Д-8, міг похвалитися такими крупними й екзотичними трофеями, як у Стаса.

Словом, усе йшло чудово, і давно б Стас забув злегка дражливі обставини, при яких він здобув свій шостий трофей, якби не одне питання, що уїдливим хробачком гризло його.

Давши розряд, він схопився на ноги, щоб відправити в ракету надміру допитливого «кальмара». Але якщо з річки на берег він видерся самостійно, чому тоді з його комбінезона пацьорками звисав липкий бурий слиз?

Перекладено за виданням: ВОКРУГ СВЕТА. — 1981. — № 12.

ВСЕ ЯК У ДІТЕЙ

Видимість була чудовою. На головному екрані модуль «Вагабонда» виглядав так, ніби він знаходився за два кроки, а не віддалявся від базового корабля в бік планети. Зображення не втратило чіткості й тоді, коли модуль увійшов у густі шари атмосфери — лише тло навколо сріблясто-матової сочевиці спускного апарата зробилося блідим і розпливчастим.

— Зараз сідатиме, — похмуро буркнув другий пілот.

— Ви наче невдоволені, Суханов, — відгукнувся контактолог Фарро, не відводячи захопленого погляду від екрану.

— Вдоволений, удоволений… — пробубонів Суханов замогильним голосом.

Щоб не дати розгорітися черговій перепалці між флегматичним другим пілотом і експансивним контактологом — їх напівжартівливі сварки за довгий рейс хоча й давали екіпажеві розвідувального зорельота певну розвагу, але вже встигли неабияк набриднути, — капітан Браун, також не відриваючись від екрану, застережливо підняв руку:

— Не чіпляйтеся, Фарро, ви ж знаєте, Суханов дбає про успіх не менше від вас. А ви, Суханов, помовчали б трохи, а то й справді мов за упокій…

Хмарність розсіялася лише над самою поверхнею. Модуль погасив швидкість, сів, увігнав у ґрунт шість лап-якорів, щоб убезпечитися від поривів вітру. За командою капітана бортінженер Лін увімкнув сигнал: модуль, ніби п’ятиметрова індикаторна лампа, спалахнув яскравим сонячним світлом, згас і заблимав з рівним півхвилинним інтервалом.

— Ну ось, — задоволено потер долоні контактолог, — скоро вони звернуть увагу на світлові сигнали, завітають сюди, й ми почнемо контакт!

— З чого ви це взяли? — сказав Суханов.

— Тобто? — не зрозумів Фарро.

— З чого ви взяли, що контакт почнемо ми, а не вони?

Обурений контактолог не встиг дати відповідь. На оточений рідкими невисокими чагарями майданчик, де здійснив посадку їхній модуль, викотилася біла горбкувата бульба з безліччю коротких моторних відростків, тричі промчала навколо апарата і зникла в кущах. Напрям, у якому вона метнулася, вів до міста.

Власне, відкриття того, що це стовпище п’ятимісних кам’яних гнізд є містом, цілком і повністю належало контактологові. Саме Фарро з орбіти помітив якусь систему в хаотичних на перший погляд переміщеннях дивних мешканців гнізд. Він-таки виявив на одній околиці гніздування шахти з аномальними концентраціями металів і чистих хімічних речовин, явно для чогось призначених, а на другій околиці — речовини органічного й неорганічного походження, закопані глибоко в ґрунт, що були, за його сміливим припущенням, відходами життєдіяльності й досить розвиненої, але незрозумілої технології.

Спостереження з борту «Вагабонда» мало що прояснили, за винятком двох моментів. По-перше, моторні бульбоподібні істоти мали на планеті своєрідну цивілізацію з 482 міст-гніздувань, що підтримували між собою стосунки: з міста в місто постійно котилося до кількох сотень бульб. А по-друге, контактолог зробив висновок, що аборигени неагресивні, оскільки ані один на одного, ані на сусідні міста не нападають. Відтак на «Вагабонді» почалися запеклі дебати, що розкололи екіпаж на дві фракції. Одну, що вважала контакт з бульбами неможливим і безглуздим, очолив другий пілот. Суханов похмуро й монотонно твердив, що людині доступний контакт лише з тими істотами, з якими знайдеться хоча б єдина точка дотикання, — хоч щось людське. Лідер другої фракції Фарро, палаючи ентузіазмом і обуренням, кричав, що будь-яке органічне життя, яке самоусвідомило себе, здатне усвідомити й інше розумне життя, що негуманоїдність бульб зовсім не виключає можливість контакту, який, на його глибоке переконання, стане найбільшою подією для обох цивілізацій…

Кінець суперечкам, як завжди, поклав капітан. «Спробуємо, — вирішив він. — Проба гроші не коштує, як казали пращури. Але вас, Фарро, я на планету наразі не пущу. Спочатку відправимо туди Лу…»

… Чи то завдяки попутному вітрові, чи то під враження від побаченого, але перша бульба, що до модуля приходила, вочевидь, на розвідку, повернулася в місто набагато швидше, ніж сподівалися астронавти. Не минуло й чверті години, як модуль оточило кілька десятків аборигенів, які зовні відрізнялися один від одного лише числом і забарвленням кінцівок. Проте зафіксувати увагу на якійсь одній особині й прослідкувати її рухи було годі: наче броунівські молекули, бульби сновигали в усіх напрямках, підстрибували, перекочувалися, збуджено помахуючи відростками. Вирішивши розглянути деталі пізніше, у сповільненому відеозаписі, астронавти з деякою розгубленістю спостерігали за тим, що відбувається.

Події розвивалися з приголомшливою швидкістю. Покрутившись навколо модуля на значній відстані й переконавшись, що світлові спалахи не несуть небезпеки, бульби спершу наблизилися до апарата впритул, а відтак, спритно чіпляючись відростками за гладкий корпус, почали бігати просто по ньому. При цьому в кінцівках у них з’явилися якісь предмети.

— Метал. Титан з ванадієм, — поглянув на аналізатор Лін.

— Інструменти! — зрадів контактолог.

— Або зброя… — додав Суханов.

Розібратися, що саме за інструменти тримали в руках аборигени, не вдалося: кілька разів обстукавши своїм приладдям поверхню модуля, ця група бульб відкотилася до кущів. Їх місце зайняли інші, що відрізнялися ядучо-зеленим відростком. Знаряддя, які принесли з собою новоприбулі, були суттєво більші й мали явно рубаюче призначення.

— Вони рубають модуль, — відзначив Суханов.

— Це ритуал! Форма вітання! — вигукнув Фарро.

Капітан знизав плечима.

Лін показав пальцем у кут екрану.

З кущів з’явилася нова група аборигенів, які різкими енергійними поштовхами котили напере себе в декілька разів більшу від найоб’ємистішого з них — не менше двох метрів у діаметрі — бульбу. Відростки на гігантській бульбі були однаково прозорі й безбарвні. Неподалік від модуля процесія зупинилася, й маленькі бульби почали смикати велику за відростки в якійсь дивній послідовності — як здалося Фарро, в шаховому порядку.

— Ритуальне доїння на честь прибульців, — сказав Суханов.

— А чом би, власне, й ні? — присікався контактолог.

З одного відростка, зверненого до модуля, вдарив тугий струмінь. Шиплячи й випаровуючись, рідина потекла по обшивці.

— Соляна кислота, — повідомив бортінженер.

Бульби змінили систему посмикувань, і струмені полилися з інших відростків.

— Сірчана кислота, плавикова… — читав покази аналізатора Лін. — Це кепсько. Плавикову корпус довго не витримає. А зараз пішла вугільна…

— Ну, хоч газованою водою пригостили, — сказав Суханов. — Ви любите содову, Фарро?

— Зачекайте, не до ваших жартів, — стурбовано похитав головою контактолог.

Те, що відбувалося внизу на планеті, подобалося йому все менше й менше.

Упевнившись у кислототривкості модуля, бульби перестали поливати його й кудись розбіглися. На майданчику не залишилося жодного аборигена.

— Невже пішли?.. — кволим голосом сказав Фарро.

— Поховалися, — припустив другий пілот.

На підтвердження його слів у кущах щось гримнуло, модуль хитнувся, і на його обшивці з’явилася значна вм’ятина.

— Ага, — сказав Суханов. — Вони й гармату притягнули.

— Ось тобі й «неагресивні». — Капітан з невдоволенням подивився на Фарро.

— Ймовірно, вони налякалися. — Контактолог схопився з крісла і забігав по рубці. — Треба показати їм, що у нас мирні наміри. Треба негайно заспокоїти їх, капітане!

— Гаразд. Випускайте Лу.

Бортінженер натиснув кнопку мікрофона:

— Виходь, Лу. Програма один. Мирні наміри.

Аборигени, які знову було зібралися біля модуля, відскочили: з прихованих гучномовців потекла плавна спокійна мелодія, синтезована найкращими екзопсихологами Землі. У музиці не було жодної збудженої чи агресивної ноти, вона була саме умиротворення.

Слизнула вгору одна з пластин обшивки, на ґрунт опустився трап, і по ньому назустріч бульбам, що сновигали назад-вперед, вийшов Лу — високий, плечистий, величний, у парадному скафандрі астронавтів: андроїд зовні не повинен надто відрізнятися від тих, хто піде після нього. Але він має й справити перше, сприятливе враження на представників інопланетної раси. Від Лу віяло впевненістю і спокоєм — він був спроектований так, щоб випромінювати спокій і гідність. Штучна людина, що не знала ні страху, ні емоцій, окрім передбачених складною програмою, зробила крок, другий. Поволі почала піднімати руки з широко розкритими долонями — жест, який можна зрозуміти лише однозначно: «я йду до вас без зброї». Програма «Мирні наміри» передбачала, що андроїд затим плавно розведе руки в боки долонями вгору, широко посміхнеться, скаже декілька неголосних співучих слів привітання…

Андроїд не встиг виконати навіть першого руху. Натовп аборигенів вихором налетів на Лу, перекинув його, і штучна людина зникла під ворухкою масою бульб.

— Лу більше не функціонує, — лаконічно оголосив бортінженер.

— Як це? — вжахнувся Фарро. — Що вони роблять?!

— Вони його розчленовують, здається, — сказав Лін.

Від купи над андроїдом відокремилася бульба й покотилася в кущі, трьома відростками притискуючи щось до білястого тіла. Бортінженер зупинив кадр, дав збільшення, і сидячі в рубці «Вагабонда» побачили, що в кінцівці бульби затиснута людська п’ясть — широка чоловіча п’ясть із п’ятьма пальцями, відокремлена від руки якимсь гострим предметом, — з тією лише різницею, що з рожевої плоті стирчали не скривавлені сухожилля й кістки, а різноколірні дротини й шматочки пластикового каркасу.

— Вони його прикінчили, — сказав Суханов. — Ви не жалкуєте, Фарро, що послали його, а не вас?

— Огидно… Варвари… Звірі… — На очі контактолога навернулися сльози.

— Ліне, ви не зачинили двері в модуль! — гаркнув капітан.

— Пізно, капітане, — винувато сказав бортінженер. — Вони вже там. — Лін увімкнув внутрішні камери модуля.

Близько десятка бульб, які казна коли закотилися в модуль, уже сновигали по кабіні, всюди вдаряючи, тицяючи, натискаючи своїми незрозумілими знаряддями. З панелі управління бризнули іскри електричного розряду, й камери вимкнулися. Лін знову перевів екран на зовнішній огляд — світлова пульсація модуля також припинилася.

— Хороший був модуль, — сказав Суханов.

— Ну, де ж ваш контакт? — Капітан люто втупився у Фарро.

Контактолог виглядав так, ніби його самого, а не андроїда, розчленовували аборигени.

— Я помилився, капітане, — прошепотів він посірілими губами. — Це не просто негуманоїди. Це монстри. Маніяки-руйнівники. Навіть якщо у них є якась логіка, ми ніколи не зрозуміємо її. У нас немає з ними жодної точки дотикання. Контакт неможливий, Суханов мав рацію.

— Ні, Фарро, я не мав рації, — несподівано промовив другий пілот. — Контакт можливий.

— Потрудіться пояснити, — наказав капітан, з болем спостерігаючи, як із модуля викочуються навантажені відламаним устаткуванням бульби.

Всі решта відвернулися від екрану й дивилися на Суханова.

— Пояснюю, — сказав Суханов. — І пропоную пригадати, як споконвіку людина чинила з незрозумілим. Нова тварина — треба вбити її й скуштувати. Рослина, дерево — зрубати, перевірити, як воно горить, як обробляється. Цікавий матеріал — розколоти його, щоб уся структура була мов на долоні. Прилетіли на нову планету — по зразку від флори й фауни в гербарій і в банку з консервантом. А коли в Гобі знайшли Чорний Циліндр, не забули? Всі сили науки були кинуті на те, щоб відколоти від нього хоч крихту. На аналіз, так би мовити. Кислотами його пекли? Пекли. Пневмодолотами довбали? Довбали. Жорстким випромінюванням опромінювали? Опромінювали. Навіть лазером різати намагалися, та нічого не вийшло. Але хіба наші земні допитливці здаються? Якраз перед нашим стартом я чув, що інститут гравітації запропонував нову методу розщеплювання Чорного Циліндра. То що ж це? А ось що: пізнання незрозумілого через руйнування. З цікавості. І нетерплячості. Дві найбільш, далебі, стійкі риси гомо сапієнса. Людству завжди з суто дитячою нетерплячкою кортіло дізнатися: а що там усередині? Лише діти ламають свої іграшки, а старші люди розбирають на елементарні частинки речовину і дроблять у лабораторіях інопланетні знахідки.

— Щоправда, в людини Землі між миттю отримання й початком «розбирання» минають місяці, часом роки, — відзначив капітан.

— Це в дорослих, капітане, — відгукнувся підбадьорений Фарро. — А мій син розібрав модель дискольота до останнього вузла, не встиг я йому вручити подарунок.

— І потім, час у даному випадку — поняття кількісне. Тим більше що в аборигенів ритм життя разів десь так у дванадцять вищий від нашого. Гадаю, те, що ми впали їм з неба на голову, для них наразі абсолютно незрозуміло й страшенно цікаво. Той-таки Чорний Циліндр. Який вони, як і ми свій, пізнають, руйнуючи. Тобто аналізуючи. Цей прояв цікавості на манір людини й є точкою дотикання, — закінчив думку Суханов. — Дивіться! — він кивнув на екран.

У модулі вже нікого не було; вочевидь, усе, що можна було звідти витягнути, аборигени вже витягли. Тепер перед модулем стояла горбкувата, неправильної форми куля з наскрізним отвором і загнутими металевими відростками, за які її відчайдушно розгойдували дві вібруючі від напруги бульби. Перед отвором виникла легка світна хмарка. Відтак хмарка загусла, налилася важкою, іскристою силою — і раптом перетворилося на тонкий, мов палець, промінь. Промінь упав на один з якорів, і лапа, запузирившись, переламалася навпіл.

— Ну що, переконалися, Фарро? — гмикнув Суханов. — Усе як у людей.

— Все як у дітей… — поправив Фарро.

І вперше з початку контакту посміхнувся.

Перекладено за виданням: ЮНЫЙ ТЕХНИК. — 1986. — № 4.

ЗОРЯНИЙ ЄГЕР

З гучним виляском розкрився гальмівний парашут. Космобот, немов кінь, якому на всьому ходу підтягли поводи, задер сріблястий краплеподібний ніс, скреготнув колесами по посадковій доріжці й зупинився.

До космобота неквапливо підповз величезний трейлер, присмоктався ребристим рукавом авторозвантажувача до люка під днищем.

Подали трап до носової частини корабля, відчинилися двері пасажирського салону. Люди квапливо ставали на сходинки ескалатора й завмирали, щоб зітхнути на повні груди й переконатися, що нарешті здійснили посадку. Опинившись на землі, вони починали нестримно посміхатися, притупувати, немов випробовуючи міцність бетонного аеродрому.

Молоденька чергова у блакитному льотному комбінезоні терпляче чекала їх у тіні під крилом космобота.

— Ласкаво просимо на Анторг, — співучо промовила вона, коли останній пасажир зійшов униз, і посміхнулася.

Захоплені від свіжого, живого повітря, дивовижно синього неба над головою, справжньої трави, що просунула пустотливі зелені язички у шпарки між бетонних плит, пасажири зааплодували. Дівчина зніяковіла, порожевіла, від чого на її обличчі ще помітніше виступили веснянки, з якими не могла впоратися ніяка косметика. Зібравши все своє самовладання, вона скоромовкою докінчила приготовану промову:

— Прошу вас пройти за мною в будівлю аеропорту, звідти після необхідних формальностей ви будете доставлені в готель «Турист», наразі єдиний готель нашого наразі єдиного на Анторгу міста. В «Туристі» вас ознайомлять з подальшою програмою.

Дівчина круто розвернулася і, досадуючи на себе за зайву соромливість, попрямувала в бік приземкуватої прямокутної будівлі з високою баштою. Зігнувшись під тягарем ручної поклажі, в яку, як повелося споконвіку, втиснули найважчі речі, пасажири метушливо попрямували за нею.

— Дивись, ген ті двоє, — генеральний директор тицьнув коротким пальцем в екран. Зображення здригнулося й затяглося сірими танцюючими брижами перешкод. Директор роздратовано ляснув по кришці монітора, й видимість відновилася. — Ось так завжди, всім усе робиш, про всіх думаєш, а до себе викликати майстра — руки не доходять.

Стас із удаваним співчуттям гмикнув. Вступ його насторожив. У колонії всі знали про вічно розладнаний монітор у кабінеті генерального директора і про його манеру починати неприємну або дражливу розмову зі скарг на «клятий апарат».

Зараз екран директорського монітора показував поле аеродрому, по якому нестрункою юрмою дріботіли за черговою новоприбулі. На найдальшому плані зображення виднівся краєчок космобота, що доставив з рейсового корабля на орбіті вантаж і пасажирів. Корабель за розкладом прилітав раз на півроку і затримувався всього на три дні, так що кожен приліт був для декількох сотень колоністів визначною подією. Начальники відділів чекали прибуття нових фахівців, дослідники сподівалися, що прийде давно замовлене устаткування, директор клубу мчав щодуху за довгожданим ящиком хай не з останніми-найостаннішими відеозаписами. Поки снував туди-назад космобот, спускаючи на планету контейнери з вантажем і піднімаючи на корабель видобуту за шість місяців анторгітову руду, поки колоністи розбирали посилки, зачитувалися листами від рідних і знайомих та терміново готували до відправки послання у відповідь, для транзитних пасажирів — фахівців, що летіли на інші планети, — влаштовувалася екскурсія по унікальному анторгському заповіднику.

За організацію екскурсії відповідав Ларго, генеральний директор, він узагалі відповідав за все на Анторзі, крім заповідника. За заповідник відповідав Стас. І тому йому, головному екологові планети, доводилося відкладати всі невідкладні поточні справи й дві доби водити екскурсантів по околиці лісу. Втім, на цю прогулянку він міг відрядити й свого заступника, мікробіолога Джима Горальськи, але це все одно не позбавляло його від найнеприємнішого: так званої «розмови за круглим столом». Правильніше було б назвати цю розмову тортурами, катуванням питаннями. На більшість питань Стас не міг дати відповідь, і слухачі розуміюче перезиралися й співчутливо посміхалися: мовляв, ясно, молодий хлопець, тільки-но з університету, все природно… Стас внутрішньо закипав від їх показної великодушності й ніяк не міг пояснити, що про Анторг він не знає майже нічого не тому, що лише рік тому закінчив університет і прилетів сюди, а тому, що він перший еколог, що будь-коли висаджувався на Анторг, і екологією Анторга ніхто — ніхто й ніколи — до нього не займався.

Однак лише через екскурсію Ларго навряд чи запросив би його до себе…

— Ось вони, — знову, але вже обережніше жестикулюючи, директор указав на екран, — здоровенний бородань і той, лисий, товстий, поряд з ним. Бачиш їх?

Стас похмуро кивнув. Він почав здогадуватися, до чого воно йдеться.

Директор помітив похмурий вираз його обличчя й вирішив не йти відразу в лобову атаку. Він відкрив холодильник, дістав запітнілу банку з ананасним соком, поставив перед Стасом.

— Пий. Добре в таку спеку… — Немов бажаючи показати, як йому задушливо, Ларго розстебнув другий ґудзик на сорочці й лунко поплескав себе по широких волохатих грудях.

Стас особливої спеки не відчував — стояв звичайний теплий літній день — і тому підозріло поглянув на директора.

— Та що ти справді, — розсердився Ларго, — дивишся на мене, як на якогось… Сам без року тиждень на Анторзі…

Ларго обірвав себе на півслові, похопившись.

— Ні, не подумай, претензій у мене до тебе немає. До праці ти взявся завзято, декому навіть здавалося, що надто шпарко… Але я тебе зрозумів і підтримав. Народ тебе поважає, а дехто, кажуть, і любить…

Директор грайливо підморгнув, але Стас не відреагував на натяк і продовжував сидіти з кам’яним виглядом.

— Еге ж, так от. Обов’язків у тебе багато: наукова робота в лабораторії, вивчення екології заповідника плюс ще ці тургрупи…

— За тургрупи відповідаєте ви, ми вам лише допомагаємо. А головне моє завдання — вивчення й охорона навколишнього середовища, і не лише заповідника, а всієї планети.

— Ну гаразд, гаразд. Не прискіпуйся. Я сам вимагав для Анторга статусу заповідника. І був дуже задоволений, коли дізнався, що таке рішення ухвалене і до нас відряджають еколога. Я чудово розумію, як це непросто — вивчати планету, її природу майже з нуля. Тому, де можу, допомагаю тобі. Але я хочу, щоб і ти уявляв, що означає бути генеральним директором.

Ларго запально сунув руки в кишені штанів і почав ходити по кабінету з кута в кут.

— У тебе турбот — один заповідник, а в мене — вся колонія. Молода, зростаюча колонія, що розвивається. Через десять років тут житимуть уже декілька тисяч людей. І цей розвиток я мушу забезпечити всім необхідним: продуктами, матеріалами, енергією, апаратурою. На мене насідають усі — від моїх-таки заступників до робітників-шахтарів та їх дружин. Потрібно, потрібно, потрібно. Сьогодні, вчора потрібно. Власні потреби ми наразі забезпечуємо на тридцять відсотків, і це вже добре, до пуску атомного реактора ми про таке й не мріяли. Ну гаразд, прогрес прогресом, сьогодні самозабезпечуємося на третину, завтра — наполовину, а там, гляди, й зовсім заживемо чудово. А де брати те, що потрібно й чого у нас немає зараз? Ага, з Землі, ти скажеш. Але рейс-бо до нас ходить раз на півроку, і частіше ходити не стане — немає ще можливості частіше до нас ходити. І вантажу нам належиться лише п’ятсот тонн, оскільки корабля чекають мов манни небесної не лише на Анторзі, але й ще на десятку планет у нашому секторі. Ось і покрутися тут! — Ларго дістав з кишені хусточку і промокнув спітніле чоло.

Стас зі щирим цього разу співчуттям гмикнув.

— Посміхаєшся? Тобі все дарма. — Директор зупинився, сів у крісло поряд зі Стасом і довірчо поклав йому руку на коліно. — Давай побалакаємо серйозно. Люди, яких я тобі показав, надзвичайно важливі фігури. Лисий, його звуть Віктор Бурлака, завідує вантажовідправленнями з Землі у північно-західний сектор Галактики, де, як тобі відомо, розташована така собі планета Анторг. І від цього Бурлаки залежить, коли ми отримаємо черговий вантаж: у строк чи, якщо трапиться нагода, а такі нагоди трапляються, трохи раніше. Що для нас, сам розумієш, небайдуже. Тепер другий, цибатий, з бородою. Це Глен Грауфф, також із Землі. Він головлікар Комітету з освоєння нових планет. Усі колоністи, що вилітають з Землі, проходять у нього медкомісію. — Помітивши подив Стаса, Ларго встав і знову почав ходити перед екраном монітора. — Ти думаєш, кожен, хто працює на Анторзі, має богатирське здоров’я? Дзуськи! Добру половину наших колоністів можна було не пропустити. І половину тих, кого забракували, можна було відправити. У нашого головного енергетика штучна легеня. Не бозна що, але комісія напевно б йому відмовила. Якби не лікар Грауфф, який узяв відповідальність на себе. А переконав Грауффа я, довів, що коли енергетика, саме цього, а не якогось іншого, не пришлють на Анторг, нам сидіти ще на голодному енергетичному пайку три роки. Рамки фізичного здоров’я можна злегка розтягнути і в один, і в другий бік. Лікар Грауфф зрозумів мене й пішов нам назустріч. І, я сподіваюся, знову піде, якщо, виникне необхідність. Мій обов’язок зробити так, щоб ці двоє залишилися задоволені поїздкою на Анторг. Ми їм, врешті-решт, просто багато чим зобов’язані…

— Що вимагається від мене? — сухо перервав генерального директора Стас.

— Полювання, Стасе. Наші гості — пристрасні мисливці. Я хочу, щоб ти повів їх на полювання.

— Жалкую, але це неможливо. Поки у нас не буде хоча б приблизного уявлення про тутешню екологію, я не можу дати дозвіл на відстріл тварин.

Ларго присунувся до Стаса й поглянув йому просто в очі.

— Давай-но пригадаємо, коли тебе прислали сюди…

— Вже пригадували.

— Ах, так. Рік тому. А скільки років існує колонія? Правильно, вісімнадцять. А коли почалася розробка анторгіту? Знову правильно, шість років тому. Нам тоді привезли дві партії колоністів по сто тридцять чоловік, і населення планети відразу виросло вдвічі. Півтисячі населення, з них чотири сотні молодих, здорових, енергійних чолов’яг. Ти не здогадуєшся, любий головний екологу, яка у них була улюблена розвага?

Директор ще пильніше вглядівся в Стаса і театрально відступив на крок.

— Мовчиш! Добре, я сам скажу. Вони полювали, мій друже, полювали. Били і птаха, і звіра. І сам я теж грішний — пострілював іноді у вільний час. А що накажеш робити? Випаде тобі рідкісний вихідний, і так кортить відпочити від усієї цієї метушні, облич, які постійно навколо і вранці й увечері… Хапаєш рюкзак, рушницю — і в ліс. А там краса, спокій, зелень… Відпочинеш у лісі днинку-другу, пару качечок підстрелиш — зовсім по-іншому себе почуваєш.

— А як же Статут позаземних колоній? — механічно, без особливого ентузіазму запитав Стас.

Те, про що говорив зараз Ларго, було йому давно відомо.

— Так і знав, що ти це скажеш. — Директор, немов пишаючись своєю проникливістю, торжествуюче здійняв до стелі палець, відтак схопив зі столика банку з соком, яку поставив для Стаса, відкоркував її й двома ковтками осушив. — Авжеж, ти маєш рацію. Статут забороняє полювання без узгодження з екологом. Але еколога-бо в нас до тебе не було. А я хіба в змозі устежити за всім, розібратися, що можна і що не можна в цьому чортовому лісі? Здається, все майже як на Землі, а придивишся уважніше: так, та не зовсім так. І не дивися на мене як на лиходія, для того й вимагав на Анторг еколога, щоб у лісі навести лад. Ось ти тепер його й наводь.

— Ось я його й наводжу.

Ларго втомлено поморщився.

— Стасе, за ці роки на Анторзі були вбиті сотні тварин, це сумний факт, але я не повірю, що ще кілька підстрелених качок уплинуть на екологічну рівновагу. Зате людям, що живуть тут, і тобі в їх числі, це дріб’язкове порушення може принести відчутну користь.

— Це все, що ви хотіли мені сказати? — запитав Стас.

— Наразі все.

— Тоді мені пора. Даруйте, Ларго, я не можу виконати ваше прохання. Всього найкращого.

Стас різко піднявся з крісла, кивнув у спину директорові, що відвернувся до вікна, і вийшов з кабінету.

Від розмови з генеральним директором у Стаса залишився якийсь дивний і неприємний осад. Щоб відвернутися, Стас почав розбиратися у себе в робочому столі, відтак сходив пообідав у їдальню, потім повернувся в лабораторію і спробував читати, але думки його як і раніше вилися навколо ранкової розмови з Ларго. Він відчував свою правоту і водночас не міг позбутися незрозумілого відчуття, немов він був винен у чомусь перед директором.

У двері лабораторії неголосно постукали.

— Так-так, заходьте, — неуважно запросив Стас.

Двері відчинилися, і Стас побачив, що на порозі лабораторії стоїть незнайома чорноока дівчина з короткою темною косою.

— Мені потрібен головний еколог Кірсанов, — сказала вона, посміхаючись.

— Я — Кірсанов.

— Тоді здрастуйте. Наталя Сергієнко. — Дівчина рішуче простягла йому руку.

— Стас. Здрастуйте, Наталю, — він не без задоволення потиснув м’яку теплу долоню. — Чим можу вам придатися?

— Ні, це я чим можу вам придатися?

— Тобто як… — сторопіло пробурмотів Стас.

— А дуже просто, — задоволена справленим враженням, оголосила Наталя. — Я біохімік, прилетіла сьогодні вранці, гадала, працюватиму в хімлабораторії при шахті, а у відділі кадрів мені кажуть: ідіть в лабораторію екології, там вас давно чекають. Чекали?

— Авжеж, чекали, звісно, — зовсім розгубився Стас, — нам дуже потрібен біохімік…

— Тоді вводьте мене в курс справи, — зажадала Наталя.

… За годину Стас знав про нову співробітницю все, був зачарований нею і дякував долі за такий несподіваний і приємний подарунок: він справді подавав заявку на біохіміка плюс ще трьох фахівців, однак у найближчі рік-два жодної людини отримати не розраховував: надто великий був у колонії голод на людей. І насамперед фахівцями забезпечували шахту, оскільки економічний розвиток їх містечка залежав перш за все від видобування анторгіту.

Показавши Наталі лабораторію, Стас запропонував дівчині оглянути їхній сад.

— У вас є сад? — здивувалася вона.

— Власне, це не зовсім сад. Просто наша лабораторія стоїть на південній околиці міста, ліс починається кілометри за три звідси, зате підлісок, чагарники підходять буквально до наших стін. Небезпечного для людини в тутешній природі наразі нічого, слава богу, не виявлено, і ми проти такого близького сусідства не заперечуємо. Так навіть зручніше вести дослідження.

Вони вийшли через двері зі зворотного боку збірного будиночка, що служив приміщенням для лабораторії й часто житлом для її співробітників. Усюди тягнулися зарості густо переплетених кущів, схожих на сибірський стелюх.

Подекуди серед зелені листя проглядали дрібні білі й блідо-рожеві суцвіття.

— Зараз я вас із деким познайомлю. Ксюте, ходи сюди, Ксюте! — покликав Стас.

У кущах щось агукнуло, шумно завовтузилося, тріщачи гіллям, і на дворик перед еколабораторією вискочила мавпа.

— Ходи сюди, мій хороший, давай, давай! — Стас дістав з кишені припасене яблуко і простягнув тварині.

— Ой! — вигукнула Наталя. — Та це ж справжній шимпанзе!

Спритно перебираючи короткими задніми й непомірно довгими й сильними передніми лапами, істота підскочила до Стаса і вже зовсім по-мавпячому вихопило у нього пригощання.

І лише коли тварина відкрила рот, щоби з’їсти ласощі, стало видно, що це зовсім не земний шимпанзе. У довгастій пащі не було ані іклів, ані взагалі будь-яких зубів. Замість них під м’ясистими губами відкрилися чотири щелепи, дві верхні і дві нижні; вони нагадували кістяний конус, поздовжньо розпиляний на чотири рівні частини. Узявши про всяк випадок Стаса за рукав, Наталя заворожено спостерігала, як щелепи розкрилися, немов розсунулися губки лещат, істота сунула в утворену шпару яблуко і почала енергійно жувати, рухаючи щелепами вперед-назад, причому всі чотири щелепи рухалися відносно одна одної цілком асинхронно.

— Ви його не бійтеся, Наталю. Ксют у нас хороший, еге ж, Ксюте? — Стас погладив тварину, вона вдоволено рохнула, стулило губи і знову стала майже цілком схожа на звичайну земну мавпу. — Якщо хочете, можете його погладити.

Наталя боязко простягла долоню, провела по довгій шерсті. Шерсть виявилася жорсткою, збитою патлами. Наталя відсмикувала руку й крадькома від Стаса обтерла її об штани.

— Ні, все ж він якийсь…

— Ну ось, чому ми так улаштовані? — засмутився Стас. — Хочемо, щоб усе було «за образом і подобою». Який тут, до біса, контакт! Цей осоружний, цей слизький, цей мерзенний… Навіть Ксют — ніби зовсім з вигляду мавпа — всі йому спочатку: «Ах, який милий! Ах, який кумедний!» А як побачать, що жує він не впоперек, а вздовж — усе, кінець захопленням.

— Не сердьтеся, Стасе. — Наталя винувато зазирнула йому в очі. — Він мені подобається.

Дівчина, чарівно зморщивши носик, вже сміливіше погладила мавпу по голові.

— Я рада, Стасе, що працюватиму у вас, а не на шахті, хоча й витратила півроку на курс із анторгіту.

— Як, ви приїхали за цільовим запитом із шахти?

— Авжеж, звісно. Але тепер дуже задоволена, що обставини розпорядилися по-іншому…

До Стаса нараз дійшло, що по-іншому розпорядилися не обставини. Наказати начальникові шахти віддати комусь спеціально виписаного з Землі біохіміка міг лише Ларго. Стас зрозумів, що потрапив у пастку: він мусив або виконати прохання Ларго, або відіслати дівчину назад. Якби він здогадався про все першої миті, можливо, він би і зважився відмовитися від біохіміка. Але не тепер. Стас подумав, наскільки генеральний директор хитріший і досвідченіший від нього…

— А, Стасе! — Генеральний директор зобразив голосом приємний подив. — Які новини?

— Мої умови, — Стас розлючено задихав у рурку, — полювання за всіма правилами, беззастережна дисципліна, зброя гладкоствольна, по дві качки на людину.

— Звісно, Стасе, як скажеш, — поспішив погодитися Ларго.

— Хай чекають мене на шосту ранку внизу, в готелі. Все.

Шелестячи по соковитій луговій траві, рафт — усюдихід на повітряній подушці — перетнув галявину і м’яко опустився біля самих дерев. Розчинилися дверцята, звідти один за одним вилетіли три об’ємисті рюкзаки. Услід з кабіни виплигнув Стас, у високих шнурованих черевиках, комбінезоні кольору хакі, з вузькою плоскою кобурою на правому стегні.

За Стасом на галявину колобком викотився лисий вантажовідправник.

— Вікторе, рушниці приймай, — пролунав із кабіни лункий бас головлікаря. Передавши Бурлаці потерті шкіряні чохли, він перекинув через підніжку довгі ноги і пружно зіскочив на землю. Роззирнувся. — Так, гарно. А тобі як, Вікторе?

— Благодать! — захоплено ляснув себе по стегнах Бурлака. — Точнісінько, як у нас під Рязанню: і трава та сама, й ліс майже такий. І звірина вся, кажуть, схожа, еге ж, Стасе?

— Схожа, — похмуро кивнув Стас. Він запхав руку в кабіну рафта, намацав на панелі потрібний тумблер, увімкнув. — Радіомаяк. Перевірте, нічого не забули?

Його супутники заперечно похитали головами, пригнічені сухим тоном еколога. Стасові стало ніяково за свою похмурість, і він вирішив їх підбадьорити.

— Що ж, коли так… — він з силою захряснув дверцята, — то з початком сафарі вас. Звідси підемо пішки. До річки неблизько, кілометрів двадцять п’ять, витримаєте?

«Важливі фігури» зраділи мов школярі, до яких уперше дружньо звернувся строгий учитель.

— Витримаємо! Ми народ бувалий!

— Ну, раз бувалий, то в дорогу! — Стас підморгнув їм, закинув за плечі рюкзак і зробив крок у ліс.

Ліс справді був вражаюче схожий на земній. Тягнули наввипередки до сонця свої зелені крони дерева; вузлами і зморшками колодовбилася на стовбурах потріскана шорстка кора; виглядали з ґрунту товсті пружні пальці кореневищ. Пахло чи то сирою деревиною, чи то грибами. А під ногами похрускувало лісове сміття.

Йти було неважко, ліс виявився не надто густим, ґрунт — достатньо сухим і твердим, і більшу половину шляху вони пройшли без зупинок, час від часу перекидаючись жартами, короткими зауваженнями. Відтак стало жарко, і розмови припинилися. Рюкзаки, що досі майже не відчувалися, помітно поважчали.

Стас подумав, що наразі його екскурсанти тримаються добре. Схоже, обидва були справді непоганими ходоками, вміли і пожартувати і помовчати коли треба. Жоден з них не запитав, чи далеко ще, — значить, уміють, хоч і начальники, бути веденими. Непогані хлопці. Коли б не ці обставини, він міг би з ними, далебі, подружитися. Трясця, і навіщо він лише погодився. Ну, не лежить серце до цього вимушеного полювання, і все тут. Як себе переконував: мовляв, нічого страшного, парою качок менше стане — їх до нього десятками відстрілювали. І, незважаючи на всі самовмовляння, все ж відчував себе паскудно. Чому, він знав: він порушив свій службовий обов’язок — замість того щоб охороняти, вів убивати.

Коли за черговою, напевно, стомільйонною на їх шляху галявиною блиснуло блакитне лезо річки, Стас чи то прохрипів, чи то прокашляв: «Прийшли…»

Не зображаючи більше невтомних, Грауфф і Бурлака скинули рюкзаки і тут-таки розтягнулися де стояли. Стас улігся під дерево, ноги закинув на свій рюкзак, а голову прилаштував на кореневищі. Всі троє лежали й мовчали, насолоджуючись відчуттям дивовижної легкості в тілі, порівнянної хіба що з відчуттям невагомості.

Повністю розслабившись, Стас кожною клітинкою вбирав благодатний кисень, який весело й завзято розносила по тілу кров, до цього стиснута в судинах перенапруженими м’язами. Його підопічні лежали із заплющеними очима і блаженно сопіли. Обличчя загострилися, осунулися. У Грауффа борода почала розповзатися по щоках сивою щетиною. На чолі в Бурлаки чорніли патьоки — видно, розмазав брудними руками піт.

Стас звівся на ноги, і по спині прокотилася хвиля болючої й водночас млосно приємної втоми.

Він ривком розв’язав вузол на рюкзаку, запустив у нього руку, витягнув пакет із наметом. Дістав з кишеньки короткий шланг. Надувати намет самому було незручно, але Стас, повагавшись секунду, вирішив дати своїм підопічним відпочити. Незабаром на невеликому пагорбі, за яким анторгський ліс обривався, галантно пропускаючи гінку, в тугих округлостях закрутів річку, заколихало оранжевими стінками п’ятигранне шатро.

Відкинувши клапан дверей, Стас опустився колінами на край надувної підлоги і з задоволенням роззирнувся. У наметі було не надто просторо, він ще не встиг провітритися, і всередині злегка пахло вогкістю й пластмасою, проте Стас відчував, що на душі полегшало. Ні, не тому, що тепер можна було сховатися від негоди чи небезпеки: прогноз на найближчий тиждень чудовий, а крупних хижаків у лісі ніхто ніколи не зустрічав. Стас подумав, що це радше інстинктивний, від далеких предків успадкований потяг до житла — хай найменшого, найвутлішого, — але все-таки зі стінами й дахом над головою.

— Вам допомогти, Стасе? — просунувши в намет лису голову, поспитав Бурлака. — Ага. Зараз я затягну речі. А Глен тим часом приготує повечеряти.

Сонце занурило в річку темно-червоний бік, у лісі вже западала ніч, але на галявині перед наметом було світло й затишно. На розстеленому аркуші паперу лежала гора бутербродів, фрукти, стояла захоплена передбачливим Бурлакою пласка пляшка альдебаранського лікеру. Бутерброди були свіжими, лікер — ароматним, а Стас продовжував відчувати скутість, думка про заборонене полювання підточувала настрій уїдливим хробачком.

— На Фарголі мені одного разу випало полювати на трекаба, — згадував, зручно спершись ліктем на напівпорожній рюкзак, Бурлака. — Ви бачили трекаба, Стасе?

— Лише в навчальних фільмах. — Перед очима у Стаса спливла страшна істота, схожа на зрощених по всій довжині трьох пітонів, на коротких пазуристих лапах і з тигровими іклами в пащах.

Від огиди Стаса пересмикнуло.

— Ось-ось. Мене так само пересмикнуло, і перший постріл я схибив. І другий теж.

— Далеко бив? — поцікавився Грауфф.

— Та не те щоб дуже. Метрів з шістдесяти. З гладкоствольної далі даремно. Ви знаєте, Стасе, у нас із Гленом принцип — полювати лише з мисливськими рушницями.

— А з іншими й не можна, — буркнув Стас.

— Ну, теж скажете, не «можна», — Бурлака махнув рукою. — Часто-густо палять із карабінів. Та що там карабінів, зі станерів стріляють. Щоб шкуру не попсувати. Так от, віддуплетився я, перезаряджаю, а трекаб на мене на своїх крокодилячих ніжках мов кінь добрячий мчить. Ледве встиг я ще вистрілити, а він уже в п’яти кроках. Конституція в мене, самі бачите, не гімнастична, але на дерево я злетів мов молодий павіан. Усівся на міцнішу гілку, вниз подивився: там вона, потвора ця триголова, стоїть під деревом і на мене дивиться. А погляд такий, що обняв я дерево, а в голові лише одна думка, мов жилочка, б’ється: вміють трекаби по деревах лазити чи ні…

— А чому ж не стріляли? — з цікавістю запитав Стас.

— Та ж упустив я рушницю зі страху, — весело пояснив Бурлака. — І сумку, де рація була, теж на землі кинув. Воно, далебі, й на краще, а то міг не встигнути на дерево залізти. — Він знову замовк, вибрав собі бутерброд і з перебільшеним апетитом вгризся в нього зубами, явно добиваючись від слухачів питання.

Грауфф, щоб піддражнити приятеля, мовчав, розважаючись його ораторськими хитрощами. Але Стас клюнув, йому кортіло дізнатися, чим закінчилася незвичайна пригода. На велике задоволення Бурлаки, він запитав:

— Ну, а що ж потім?

— Потім, юначе, — Бурлака вирячив на Стаса очі, — я дві доби провів на дереві, а трекаб під деревом. А коли я вже дозрів, щоб падати вниз, трекаб випустив дух. Виявилось, останнім пострілом я його таки зачепив…

Він прибрав раптом з лиця драматичний вираз і розреготався. Разом з ним розсміялися Стас і Глен Грауфф.

— Давайте вип’ємо, Стасе, — запропонував лікар. Стас кивнув. Грауфф розлив лікер у круглі ковпачки від фляг. — Віктор сам не уявляє, яким скарбом володіє. Цей напій настоюється на знаменитому альдебаранському равлику. Вважається, нервові клітини не відновлюються. Але цей лікер відновлює геть усе.

Стас знову розсміявся.

— Ну, слава богу, — поплескав його по плечу Бурлака. — А я вже боявся, ви нас зненавиділи навіки.

Стас відчув, що червоніє.

— Та що ви, справді. До чого тут…

— Не треба, не треба, юначе. Я все розумію. У вас своя робота, ви віддані їй. І правильно. Кожен має любити свою роботу, інакше він непотрібний, а часто і шкідливий. В молодості, коли дозволяло здоров’я, Глен був хірургом, а я штурманом фотонних кораблів, і ми не вірили, що зможемо колись полюбити іншу роботу. Але змінилися обставини, і сьогодні улюблена справа Глена — забезпечувати позаземні колонії необхідними людьми, моя — необхідними вантажами. А ваша улюблена справа, Стасе, — природа, довкілля, його охорона, екологія… Еге ж?

— Так…

— І ось з’являються якісь два типи, перед якими запобігає начальство, і вимагають, щоб їх — без путівки, порушуючи всі правила — вели в заповідний ліс убивати тварин. Так?

— Так…

— Ні, не так! По-перше, ми нічого не вимагали, ваш Ларго сам запросив нас на полювання. По-вашому, нам слід було відмовитися? Фиркнути обурено? Та ви знаєте, що таке полювання? Полювання — це пристрасть, це хвороба, якщо хочете, але хвороба корисна, яка оздоровлює організм, оновлює його, мов повітря свіже, мов настій женьшеню, мов цей лікер. Той, хто хворий на полювання, почуває себе впевненим, життєздатним, сильним. Він почуває себе чоловіком. Я займаюся полюванням з вісімнадцяти років і можу сказати, що найкращі хвилини мого життя — за пультом фотонного корабля і на полюванні. Я побував на десятках планет і майже всюди, де є дикі звірі, полював. Іноді за путівкою, частіше — ні, просто за домовленістю з місцевим начальством. І ніколи не вважав себе варваром, убивцею, ворогом живого. Я люблю природу не менше від вас і розумію її, смію думати, не гірше. Ані в земних лісах, ані в джунглях інших планет я не відчуваю себе чужим, стороннім елементом, а це означає, я зливаюся з природою і стаю її невід’ємною частиною. У масштабі Всесвіту. Ось що дає мені полювання…

— Але ж можна і не вбивати…

— Е-е, ні! Хочемо ми чи ні, але природа — це кругообіг смертей, який регулює і якість, і кількість. Звісно, людина в змозі завдати природі непоправної шкоди, але хижацтва зараз ніхто не допустить. А підстрелити зайця чи оленя — смішно казати про це. Їх з таким самим успіхом міг завтра загризти леопард. Зате, коли я входжу до лісу з рушницею, я сам поринаю в цей кругообіг і знаю, що шукаю свою здобич або, можливо, стану здобиччю вмілішого звіра. Так і лише так можна досягти повного поєднання з природою. А у вас-бо, Стасе, на кого ми йдемо полювати? Всього лише на качок. Мені розповідали, їх тут хмари. Кожен сезон вони гинуть тисячами й відроджуються десятками тисяч. Невже ви як еколог можете припустити, що декілька водоплавних позначаться на природній рівновазі планети?

— Ні, Вікторе, ти не зовсім маєш слушність, — вступив у розмову Грауфф. — Якщо всі так міркуватимуть, один уб’є десяток качок, другий — десяток, і невідомо, що залишиться через декілька років. Тому й оголосили тут заповідник. І вчасно: народу в колонії вже під тисячу. Але, юначе, — він тицьнув пальцем у бік Стаса, — бувають у житті ситуації, коли правила доводиться порушувати. І дозволити зробити з хорошого правила хороший виняток може нам лише наша совість. Утім, іноді роль совісті бере на себе начальство. Вам, Стасе, не хотілося робити для нас виняток, але все-таки ви послухали начальника…

— Еколог не підпорядкований генеральному директорові, — визнав за потрібне вставити Стас.

— І проте ви зробили, як він хотів. Позаяк розумієте: Ларго краще від вас може судити про доцільність деяких моментів. Стасе, вам ще багато років працювати на Анторзі, й повірте мені, вам ще не раз доведеться водити в цей ліс гостей з рушницями. Але буде це нечасто, і тому впишеться в екологічні рамки…

Стас слухав добродушне рокотання Грауффа, веселу жваву говірку Бурлаки, й чи то позначалася втома після довгого переходу, чи то смачна, ситна вечеря, але це їхнє незаконне полювання бачилося йому не в такому вже й непривабливому світлі. Вторячи доказам співрозмовників, він переконував себе, що й справді десяток качок для заповідника нічого не означають, а Ларго думає про інтереси всієї колонії, і маленьке порушення правил зовсім не порушення, а свого роду дипломатія… Думка сподобалася Стасові: звісно, він повів їх на полювання з дипломатичних міркувань.

Було ще зовсім темно, коли мисливці покинули намет і рушили до берега. Ніч стояла чорна й тепла. Слабо шелестіло листя, відгукуючись на вітерець, що ледь колихав повітря. Пахло сонним передсвітанковим лісом, річкою і ще чимось, що здавався Бурлаці таким знайомим, земним. Проте пригадати, що це був за запах, ніяк не вдавалося.

Дійшовши до води, Грауфф і Бурлака надули кожен сам собі легкі, майже круглої форми човники. Пошепки побажавши один одному успіху, вони роз’їхалися. Заздалегідь було обумовлено, що Бурлака попливе наліво, до кущистого острівця, а Грауфф стане в зарослій тванню затоці правобіч. Стас полювати й не думав, він сказав, що збиратиме зразки водоростей недалеко від табору.

Зробивши декілька гребків веслами, схожими на тенісні ракетки, Бурлака озирнувся, але темрява вже розчинила і його супутників, і береги, й саму річку…

Ніч ніяк не хотіла відходити, віддавати злиті в тугу чорну нескінченність небо, воду, ліс, і немов чулося в повітрі, як перекочуються могутні, невидимі м’язи пітьми, які щосили силкувалися втримати сонце за обрієм. Але ніч почала втомлюватися, і стали танути, мов сніжинки на теплій землі, в посвітлілому небі зірки, обережно лягли на воду перші, ледь помітні відблиски; розпливчасто, немов проявляючись на фотопапері, з нізвідки виникли обриси лісу. У чагарниках надсадно закрякала качка, їй тут-таки відповіла друга, басовитіша, відтак до розмови долучився третій голос, і нараз весь берег, уся річка вибухнули тисячоголосим хором, співаючим, клацаючим, кумкаючим…

Приголомшений цим несподіваним концертом, Бурлака завмер, стискуючи в руках рушницю, і до різі напружив очі, силкуючись розгледіти на воді хоч одного з невидимих учасників. Щось зі свистом промайнуло над човном. Він швидко перевів погляд угору, але було ще надто темно. Тіні, майже примарні силуети з’являлися і зникали перш, ніж він устигав звести рушницю. Рано, умовляв він себе, ще зарано. Марно поки стріляти. Вдалині ніби стукнув хтось обухом по дуплистому стовбуру. «Ну ось, — подумав Бурлака, — Глен уже стріляє. Убив, напевно. Завжди йому таланить!» Просто над головою в нього залопотіли крила. Не намагаючись цілитися, Бурлака вистрілив навскидь і прислухався, чи не пролунає сплеск падаючого птаха. Але лише луна прокотилася по воді, ударилася об лісову стіну й повернулася назад слабким відгомоном. Схибив!

Невдача дещо охолодила Бурлаку. Він вирішив більше не стріляти, поки не розвидниться як слід.

Світало тепер уже швидко, день нестримно тіснив ніч, примушуючи її бліднути. Птахів як і раніше літало багато, але Бурлака вже міг розгледіти, що в більшості своїй це дрібнота: довгодзьобі пташки, схожі на куликів. Витрачати свою «квоту» на цих мух він не збирався. Інша річ — знаменита анторгська качка. Прославили її дві чудові якості. По-перше, вона була безцінним мисливським трофеєм завдяки своєму оперенню. Строкате, яскраве, таке, що довго не втрачає свого забарвлення, воно має властивість при інфрачервоному підсвічуванні світитися в темряві всіма барвами веселки. Лічені мисливці можуть похвалитися тим, що у вітальні в них висить опудало анторгської качки. По-друге, з розповідей знавців, м’ясо анторгської качки — казковий делікатес, воно поєднує в собі соковитість і білизну курки, ніжність та аромат тропічних фруктів і ні з чим не порівнянний, п’янкий смак лісової дичини.

Бурлака пригадав свою колекцію, зібрану з ретельністю й любов’ю за три десятки років.

Думки його перервав посвист крил. Було вже зовсім світло, і Бурлака виразно побачив, як просто на нього, шумно розтинаючи повітря, клином летять чотири крупні анторгські качки. Він затамував подих, палець ліг на спусковий гачок: ще трохи, і вони будуть над ним. Проте качки помітили човен і останньої миті повернули до правого берега. Не перешиковуючись, усе так само — одна позаду й дещо лівіше від попередньої — птахи виконали розверт швидко і плавно, з синхронністю спортивних космояхт. Однак та, що летіла останньою, в результаті маневру опинилася від мисливця на відстані пострілу. Бурлака знову відчув у грудях знайомий холодок — цього разу, в передчутті успіху, неспішно підняв рушницю.

Качка немов ударилася з розгону об невидиму перешкоду. Завалившись на бік, вона почала падати. Хижо чавкнула річка, приймаючи збитого птаха, і заплескала під здоровим крилом, яким качка судомно намагалася відгребти до найближчого куща. Бурлака було прицілився, щоб добити її, але тут качка обм’якла, впустила голову у воду, ляскання крила перейшло в слабке тремтіння.

Бурлака задоволено опустив рушницю, відв’язав човен і неквапливо поплив до здобичі. «Красуня, — думав Бурлака, дивлячись на зелено-фіолетову грудку на воді. — Більша від нашого гусака буде. А крила, крила-бо які!» Йому вже ввижалося опудало, що мінилося позаземною палітрою, радісні захоплення дружини, шанобливі вітання гостей.

Несподівано, коли до качки залишалося всього декілька метрів, поряд з нею з води випірнула ледь приплюснута щуряча мордочка з маленькими волохатими вушками. Голівка роззирнулася й відразу ж сховалася, на її місці проструменів лиснючий синяво-чорний бік, махнув, ніби розмітаючи за собою брижі, широкий пухнастий хвіст. Звірок показався і зник, і лише тут до Бурлаки дійшло, що разом з хижаком зникла з поверхні вбита качка.

— Стій, куди! Та що ж це? — забурмотів Бурлака, розгублено вдивляючись у кола, що розбігалися по воді. — Це ж треба, з-під носа… Так ошукати! — Розгубленість змінилася веселістю. — Ну, негідник. В житті не бачив такого нахабства. Пополювали…

Вдалині глухо кашлянула рушниця Грауффа. Бурлака прислухався, але другого пострілу не було. Значить, убив. Удруге зазвичай стріляють навздогін після першого промаху й знову хиблять. Він упіймав себе на тому, що відчуває легку досаду — у Глена, судячи з усього, вже пара качок є, а в нього жодної. Бурлака уявив собі, який задоволений буде хлопчисько-еколог, якщо він повернеться порожній. А Глен, з його первісним гумором, обов’язково ляпне щось на кшталт «стріляти треба вміти»…

Бурлака застиг, зачувши у вранішньому, вже підфарбованому світанком повітрі знайомий посвист.

Над острівцем показалася зграйка качок. Вони летіли з великою швидкістю на граничній для мисливської рушниці висоті. Бурлака впіймав на мушку першу, дав випередження у два корпуси і спустив курок. Мов підстьобнута батогом, зграя різко злетіла вгору, а та качка, в яку стріляв Бурлака, застигла на мить у повітрі, відтак нараз, немов позбувшись опори під крилами, беркицьнулась і каменем упала в воду.

Цього разу Бурлака вирішив поспішити й погнав човен до здобичі різкими, енергійними гребками.

Пролунав сплеск. На поверхні знову з’явилася та сама чорна хутряна спина й кинулася до його качки. Змагатися вутлому надувному човникові з річковим хижаком було марно.

— Киш, клятий! — заволав Бурлака, щосили ляскаючи по воді веслами.

Спина швидко наближалася до вбитої ним качки.

— Ах, ти так! — Бурлака у відчаї кинув весла і схопив рушницю. — Тоді отримуй!

По воді навколо пливучого звірка туго ушкварив шрот. Звірок крутнувся дзиґою, немов намагаючись схопити себе за довгий хвіст, і перевернувся догори ніжно-жовтим черевом.

Грауфф уже давно взяв дві належні йому качки і повернувся до Стаса. Вони мовчки сиділи поряд, відклавши рушниці, і з насолодою дивилися на річку, вбираючи в себе її непрозору, дзеркальну чистоту так само, як і річка увібрала в себе дерева й кущі по берегах, рожево-блакитне небо і їх самих. Віддзеркалення весь час тремтіло, то хмурячись непрошено набіглому вітерцеві, то закручуючись у веселих, з нізвідки виникаючих нуртиках, то брижами розбігаючись у різні боки під ударом важкого риб’ячого хвоста і сріблястим дощиком мальків, що вихлюпували з води. Час від часу на річку сірими планерами лягали ковзаючі тіні, й тоді вони піднімали голови й дивилися на зграї довгошиїх птахів. У деяких Грауфф упізнавав анторгських качок, але більшість інших, хоча й дивовижно схожих на земних птахів, були йому незнайомі.

— Ви знаєте, що це за птахи, Стасе? — поцікавився він.

— В основному водоплавні. Найбільше тут качок, але водяться і фламінго, пелікани, чаплі, журавлі. Тобто не справжні, звісно, а їх, якщо так можна висловитися, анторгські аналоги.

— Це неймовірно, — похитав головою Грауфф, — за сотні світлових років від Землі зустріти майже її близнюка. Неймовірно.

— Що ж такого неймовірного? — заперечив Стас. — Органічне життя розвивається в мільярдах світів, і шляхи його розвитку нескінченно різноманітні. А в нескінченності вірогідні й дуже схожі моделі еволюції. Можливо, навіть ідентичні. Але якщо Анторг і брат Землі, то не рідний, а багато-багаторідний.

— Та все ж я мушу зізнатися, що ще на жодній планеті не відчував себе так упевнено, по-домашньому, як тут…

— Схожість, Глене, в основному зовнішня. Візьміть тих-таки качок. Нам відомо, що вони водоплавні, пернаті, тримаються зграями. Іще, що вони їстівні і що з них виходять розкішні опудала. Це я вам для того сказав, Глене, щоб ви зрозуміли, що ми майже нічого не знаємо про екологію Анторга. Хоча вже активно в неї включилися. Так чомусь виходить завжди. Спочатку ми проникаємо в середовище, ламаючи при цьому якісь сталі зв’язки і створюючи нові, а вже потім починаємо вивчати його. На щастя, екологічні системи досить гнучкі й витримують у більшості випадків розумне втручання. Точніше, втручання до певних розумних меж. Але де ці межі? Хто визначить їх для конкретного екоцентру, який, до речі, ніколи не буває замкнутим повністю?

— Так, я розумію вас, — задумливо промовив Грауфф, проводжаючи поглядом зграю білих довгодзьобих птахів. — На рідній планеті нам знадобилися сотні років, щоб перестати пиляти під собою сук…

— І ще сотні років, — підхопив Стас, — щоб обережно повернути до життя те, що ще можна було врятувати, і встановити нарешті з природою довгождані «розумні стосунки». Знадобилася для цього не мало не багато — вся наукова й технічна потуга Землі. А що маємо в своєму розпорядженні ми у малих колоніях? Що є у нас? Польова лабораторія, п’ять-шість фахівців і право виписувати на екологічні потреби півтонни устаткування на рік.

— Але людство обживає і досліджує сотні планет. Ви ж розумієте, що відразу всюди створити повноцінні наукові центри неможливо.

— Об’єктивно мені це ясно. Але на практиці виходить, що, поки колонія на планеті не стане достатньо розвиненою й автономною, екологія змушена плуганитися позаду економіки. Первісні люди брали від природи все, що могли, щоб вижити, пристосуватися. Ми також зараз на становищі первісних, ми також перші, і, щоб пристосуватися, нам також треба брати у природи. Проте між нами є істотна різниця: ті первісні були слабші від природи, вони відщипували від неї по крихтах, поки не осміліли; ми ж — сміливі, озброєні досвідом і знаннями тисяч поколінь і можемо зробити з анторгською природою все, що завгодно. Авжеж, я розумію, що швидше буде створена на Анторзі економічна база, то більше коштів і сил колонія зможе віддати екологічним дослідженням. Але зрозумійте, як воно мені зараз: зрубують дерево, а я не знаю, які птахи й комахи харчуються його плодами чи листям; викорчовується чагарник, а я не знаю, які тварини позбулися сховку; бульдозер зрізає шар ґрунту, а я не знаю, чиї нори завалює його ніж…

— Стасе, будьте справедливі. — Грауфф заспокійливо ляснув Стаса по коліну. — Роботи ведуться на нікчемній площі. Живу природу не виганяють, а лише просять злегка потіснитися.

— Ось вона й «тісниться». Раніше, кажуть, плямисті лосі виходили просто до будівельних майданчиків, мавпи брали корм із рук. А зараз? Навіть качки, угледівши людину, облітають її.

— Ох, і далися вам ці качки. Ну, скажіть, ось убили ми чотири качки, я дві і Віктор дві, якщо він, звісно, не мазав весь ранок…

— І не сподівайтеся, він не мазав! — з урочистим вигуком з’явився з-за кущів Бурлака.

У одній руці він тримав за ложу рушницю й розкішну анторгську качку. Другою рукою, піднятою із зусиллям на рівень рожевих щік, що розпливлися в посмішці, Бурлака стискував задні лапи схожого на видру річкового звірка. Пружне жорстке хутро ще поблискувало непросохлими крапельками води і крові, маленькі очиці тьмяно застигли за напівпрозорою плівкою повік.

— Ось як треба полювати! — радісно повторив Бурлака і затнувся, побачивши вираз обличчя еколога.

Посмішка поволі сповзла з його губ. Він перевів погляд на Грауффа, але і в того обличчя наче скам’яніло.

— Що це, Вікторе? — глухим голосом запитав лікар.

— Та дідько її знає, тварюка якась. Качок… Вона у мене качок цупила… Просто з-під носа… Ви що, хлопці?

Стас піднявся з землі, поволі обтрусив комбінезон і зробив крок у бік Бурлаки. Той мимоволі позадкував.

— Стасе, повірте, він сам ліз… Качку збиту поцупив…

— Хто вам дозволив? — роздільно, майже по складах, промовив Стас.

Бурлака вже впорався з першим замішанням і спробував перехопити ініціативу.

— Та що ви, справді-бо, — удавано образився він. — Що ж мені, по-вашому, дивитися, як моїх качок жере якийсь щур? І потім, він вам може стати в нагоді, візьміть його в лабораторію, самі казали, зразків не вистачає…

— Віддайте рушницю, — тихо зажадав Стас.

Бурлака здивовано вирячив очі.

— Ви при своєму розумі, хлопче? Ви тямите, що кажете?

— Стасе, може, так не треба? — спробував утрутитися Грауфф. — Звісно, Віктор винен, коли ми повернемося, я з ним побалакаю. Обіцяю…

Стас різко обернувся лицем до лікаря.

— Обіцяєте?! Я наслухався ваших обіцянок: «за правилами», «не більше норми», «лише качок»… З мене досить. Ви були штурманом свого часу, Бурлако. Сподіваюся, ще не зовсім забули, що таке дисципліна. Як головний еколог Анторга наказую віддати зброю.

Знехотя, зі скорботно-мученицьким виглядом Бурлака простягнув двостволку.

Стас переламав стволи, переконався, що патронники порожні, і, закинувши рушницю за плече, швидко попрямував у бік табору.

Біля самого намету його наздогнав Грауфф. Удвох вони швидко витиснули з порожнин газ, склали тканину в акуратний прямокутний тючок, упакували рюкзаки. В Бурлаки рюкзак вийшов найбільш об’ємистим, йому довелося запхнути туди і контейнер з убитим звіром. Майже не розмовляючи, сіли попоїсти перед дорогою. На душі у всіх трьох було тяжко.

— Послухайте, друзі, — сказав Грауфф, — невже ми ось так закінчимо наше полювання? Через одного-єдиного звірка…

— Та зрозумійте ви, нарешті, — вибухнув Стас, — що він, може, й справді був один-єдиний. Я ніколи не зустрічав таких, не чув про них. Про цю тварину я нічого — ви чуєте, — ні-чо-го не знаю. Зате знаю, що ніхто не знає, як часто і яким чином анторгські тварини розмножуються. Ми вісімнадцять років на цій планеті, і ніхто ще жодного разу не бачив вагітної самки, і самки взагалі, оскільки у них немає самок і самців, а є однакові стерильні дорослі особини, і ніхто не бачив новонароджених дитинчат, чи пташенят, чи яєць, чи лялечок, а це означає, вони розмножуються дуже рідко, і тому не виключено, що цілий вид може складатися всього з декількох особин, а може лише з однієї, і що, коли саме таку особину ви сьогодні, розважаючись, убили?

Стас перевів подих після своєї тиради, обвів поглядом принишклих мисливців.

— Все, рушили, — скомандував він і взявся за лямку рюкзака.

Якийсь час вони йшли мовчки, тримаючись один від одного на відстані, і лише тріск гілок позаду говорив Стасові, що його «екскурсанти» не відстали.

Злість у ньому вже прохолола, і тепер, відмірюючи крок за кроком по зеленому рідколіссю, Стас розмірковував, як бути далі з Бурлакою. Звісно, писати скаргу в Товариство мисливців він не стане, але налякати його не завадить. А за компанію з ним і Ларго. Щоб раз і назавжди покінчити зі «спецпрогулянками»…

Хід його думок перервав вигук Бурлаки, в якому виразно вчувався змішаний з жахом подив.

— Стасе, Глене! Що це? Мерщій сюди!

Коли Стас підбіг, Бурлака і Грауфф плече до плеча стояли на невеликій трав’янистій галявині і, застигнувши на місці, дивилися на щось, приховане їх спинами. Стас нетерпляче протиснувся між ними і завмер, уражений побаченим.

На галявині, упоперек високого кореневища, немов переламавшись об нього, мордою догори лежав великий, тієї самої породи, що й Ксют, шимпанзе. Груди його від діафрагми до горла були розпанахані, ніби їх проорав якийсь плуг. Із рани стирчали білясті кінці ребер, трава навколо була забризкана вже загуслою кров’ю. Над мертвою твариною стурбовано гудів рій великих, мов бджоли, мух.

— Хто це зробив? — несподівано голосно запитав Стас і тут-таки зрозумів, що ляпнув дурницю. Ані Грауфф, ані Бурлака не могли вчинити це безглузде вбивство. — Пробачте, — сказав він, — я сам не знаю, що кажу. Не можу повірити… Глене, ходімо подивимося, в чому річ. — Вони підійшли до знівеченого трупа мавпи.

Лікар вкляк на коліно, оглянув рану.

— Так, будова тіла схожа із земною. Ті самі судини, кісткова основа, нервові волокна, кров… Рана, поза сумнівом, нанесена досить тупим, але все ж ріжучим знаряддям. Давно я не бачив так кваліфіковано розітнутої грудної клітки. Кістки не поламані, а немов прорубані сокирою.

— Якою сокирою? — приголомшено пробурмотів Стас. — Яка сокира? Ви що, вважаєте, це зробила людина?!

— Не виключено, Стасе, не виключено. Ви ж самі розповідали, що на Анторзі були випадки браконьєрства.

— Це було давно…

— Могло трапитися і ще раз.

— А якщо хижак?

— Стасе, ви ж знаєте, на Анторзі немає крупних хижаків.

— Але навіщо? Навіщо? — нерозуміюче повторював Стас. — Який сенс?

— Слушно, з цього і треба починати, — подав голос Бурлака. — Тварина не здатна на безглузде вбивство. Хижак убиває, коли голодний. А цією мавпою ніхто, схоже, окрім мух, не поласував. Значить, убили задля задоволення. Видно, якийсь колоніст начитався, як предки ходили на ведмедя з рогатиною, і розвалив мавпу саморобною сокирою.

Стас опанував себе, дістав фотоапарат, зробив декілька знімків місця пригоди. Відтак уважно оглянув ґрунт навколо трупа.

— Не судіть по собі, Бурлако, — сказав він. — На галявині жодного людського сліду. Зате багато звіриних. Гаразд. Проведу вас додому, повернуся на вертольоті за тілом. У лабораторії визначимо, чия це робота. Ходімо.

Бурлака ображено надув щоки: мовляв, не хочете слухати, що досвідчена людина каже, самі потім жалкуватимете.

І знову вервечка із трьох чоловік потягнулася через обрідний анторгський ліс.

Наступну знахідку зробив сам Стас. Він ішов попереду і на одній із прогалин натрапив на смугасту лисицю, перерубану майже навпіл. Буквально в декількох метрах від неї під кущем лежав довгий бурий полоз із розплющеним черепом.

— Підійдіть сюди, Глене, — неголосно покликав Стас. — Давно це могло статися?

— Якщо припустити, що здатність крові зсідатися в них близька до земної, — задумливо відповів Грауфф, — вони загинули максимум годину тому.

Бурлака, що підійшов хвилину опісля, ахнув, побачивши ще два розтерзані трупи тварин.

— Та це якийсь маніяк! — прошепотів він і, сівши навпочіпки, почав швидко і якось боком рухатися по галявині. — Треба знайти сліди.

Товста, увінчана виблискуючою лисиною постать вантажовідправника, що скакала наприсядки по лісу, виглядала вельми комічно і в інший час розважила б Стаса, але зараз він не звернув на маневри Бурлаки жодної уваги, він був приголомшений дикістю й незрозумілістю ситуації.

Тваринний світ Анторга був різноманітний, зустрічалися і крупні тварини, деякі навіть завбільшки з зубра, тому в перші роки освоєння планети колоністи носили зброю, їм приписувалося не віддалятися від зони біозахисту, дотримуватися запобіжних заходів на робочих майданчиках. Проте анторгські звірі поводилися навдивовижу мирно, вони не намагалися нападати на людей, а, навпаки, проявляли до них добродушну цікавість. Наслідки цієї неляканої допитливості часто виявлялися вельми сумними. Не знаючи, чого сподіватися від незнайомих інопланетних тварин, деякі найбільш боязкі колоністи при їх наближенні відкривали вогонь. Були вбиті десятки тварин, і в колонії почали лунати голоси, що обстоювали відміну наказу про носіння зброї. Але адміністрація вимагала від учених гарантій, що людині на Анторзі остерігатися нема кого, і заявляла, що, поки тваринний світ планети достатньо не вивчений, людське життя необхідно охороняти зброєю. Минали роки, тема ця була постійним і вже набридлим предметом обговорень, а звірі продовжували розплачуватися життям за свою допитливість. Нарешті вони зрозуміли, що людина — це небезпека, і відступили углиб лісу.

Тоді деякі колоністи самі стали потихеньку ходити в ліс, не бажаючи відмовлятися від хоча й забороненого, але улюбленого полювання.

Стас, прибувши на Анторг і розібравшись у обстановці, перш за все зажадав, щоб вихід зі зброєю за межі бази обов’язково узгоджувався з директором колонії і головним екологом. Відтак він виступив по телемережі з досить різкою промовою, де заявив, що вважає браконьєрами не лише ті одиниці, що чинять замах на інопланетну фауну, але й ті сотні, що потурають цьому своєю байдужістю. На Стаса Кірсанова образилися, при зустрічах віталися підкреслено сухо.

Через два тижні Стас затримав у лісі двох службовців із шахти. Дозвіл на вихід зі станерами у них був, але в рюкзаку в одного Стас виявив відрубану голову рогатого мурахоїда. Владою головного еколога планети Стас посадив їх під домашній арешт, склав акт про порушення Статуту позаземних колоній, добився, щоб Ларго підписав акт разом з ним, і з першим кораблем вислав браконьєрів на Землю. Кірсанова стали поважати, а злісне браконьєрство начебто припинилося. Стас, щоправда, підозрював, що качок ще коли-не-коли пострілюють. Але качок на Анторзі водилися мільйони, і полювання на них Стас вважав меншим з можливих гріхів і злочинів проти природи.

Ось і довважався, злісно подумав Стас. У загибелі пухнастого звіра з річки він винен анітрохи не менше від Бурлаки.

— Знайшов! — приглушено вигукнув вантажовідправник.

Стас і Грауфф подивилися на нього.

Розчервонілий від збудження, бажання виявити невідомого, куди більш злісного й небезпечного, ніж він, Бурлака, порушника, вантажовідправник стояв рачки біля неглибокого ярка і вказував пальцем на сліди. Це були великі, у формі трилисника відбитки, залишені, видно, якоюсь копитною твариною. Сліди перетинали ярок і йшли на схід.

Грауфф і Стас уважно оглянули тверду землю поряд із трупами тварин і знайшли ледве помітні відбитки тих самих копит.

— Ви знаєте, Стасе, — промовив лікар, — я казав про сокиру. Так от, це, напевно, можна було зробити й таким ось трипалим копитом.

— Авжеж, судячи з усього, люди тут ні до чого, — погодився Бурлака.

— Дайте вашу камеру, Стасе, я сфотографую сліди, — запропонував Грауфф. Стас простягнув йому фотоапарат — розсувний окуляр, схожий на крихітну підзорну трубу з горбком спускової кнопки. — До речі, Стасе, ви не знаєте, хто міг залишити ці сліди? — поспитав лікар, діловито перезнімаючи один відбиток за одним.

— Гадки не маю. Найпевніше копитний, на кшталт плямистого лося, але в того копита парні… — Обличчя Стаса виражало розгубленість і збентеження, йому завжди бувало ніяково, коли він не міг відповісти на питання про заповідник. — Ні, неймовірно. Ніколи ще на Анторзі не бачили, щоб звірі так безглуздо знищували один одного. Безумство якесь…

— Справді, безумство! — підтримав його Бурлака. — Ця тварюка явно сказилася. За годину вбити трьох звірів, причому це ми знайшли трьох, а скількох не знайшли, можливо! Вбити — і не з’їсти. Ні, нормальна тварина на це не здатна. Це тварина-маніяк, убивця. На всіх планетах єгері зобов’язані знищувати скажених звірів.

— Я не єгер, я еколог…

— А яка, власне, різниця? Єгер відповідає за ліс і тварин на своїй ділянці, він має знати їх, стежити, щоб усі види нормально відтворювалися. Хіба не те саме, лише в планетарному масштабі й на високому науковому рівні, робить екологія? Втім, якщо брудна санітарна робота не для еколога… Що ж, тоді ходімо додому, а трипалий нехай ще пожирує, поки…

— Досить, — різко обірвав його Стас. — Я вчиню так, як вважаю за потрібне.

Стас дістав карту, хрестиком позначив на ній район, де вони знаходилися.

Тепер, коли рішення було ухвалене, він знову відчув себе упевненим, сильним; можна було залишити нарешті самокопирсання, відкинути докори сумління й почати гонитву, причому зробити це зі службового обов’язку, в ім’я захисту інших анторгських тварин.

— У вас є кульові заряди? — запитав він.

— Є крупна картеч, — Грауфф дістав з рюкзака коробку з патронами.

— Добре. Візьмете з собою лише ці патрони, продуктів на один раз і воду. Всі речі залишимо тут. Збирайтеся.

Грауфф сунув у кишеню пачку галет, узяв жменю патронів і, ледь посміхнувшись, показав очима на Бурлаку, що переминався з ноги на ногу. Стас сів на землю, перевірив неспішно свій станер, відтак, ніби між іншим, кинув насупленому вантажовідправникові:

— А ви що, Бурлако, вирішили залишитися тут? Ні? Тоді забирайте свою браконьєрську зброю, перезаряджайте. — Він кивнув Бурлаці на його рушницю.

Бурлака зраділо схопив двостволку і потряс нею над головою.

— Ну, тримайся, трипалий! — з жартівливою люттю закричав він.

— Тихо! — зупинив його Стас. — Вважається, що скажені тварини втрачають обережність, але не експериментуватимемо. Що швидше ми його наздоженемо, то швидше повернемося на базу. Підемо таким чином. Ви, Глене, тримайтеся сліду. Ви, — звернувся Стас до Бурлаки, — йтимете метрів за сімдесят лівіше і трохи позаду, пам’ятайте, ви не повинні втрачати Глена з виду. Я піду справа. Хто побачить щось цікаве, дає два короткі слабкі свистки. Питання є?

— Є, — сказав Грауфф. — Ви не сказали, що робити, якщо зустрінемо трипалого.

Нічого не відповівши, Стас звівся на ноги, підійшов до дерева, підв’язав до гілки, мов ялинкову іграшку, кульку радіомаяка. Увімкнув його, відтак обернувся до мисливців.

— У анторгських тварин, так само як і в земних, серце розташоване з лівого боку, — поволі й ледь хрипко промовив він. — Постарайтеся не схибити.

Чіпко тримаючись поглядом за ледь помітну доріжку трипалих слідів, Грауфф майже біг по лісу.

Як же жадібно людина хапається за хоч трохи зручне виправдання й навіть вигадує його, якщо треба, аби заглушити в собі почуття сорому. Для них таким приводом почати втечу від власної совісті послужив трипалий.

Грауфф раптом загубив слід, зупинився. Ліворуч, вторячи його рухам, завмер Бурлака, його лисина заблищала в кущах. Хруснула гілка справа. «Ай-ай-ай, вам ще вчитися і вчитися, юначе», — з докором подумав Грауфф. Слід відшукався неподалік, і лікар знову упевнено й безшумно попрямував уперед.

… Авжеж, соромно. Як вийшло, що він, у шостому поколінні мисливець, який усе життя вважав ворогів природи своїми особистими ворогами, раптом сам фактично став браконьєром? Так, він завжди полював лише на те, що дозволялося. Але ким дозволялося? Єгерем чи надгостинними господарями? Адже є ж правила, створені, щоб охороняти природу від людини, і раз не можна нікому, то чому можна йому, з якої речі? Але для нього роблять виняток. Роблять, самі на те права не маючи. І нема чого посилатися на інших, він завжди міг відмовитися. І міг, і повинен був.

Грауфф гірко пожував нижню губу, міцні зуби скрипнули по волосках бороди, що густо зачорнила половину обличчя. З шістдесяти трьох років свого життя він не менше тридцяти віддав захопленню полюванням. Він знав і розумів ліс, мав добре розвинену інтуїцію, відчував себе на будь-якому полюванні вільно й упевнено і вважав, що з природою в приятельських стосунках і може балакати з нею на «ти», і тому «по-дружньому» дозволяв собі те, що іншим було недозволено. Лише сьогодні, вперше за багато років, він подумав, що ніхто, жодна людина не має права розмовляти з природою інакше, як на «ви», і відчув таке незнайоме і тому, либонь, таке неприємне почуття сорому. Грауфф зрозумів, що йому чомусь не хочеться більше переслідувати трипалого…

Вони пройшли по сліду ще з півгодини, натрапили на ще не остиглий труп рогатого мурахоїда з перебитим карком, рушили далі, знову розтягнувшись ланцюгом.

Сухий, ледь присипаний листям ґрунт рідколісся змінювався вологими моховими болотищами, стежка, залишена звіром, то здіймалася на невисокі, вкриті хвойним стелюхом сопки, то спускалася в проточені невтомними струмками яри. Роздивляючись відбитки у формі трилисника на черговому острівці сирого моху, Грауфф раптом помітив, що травинки, прим’яті по краю сліду, ще не розпрямилися. Він помацав дно сліду: мох був щільно притиснутий до ґрунту. Якби звір пройшов хоча б годину тому, пружинистий мох устиг би трохи підвестися. Грауфф неголосно двічі свиснув.

— Що? — збуджено поблискуючи очима, уривчастим шепотом запитав, підбігаючи, Бурлака.

Грауфф зачекав на еколога і вказав на слід:

— Гадаю, звір був тут не більше п’ятнадцяти хвилин тому.

Стас уважно оглядів відбиток і згідно кивнув.

— Він утомився. Крок став коротший, краї слідів — виразніші, не так змазані, як при бігу, — додав Грауфф. — Схоже, трипалий зібрався відпочити.

— То чого ж ми чекаємо! Ще кидок — і він наш. — Бурлака був весь охоплений азартом гонитви, в ньому вже не відчувалося огрядності немолодої повної людини, навпаки, він рухався легко, безшумно, по-котячому пружно, немов готуючись до останнього, вирішального стрибка на загнану здобич. — Ну, вперед?

— Не поспішатимемо, — заперечив Стас. — Я знаю ці місця. Попереду невеликий молодий ліс, навіть не ліс, а гайок. За гаєм річка. Найпевніше звір там, і нікуди від нас не подінеться.

— Це чому ж? — уїдливо поспитав Бурлака. — Хіба не ви казали, шановний екологу, що й гадки не маєте, який це звір? Я б не ризикнув робити висновок про звички тварини, якої в очі не бачив.

— Вікторе, припини! — різко обірвав його Грауфф. — Сядь і не метушися, ти сьогодні вже раз відзначився, досить!

Приголомшений опозицією друга, Бурлака сів на землю й розвів руками: «Ну, знаєте…»

— Ти що, вперше на полюванні? — сердито правив далі лікар. — Вже он лисий цілком, а все мов дитина. Звір утомився, це безперечно. А раз так, йому потрібно їсти й пити. М’ясо він, ми бачили, не їсть, значить, їжу він знайде в молодняку. Там-таки безпечніше йти на водопій. І лежню влаштувати також.

— Тому, — виснував Стас, — не поспішатимемо. Спочатку перепочинемо, підкріпимося… — Він дістав з кишені плоский пакет, надірвав упаковку. — Пригощайтеся. Наразі сухим пайком. Але вечеряти точно будемо на базі. Через півгодини трипалий — наш.

Якийсь час вони мовчки хрумтіли галетами, відтак Грауфф несподівано запитав:

— Скажіть, Стасе, а ви певні, що ми повинні вбити трипалого?

Стас відгукнувся поспішно, навіть надто поспішно, неначе давно вже обдумував відповідь:

— Звісно, Грауффе. Цей звір — убивця. В дикій природі постійно чиняться вбивства, ми розуміємо це розумом, та все ж наші симпатії завжди на боці жертви, а не хижака. Ми воліли б, щоби тварини не вбивали одна одну, але миримося з цим, тому що такі правила їх існування, їхні інстинкти. Ми миримося з цим, тому що в них є хоч і сумний, але сенс. Але ми не можемо пробачати безглузді вбивства…

— Та що ти хочеш сказати, Глене? — обурився Бурлака. — А якщо цей трипалий скажений? А якщо він по заповіднику епідемію розносить?

— Якщо, якщо… — похитав головою Грауфф. — А якщо ні?

— Тобто що значить «ні»? — навіть похлинувся від обурення Бурлака. — По-твоєму, він що, з голоду носиться лісом і всім зустрічним черепи трощить? А може, невідома розумна істота на трипалих копитах здійснює свої естетичні відправлення?

— Зрозумійте мене, Грауффе, — сказав Стас. — Я, як еколог, не маю права безсторонньо спостерігати, коли хтось винищує все живе на своєму шляху. Я відряджений сюди не спостерігачем, мій обов’язок — охороняти навколишнє середовище, захищати природу Анторга.

— Від кого, Стасе? Від людини? Чи й від тих, про кого ви анінайменшої гадки не маєте?

— Від усього, що їй чуже. Скрізь у Всесвіті безглузде руйнування чуже живій природі.

— Вовків на Землі теж у свій час вважали руйнівниками. І вбивали, і розводили, і знову вбивали, і знову розводили…

— Не перекручуйте, Грауффе. У той час на Землі чинилося багато помилок. Вовк убиває, щоб з’їсти.

— А для чого вбиває трипалий, вам незрозуміло, і тому ви оголошуєте його чужим елементом і засуджуєте на смерть. Хто дав вам право судити незрозуміле?

— Людина достатньо розумна, щоб уявляти, що на користь тваринному світові, а що явно на шкоду. Тим більше на такій планеті, як Анторг, де можна проводити певні аналогії з Землею…

— Але ви ж самі стверджували, що аналогії суто зовнішні.

— Та все ж схожість є. Достатня, принаймні, для того, щоби втрутитися, коли тваринам загрожує загибель, і врятувати їх.

— Якщо на той час залишиться у що втручатися, — не втримавшись, доточив Бурлака. — Не нова позиція, Глене: дивитися, як коїться зло, і не протидіяти.

Запала мовчанка. Сидячи на землі, Стас почав затягувати шнурівки на черевиках. Грауфф видивився на стволі своєї рушниці мікроскопічну плямку й почав стурбовано відтирати її рукавом.

— Уявляєте, Стасе, і з цим чоловіком я вже тридцять років ходжу на полювання, — намагаючись розрядити атмосферу, жартівливо поскаржився Бурлака. — Іноді важко повірити, що він — потомствений мисливець…

— Так, я мисливець, — відгукнувся Грауфф. Голос його знову зазвучав різко. — І лікар, якщо ти пам’ятаєш. А тому поважаю і життя, і смерть. З тієї ж причини під смертним вироком, який ви винесли трипалому, не підписуюся. Не хвилюйся, Вікторе, — попередив він уже ладне зірватися з губ Бурлаки питання, — я піду з вами. І якщо побачу першим, уб’ю його…

— Тихо! — Стас застережливо підняв руку з розкритою долонею і прислухався.

Попереду, метрів за сто від них, ледь чутно хруснула гілка. Через декілька секунд тріск повторився, цього разу трохи лівіше і ближче. Очевидно, крізь кущі пробиралася якась дрібна тварина. Стас уже збирався сказати мисливцям, що це не той, кого вони шукають, аж раптом тварина побігла швидше: похрускування гілок злилося в безперервний тріск.

— За ним хтось женеться, — шепнув Бурлака.

Тепер у тріску чагарнику, окрім легкої, ковзаючої ходи невеликого звірка, виразно розрізнявся і чийсь важкий швидкий тупіт, немов кінь клусом скакав через ліс.

— Трипалий! — видихнув Бурлака і кинувся навперейми біжучим тваринам, не чекаючи команди еколога.

Бурлака біг точно навперейми, і звірі обов’язково вийшли б на нього, якби рухалися по прямій. Але, трохи не доходячи до того місця, де очікував їх мисливець, вони скрутили й пішли управо.

Бурлака чортихнувся, опустив двостволку і вийшов з-за дерева. Тріск ламаних кущів, уривчасте повискування смертельно наляканого звірка тепер переміщувалися від нього все далі і вбік. Схоже, звалити трипалого випаде не йому…

Бурлака подумав, чи не повернутися до товаришів, і раптом насторожився, прислухався. Шум біжучих тварин більше не віддалявся від нього, а, схоже, навіть наблизився. Так, сумнівів немає, вони знову йдуть у його бік! Але в такому разі трипалий ганяє здобич по колу. Звичайно ж! Як він лише раніше не зміркував. Весь ранок вони йшли по сліду, і ніхто не звернув уваги, що трипалий рухається колами. Авжеж, робить коло, відтак, коли коло майже замкнуте, починає бігати в ньому, методично знищуючи все живе, затим робить кидок уперед і знову описує коло… Значить, зараз трипалий «обробляє» одне з таких кіл, і, якщо вгадати, де пройде коло, можна стати у трипалого на шляху.

Швидко прикинувши подумки траєкторію дуги, по якій мчали трипалий і його жертва, Бурлака побіг навперейми і зупинився на великій, у формі витягнутого еліпса галявині. Досвід і чуття мисливця підказували йому, що найкраще зупинитися тут.

«Де стати? — подумав він. — У центрі чи на краю?» Шум наближався справа по дузі, і шлях звірів, видно, перетне витягнуту галявину впоперек.

Що ж, вирішив Бурлака, якщо дотримуватися земної аналогії, ставати треба на краю. Він відійшов до вузького дальнього краю галявини, став спиною впритул до кущів. Огляд звідси був оптимальний: ліс проглядався метрів на сто вперед і метрів на двадцять у боки. Щоправда, якщо трипалий вискочить у найвужчому місці, то галявину він перемахне за лічені секунди. І тут уже все залежатиме від майстерності стрільця. Ну та гаразд, головне, щоб трипалий з’явився в межах видимості…

Бурлака щільніше притиснувся до кущів, зручно влаштував стволи рушниці на зігнутому лікті лівої руки, правою без зайвої напруги притримуючи різьблене ложе. Подумав, про всяк випадок зрушив уперед великим пальцем ребристий повзунок запобіжника й заходився чекати, з хвилюванням вслухуючись у кожен звук.

Стас, котрий побіг, щоб зайти справа, також збагнув, що звірі ходять по колу, і тому не здивувався, коли шум почав віддалятися від місця, де мав стояти Бурлака. Намагаючись міркувати спокійно, Стас, як учили на заняттях із теорії загальних і відносних міграцій, подумки розрахував можливий шлях руху тварин і зайняв відповідну позицію.

Тріск кущів наближався. Судячи з шуму, звірі рухалися просто на нього. Стас сховав станер в кобуру, витер спітнілу долоню об штанину і знову взяв станер у руку. Курс стрільби з цієї легкої, плоскої, схожої на довгоствольний іграшковий пістолет зброї входив у програму навчання, і у Стаса з цього предмета завжди було «відмінно».

Він не сумнівався, що поцілить у трипалого з першого пострілу.

Грауфф не став далеко відходити від того місця, де вони щойно перекушували і сперечалися. Йому теж було ясно, що гін іде по колу. Він вирішив, що правильніше буде залишитися тут, посеред великої прогалини, біля стежинки, прокладеної трипалим.

Які б не були причини, що спонукали трипалого вбивати, навряд чи в такому стані він злякається людини, сидячої на галявині. Зате звідси круговий огляд, і цілком імовірно, що трипалий ще раз пробіжить по власних слідах. Далебі, він вибрав найвдалішу позицію, подумав Грауфф. І зі здивуванням відзначив, що це аніскільки його не тішить.

Мисливець чув, як звірі пройшли поряд з Бурлакою, відтак повернули вбік, пішли на еколога, але той, вочевидь, запізнився підлаштуватися, і звірі промчали мимо.

Тепер, якщо вони витримають ту саму траєкторію руху, то через хвилину-другу пройдуть десь тут.

Грауфф легенько ляснув указівним пальцем по бічній площині спускового гачка, і запобіжник — маленька яскраво-червона кнопочка — з клацанням пішов уліво. І відразу ж прийшло відчуття того, що зброя на бойовому зводі, готова до стрільби.

Лікар ласкаво погладив цівку своєї рушниці. Це був антикварний п’ятизарядний мисливський автомат із чудовим оздобленням, гравіюванням на запобіжній скобі, перламутровою інкрустацією на ложі. Автомат мав хорошу купчастість і прекрасний різкий бій, мисливці заздрили Грауффові, що в нього майже ніколи не залишається підранків. Автомат Грауфф отримав у спадок від батька, батькові він дістався від діда, а дідові його зробили на замовлення за зразком із музею мисливської зброї. Грауфф пишався своїм автоматом, як, утім, і більшість досвідчених мисливців пишаються своїми рушницями, хай то двостволка з горизонтальним розташуванням стволів чи витончений бокфлінт, виконані за моделями дев’ятнадцятого-двадцятого століть, дублікат середньовічної пищалі в полегшеному варіанті, схожий на маленьку гармату, чи навіть важільний арбалет із пластиковим ложем. Утім, молодь іноді ремствувала, що доводиться полювати з такою допотопною зброєю, але Грауфф давно оцінив і підтримував закон, що забороняв розвиток і вдосконалення засобів спортивного полювання й риболовлі. Полювання завдяки цьому законові знову стало полюванням; таким знав і любив його лікар Глен Грауфф і не уявляв ніякого іншого.

Бурлака почув тріск, що наближався, і раптом відчув з абсолютною інтуїтивною впевненістю, що звірі зараз вийдуть на нього. Шум насувався справа і дещо ззаду. «Чи не перейти на другий бік?» — подумав Бурлака і вирішив залишитися на місці. З його позиції прострілювалася вся галявина, і по такій крупній цілі, як трипалий, він не схибить, хоч би звідки вона з’явилася. Тим більше що першим вискочить переслідуваний звірок, і в запасі буде декілька секунд, щоб зібратися.

Бурлака розставив ширше ноги, кілька разів гойднувся з п’яти на мисок, щоб отримати кращу опору, узяв напоготів рушницю.

Хруснула гілка, і на галявину викотився рудо-червоно-чорний пухнастий клубок. Першої миті Бурлаці здалося, що це тигр, відтак він зміркував, що бачить смугасту анторгську лисицю. Важко дихаючи, зацьковано озираючись, лисиця припала до землі й зникла в кущах, вильнувши швидким і яскравим, мов комета, хвостом.

«Ну ось, зараз… — подумав Бурлака, і серце його закалатало знайомим квапливим стукотом, — зараз він вийде…»

Але трипалий не був земним звіром. Переслідуючи свою жертву, він натрапив на інший слід, що перетинав слід лисиці. Він був прокладений трохи раніше, ніж лисячий, але запах від нього йшов різкий і свіжий. Трипалий принюхався і вже в повітрі уловив той самий запах, що доносився з-за найближчих кущів. Не роздумуючи, трипалий облишив лисицю й кинувся по новому сліду. Його вів мудрий стародавній інстинкт: «Ближній ворог — найнебезпечніший ворог».

Крізь густий чагарник Бурлака розгледів трипалого, коли той був уже за декілька кроків. Він не розраховував стріляти в цьому напрямі, повернути стволи в той бік заважали гілки, та все ж завдяки багаторічній мисливській навичці Бурлака встиг притиснути приклад до стегна і, не цілячись, спустити курок.

Наступної миті гострогранний трикутник важкого копита, немов випущений живою катапультою снаряд, обрушився йому на голову…

Знесилено поклавши морду на землю, трипалий лежав на боці під колючим крислатим чагарником.

На гілку над ним усівся крупний дзьобатий птах, гілка зі скрипом прогнулася, ледь торкнувшись його спини, але трипалий на поворушився, лише втомлено повів великими вологими очима. Остання доба забрала в нього всі сили, й зараз, лежачи під кущем на березі ріки, трипалий відчував дивовижний, щонайглибший спокій від того, що приготувався до Головного.

Наближення Головного він відчув кілька днів тому. Спочатку в ньому колихнувся біль — спалахнув і тут-таки згас, немов хтось устромив і відразу витягнув з нього шпичку. Відтак біль повернувся, хвилею ринув у мозок і знову зник, поступившись місцем дивному, неспокійному збудженню. Збудження росло, роздувалося пухирями, пінилося, заповнюючи все його єство. Він уже не міг спокійно пастися, обриваючи твердими беззубими щелепами молоді пагони й соковиті колючки, його дратував кожен шерех, кожен живий запах, кожен пташиний крик. У будь-якій тварині, з якою він стикався на лісових стежках чи біля водопою, йому ввижалася якась незбагненна небезпека. Раніше він, трипалий, нікого в лісі не боявся, а зараз при зустрічі з тими, на кого він ніколи не звертав уваги, з ким міг байдуже стояти пліч-о-пліч і пити воду, очі його наливалися кров’ю, копито само собою починало рити землю, а голова нахилялася, загрозливо виставляючи вперед гострий кручений ріг.

Учора, коли в одному з таких усе довше триваючих з кожним разом нападів трипалий несамовито рвав рогом кору дерева, на галявину з гілок, стурбована за своє гніздо, зістрибнула велика чорна мавпа й невдоволено заляскала волохатими передніми лапами по землі. Й нараз немов луснула, прорвалася тонка захисна оболонка, що насилу стримувала в мозку пульсуючу розжарену груду люті.

Трипалий зробив те, чого ніколи в своєму житті не робив: одним стрибком підскочив до мавпи і з силою викинув уперед копито. Передній з трьох ороговілих пальців копита, що надавали слідові форму трилисника, не був закруглений, як гладкі й рухомі в суглобах задні пальці, а по всій довжині копита спереду сходився кутом, утворюючи гостру грань. З її допомогою трипалий легко прорубував дорогу в хащах, оббивав кору з молодих дерев, щоб поласувати солодким соком, викопував з твердого ґрунту коріння. Тому трипалий майже не відчув, як копито пройшло крізь живу, податливу плоть мавпи.

З цієї миті трипалий вбивав не зупиняючись, проте в його діях проглядала система, надто складна для того, щоб її можна було приписати простому сказові. Здавалося, трипалий перетворився на автомат, механізм, що його захопив чийсь злий чужий розум і тепер натискає потрібні кнопки, виконуючи підступний, заздалегідь продуманий план.

Керований цією невідомою силою, трипалий вибирав собі ділянку лісу й починав носитися по ній від центру концентричними колами, витісняючи з ділянки всіх його мешканців і безжально вбиваючи тих, що забарилися. Очистивши собі таким чином зону, трипалий зупинявся, чекав якийсь час, вслухуючись у себе, і, не отримавши бажаної команди, кидався бігти далі, знаходив нову ділянку, і все повторювалося спочатку.

… Трипалий робив третє коло, ганяючись за лисицею, яка ніяк не бажала забратися з його ділянки, і несподівано натрапив на новий запах. Пам’ять відразу підказала, що запах цей належить чужим істотам, які нещодавно поселилися на краю лісу. Ще він пригадав, що прибульці — єдині тварини, яких і йому, трипалому, слід остерігатися. Проте голос самозбереження зараз звучав у ньому зовсім слабо, і трипалий його не почув. Крім того, життя для нього тепер, ані власне, ані чуже, не мало жодного значення. Як будь-яка інша жива істота, прибулець у дану мить був потенційним злом, яке годі залишати на ділянці, де може відбутися Головне.

Чужинець був більший від лисиці, а значить, небезпечніший: він ховався зовсім поряд. Трипалий перейшов на новий слід, знищив чужинця і, не звертаючи уваги на гуркіт та удар у плече, що вирвав шматок шкури, кинувся знову за лисицею.

І раптом відчув, що Головне станеться зараз.

Лють, нестямність, жага вбивати зненацька зникли. Трипалий зупинився, важко водячи боками від багатогодинної гонитви, підтюпцем підбіг до розложистого куща і, задкуючи, щоб якомога глибше заховати в чагарниках задню частину тіла, улігся під колюче гілля.

Цієї миті пухир загривка, що за останні дні помітно виріс і туго натягнув покриту короткою рудуватою щетиною шкіру, розірвався з глухим клацанням, і трипалий відчув найбільшу полегшу: сталося Головне!

З-під тріснутої шкіри десятками, а відтак сотнями ринули на всі боки крихітні хробачки на коротких моторних ніжках — личинки. Трипалий бачив, як, уже аніскільки не боячись його, з-за дерев випірнула лисиця, яку він не встиг убити, згаявши час на чужинця, й почала жадібно пожирати личинок. Зістрибнув з гілки й несамовито запрацював дзьобом птах, поспішаючи набити зоб. Невідомо звідки з’явилася товста, бура, в зелених плямах змія і також приєдналася до учти. Трипалого це більше вже не турбувало, він знав, що частина личинок обов’язково врятується, встигнувши сховатися в кущах, заритися в землю, або прогризти собі хід під кору дерева, або пробратися до річки й там пірнути в намул. З тих, кого не зжеруть сьогодні, половина загине пізніше. Але ті личинки, які встигнуть пристосуватися до навколишніх умов, виживуть і стануть тапірами, мурахоїдами, лисицями; з багатьох вийдуть комахи; ті, що зуміють обернутися в лялечку в річковому намулі, спливуть на поверхню вже яскравими крилатими птахами. А одна личинка чи, можливо, навіть декілька зможуть перетворитися на прекрасних, сильних, довгоногих трипалих…

З-за кущів вийшли двоє чужинців і зупинилися. Занюхавши їх запах, трипалий повернув голову й побачив, що вони дивляться на нього. Один із двоногих підняв до плеча довгастий, схожий на палицю предмет, і трипалий зрозумів, що зараз помре. Але йому не було страшно, він відчував, що життя однаково покидає його, а тим личинкам, які ще не встигли виповзти з нього, тепла й їжі під шкурою вистачить, щоб дозріти.

Спокійний усвідомленням того, що виконав Головне, трипалий опустив голову й не бачив, як другий двоногий простягнув руку й відвів убік блискучий предмет, який тримав його супутник, як чужинці перезирнулися, подивилися ще раз на нього, відтак обернулися й пішли назад у ліс.

«Зараз він почне вимагати в мене пояснень, — подумав Стас, — а що мені сказати, в нього загинув друг, а я не дав йому помститися…»

Але Грауфф нічого не питав, він ішов позаду Стаса й мовчав, час від часу прокашлюючись, немов у нього пересохло в горлі.

Стас до болю в суглобах зціпив кулак. Як, ну як він міг пуститися в цю безглузду гонитву за трипалим? Як він, еколог, посмів узяти на себе роль судді й навіть ката? Ще не пізно було зупинитися, коли Грауфф висловився проти того, щоб убивати трипалого…

Побачивши мертвого Бурлаку, Грауфф загарчав і кинувся за трипалим, а Стас, немов заціпенівши, стояв і дивився. Відтак похопився й побіг услід, але щось у ньому вже трапилося, немов зі смертю Бурлаки в ньому зламався якийсь обмежувач, що не давав йому зрозуміти самого себе. Коли вони підбігали до лежні трипалого, Стас уже твердо знав, що знищити його вони не мають права, але йому знадобилася вся рішучість і сила волі, щоб сказати Грауффові «ні», не дати йому вистрілити.

Стас подумав, що більше пострілів на Анторзі не буде. Можливо, Управління екології колоній зважить його провину і залишить на Анторзі, може, вирішить відкликати, але заміну все одно раніше ніж через півроку не пришлють, і хоча б за цей час він пострілів на планеті не допустить. Мав рацію Бурлака, ніякий він наразі не еколог, а просто єгер. Або навіть ні, єгері в метрополіях у порівнянні з ним — академіки. Про свої території вони знають усе, за плечима в них досвід досліджень і спостережень, накопичений за десятки років. А що є в нього? Так, звісно, в його багажі віз, навіть цілий космічний корабель університетських знань про екологію взагалі, про екологію десятка розвинених колоній, про екологію підшефної відтворювальної ділянки на озері Ньяса — і практично нічого про екологію маленької, загубленої серед зірок, нещодавно відкритої планети Анторг.

Стас раптом пригадав, як на третьому курсі професор позаземної зоопсихології якось назвав їх «зоряними єгерями».

І тепер їм довірено прикордонний пост між людським та інопланетним.

Чи можна примирити такі далекі інтереси? Чи сумісні вони? Сумісні, подумав Стас, тому що, як би далеко не знаходилися одна від одної природа Землі й природа Анторга, вони всього лише маленькі частини нескінченної екології Всесвіту. І він — «зоряний єгер» — має охороняти інтереси двох різних життєвих форм, захищати їх одну від одної в рівній мірі доти, поки вони не переплетуться корінням так, що не можна буде сказати: «Тут кінчається земне й починається анторгське…»

— Грауффе! — не озираючись і продовжуючи йти, покликав Стас. — Я не міг дати вам убити трипалого. Не мав права.

— Так, — глухо відгукнувся лікар.

Йому не хотілося говорити.

До галявини, де загинув Бурлака, вони дійшли мовчки.

Грауфф виніс тіло загиблого друга з кущів, поклав на землю. Пошукав, чим би накрити його, але нічого не знайшов і сів поряд, відвернувшись.

— Зараз я викличу вертоліт, — сказав Стас.

Лікар невизначено знизав плечима, неуважно дивлячись кудись вдалину. Стас дістав рацію, натиснув кнопку.

— База? Це Кірсанов. З’єднайте мене з Ларго. Ні, через двадцять хвилин не можна. Терміново. Спасибі.

— Ну, як справи, екологу? — донісся з динаміка життєрадісний голос генерального директора. — Успішно погуляли?

«Як — «погуляли»? — не зрозумів Стас. — А, певно, не хоче, щоб диспетчер чув».

— Ларго, — сказав він, — Бурлака загинув.

Запало мовчання. Коли Ларго відгукнувся, він уже говорив жорстким діловим тоном керівника, що віддає розпорядження при надзвичайних обставинах.

— Ваші координати.

— Квадрат Н-17/9.

Стас почув, як директор клацнув селектором: «Вертоліт «Швидкої допомоги» у квадрат Н-17/9».

— Грауфф цілий?

— Так.

— Як це трапилося, Стасе?

— Ми переслідували звіра. Схожий на крупного оленя. Ми погналися за ним, тому що…

— Кірсанов, усі «навіщо» і «чому» потім. Я питаю, як загинув Бурлака.

— Звір розбив йому копитом голову.

— Це було напад чи випадковість?

— Напад.

— Так. — Чутно було, як важко дихає Ларго, осмислюючи те, що трапилося і намагаючись охопити можливі наслідки. — Щось хочеш сказати зараз?

— Ні. Решта потім, Ларго.

— Гаразд. Я зустрічатиму вас на аеродромі. — Ларго вимкнув зв’язок.

— Ну ось, через півгодини нас заберуть, — навіщось повідомив Стас лікареві, неначе це могло його підбадьорити.

Грауфф промовчав.

Сонце вже майже повністю скотилося за ліс, лише останній верхній краєчок його ще висів на деревах червоним сяючим плафоном, розбризкуючи по вечірньому небу густе, мов тісто, світло. У його відблисках рідкі хмари у високості здавалися фіолетовими, і Стас подумав, що на Землі таких хмар не буває. І вперше не розумом, а всім своїм єством із вражаючою виразністю усвідомив, що Анторг — це не Земля, а зовсім інша планета, причому усвідомлення це зовсім не віддаляло Анторг від нього, а, навпаки, робило його ближчим. Стас відчув нараз величезну полегшу, немов скинув з себе тяжку ману, що давно гнітила його. Може, це й був його останній іспит на еколога — не зав’язнути в оманливій простоті коефіцієнта схожості й визначити для двох планет спільний знаменник?

Стас знов відчув у собі впевненість, але це була вже не вчорашня самовпевненість університетського відмінника, а зріла впевненість чоловіка, здатного ухвалювати рішення й відповідати за них.

Стас випростався, розправив плечі.

За те, що тут трапилося, він готовий відповісти, та все ж проситиме Управління залишити його на Анторзі. Він тепер у боргу перед цією планетою і борг цей поверне. А почне ось із чого…

Стас рішуче дістав рацію, викликав лабораторію. Джим Горальськи був уже на місці, він узагалі рідко коли йшов ночувати в місто. «А, Стасе! Як тобі нова співробітниця?» — відразу загорлав Джим. Стас зрозумів, що він ще нічого не знає.

— Джиме, — обірвав він його. — Зараз до тебе мають прийти від Ларго…

— Хто, пілот вертольота і з ним ще двоє?

— Вони вже в тебе?

— Ні, я бачу їх з вікна, вони йдуть сюди. Що їм, цікаво, знадобилося?

— Вони хочуть станери. У них буде наказ Ларго, але без моєї візи або без твоєї, раз ти мене зараз заміщаєш, їм станери не дадуть.

— А що трапилося, Стасе? — вже стурбовано запитав Джим.

— Сьогодні дика тварина напала на людину і вбила її.

— Але це означає…

— Це нічого не означає! Це нещасний випадок, якого могло б не бути, але винна не тварина, а ми. І потрібні нам не станери, а розумна обережність. Я забороняю візувати наказ, Джиме. Якщо ми сьогодні дамо зброю пілотові, завтра Ларго озброїть усю колонію.

— А як же… А якщо знову що трапиться?

— Не трапиться! — гаркнув Стас. — Так, під мою відповідальність. А якщо Ларго наполягатиме, скажи, що на масові мобілізації головний еколог наклав вето! Викликай вертоліт: полетиш за мертвими тваринами, захопиш наші речі. Радіомаяк я там поставив. Візьми з собою і новеньку — їй корисно побачити на власні очі. І запиши ще одні координати, там може лежати поранений копитний, надаси допомогу — лише обережно, якщо він живий і на місці… Все. Питання є? Нема, тоді дій.

Стас вимкнув зв’язок, підійшов до Грауффа.

— Я не знаю, що сказати вам, лікарю. Якби я тоді погодився з вами, він був би живий…

— Не треба. Я краще знаю, хто винен. — Грауфф підняв очі на Стаса і втомлено кивнув йому. — А ви молодець, Стасе. Спасибі, що не дали застрелити трипалого. З вас вийде справжній еколог.

— Єгер, лікарю. Зоряний єгер, — поправив його Стас.

Перекладено за виданням: ВОКРУГ СВЕТА. — 1982. — № 7, 8.

ЗМІСТ

Багаття

Бар’єр

Дари від данів

Двадцять шостий сезон

Корали Кайобланко

Місячний лист

Шостий трофей

Все як у дітей

Зоряний єгер

Примітки

1

Ідіосинкразія (від гр. idios — своєрідний, особливий, незвичайний і synkrasis — змішування) — хвороблива реакція, що виникає в окремих людей на подразники, які в більшості інших не викликають подібних явищ (Тут і далі примітки перекладача).

2

«Timeo danaos et dona ferentes» (лат.) — «Боюся данайців, якщо навіть вони приносять дари» — латинський переклад епізоду з «Одіссеї» Гомера, здійснений римським поетом Публієм Вергілієм Мароном у своїй «Енеїді». Вислів приписується троянському жерцеві Лаокоонові, який застерігав троянців затягувати у Трою славнозвісного «Троянського коня» — нібито дар ахейців (данайців). Його не послухали, а вночі диверсанти, що ховалися в череві коня, вилізли звідти, відчинили браму міста і впустили всередину ахейське військо. Троя загинула. Даний вислів має алегоричне значення: не приймати будь-яких дарів чи поступок з боку ворога.

3

Парсек (паралакс-секунда) — одиниця відстані, що дорівнює 3,26 світлового року (Світловий рік — відстань, яку проходить світло у вакуумі за один рік; приблизно десять трильйонів кілометрів) (Тут і далі примітки перекладача).

4

Мегера — у старогрецькій міфології найстрашніша з трьох ериній, богинь гніву і помсти. Переважно зображалася огидною старою жінкою зі зміями замість волосся, довгим язиком, зі смолоскипом і бичем у руці.

5

П’єзоелемент — кристал, що має властивість при стискуванні продукувати електричний заряд.

6

Рідкоземельні елементи — група з 17 елементів, що включає лантан, скандій, ітрій та лантаноїди. Всі ці елементи — метали сріблясто-білого кольору, притому всі мають схожі хімічні властивості. «Рідкоземельними» їх названо у зв’язку з тим, що вони, по-перше, порівняно рідко зустрічаються в земній корі і, по-друге, утворюють тугоплавкі, практично не розчинні у воді оксиди.

7

Як для біолога Саді припустився грубої помилки: в період раннього палеоліту крилаті ящери вже давно вимерли.

8

Креатівність. (від лат. creatio — творення) — творча, створююча, новаторська діяльність.

9

Психометрія — визначення індивідуальних психологічних рис (таких як інтелект і особистість) за допомогою стандартних тестів.

10

Лаокоон — у грецькій міфології жрець Аполлона у Трої. В кінці Троянської війни застерігав троянців затягувати у місто Троянського коня. За це Аполлон послав двох змій, які задушили Лаокона та його синів. Тут мається на увазі відома скульптурна композиція родоських майстрів Агесандра, Полідора та Афінодора.

11

Ентомологія (від гр. entoma — комахи) — розділ зоології, що вивчає комах.

12

Жерех — прісноводна хижа риба родини коропових загону коропоподібних.

13

Аберація — тут: спотворення зображення, викликане неідеальністю оптичної системи (зображення не цілком виразне, неточно відповідає об’єктові чи забарвлене).

14

Люмінесценсія — світіння твердих тіл, газів чи рідин, що під впливом певного джерела енергії не супроводжується тепловим випромінюванням.

15

Гетерогенний — різнорідний.

16

Актинії або морські анемони (лат. Actiniaria) — загін морських кишковопорожнинних класу коралових поліпів (Anthozoa), позбавлених мінерального скелета. Більшість актиній — сидячі організми, що мешкають на твердому ґрунті.

17

Флуоресценція — один із видів люмінесценції, явище короткочасного світіння деяких речовин після припинення їх освітлювання.

18

Малиця (ненецьк. «мальця») — чоловічий одяг ненців і частини хантів та комі (оленярів), довга без розрізу сорочка з каптуром із оленячих шкур хутром досередини.

19

Ровдуга — замша з оленячої шкіри.

20

Піми — високі чоботи з камусів (шкур з ніг оленя) хутром назовні.

21

Сяторей (ненецьк.) — щука.

22

Видутана — шаман вищої категорії у ненців; видутана лікували тяжкохворих, передбачали майбутнє; камлання видутана супроводилося неймовірними трюками: наприклад, існує повір’я, що вони могли проштрикувати себе хореєм (жердиною для підганяння оленів).

23

Сиртя-мя (ненецьк.) — чум сиртя.

24

Мотодора (дора) — великий, широкий і стійкий човен з дизельним двигуном, використовується для риболовлі, перевезення вантажів, а також як буксир.

25

Паниця — верхня жіноча куртка у ненців.

26

Сиртя-яха (ненецьк.) — ріка сиртя.

27

Нум — у ненецькій міфології — верховна безтілесна істота, творець Землі і всього на ній сущого.

28

Ід’єрв, Яв-Мал, Я-Небя (ненецьк.) — дух води, дух верхів’їв річки, Мати-земля — покровителька жінок.

29

Н’а — в ненецькій міфології — дух хвороби і смерті, син Нума.

30

Нях (ненецьк.) — нерпа; цікава схожість з ескімоською мовою, де нерпа іменується «няхсак».

31

Нарти — вузькі довгі сани, призначені для їзди на запрягах із собак, північних оленів чи (рідше) пересування м’язовою силою людини.

Content

Тьомкін Григорій Зоряний єгер

Григорій Тьомкін ЗОРЯНИЙ ЄГЕР Повісті та оповідання

БАГАТТЯ

БАР’ЄР

1

2

3

4

5

6

7

ДАРИ ВІД ДАНІВ

ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ СЕЗОН

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13

ЕПІЛОГ

КОРАЛИ КАЙОБЛАНКО

МІСЯЧНИЙ ЛИСТ

ХАР’ЮЗОВИЙ СТРУМОК

СИРТЯ

У ЦЕНТРІ ЗЕМНОГО КОЛА

ЕПІЛОГ

ШОСТИЙ ТРОФЕЙ

ВСЕ ЯК У ДІТЕЙ

ЗОРЯНИЙ ЄГЕР

ЗМІСТ

Примітки