Тудоран Раду

Підняти вітрила!

Раду Тудоран

ПІДНЯТИ ВІТРИЛА!

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Перекладено за виданням: Radu Tudoran. Toate pinzele sus! Editura Ion Creanga, Bucuresti, 1980

Скорочений переклад з румунської МИКОЛИ ЧИЩЕВОГО

Художник ВІКТОР ХОМЕНКО

ЧАСТИНА ПЕРША

ВОРОТА ЛЕВАНТУ

РОЗДІЛ І

У КОЖНІЙ КОРАБЕЛЬНІЙ КАТАСТРОФІ Є ТАЄМНИЦІ…

У середині березня 1881 року грецький корабель «Пенелопа», навантажений добірною пшеницею з Береганських степів у Румунії, спускався по Дунаю до Суліни, щоб далі вийти в море і взяти курс на Пірей.

Капітан кір[1] Яні Гініс, спритний торговець і досвідчений моряк, був хрещений усіма бурями грецького архіпелагу. І тільки в цій подорожі він, здається, трохи помилився. На початку грудня «Пенелопа» натрапила в Бреїлі на ранню кригу і ледве пробилася крізь неї до місця зимівлі в протоці Мачін. Коли зважити, що корабель, який стоїть при березі, дає не прибуток своєму господареві, а, навпаки, самі лише збитки, стане ясно, чому на чолі капітана з'явилися три нові глибокі зморшки.

Кригу треба оббивати з обшивки корабля щодня, ба вона може розтрощити судно, а ці поганці, члени екіпажу, сидять у теплому кубрику, жеруть смажену баранину та бенкетують за твої гроші!

— Гей, Ісмаїле, Марулісе, Ніколо, Герасіме! Пильнуйте хоч трохи за кригою, бо недалеко до біди!

Одначе негідники не дуже беруться до роботи, а тільки скалять великі, мов у коней, зуби, вичищені за зиму об смажену баранину. Двадцять баранів купив їм кір Яні та ще чотириста п'ятдесят хлібин — як тут не схопитися за голову!

Але з горем-бідою перебули вони несподівану зимівлю, і тепер корабель, полишивши позаду лихі пригоди, ішов униз, до моря, до архіпелагу, де квітнуть апельсини й лимони.

«Пенелопа» — судно не дуже велике, радше баркас, — як називав його сам капітан, коли вдавав із себе надто скромного, — з двома щоглами, воно могло взяти на борт десь вагонів із п'ять вантажу — саме стільки на ньому було зараз пшениці. Під цією вагою корабель глибоко осів у воду, так що борт стирчав назовні всього лиш долоні на чотири, — невеличкі хвилі можна долати відважно, а з штормом краще не зустрічатися. Та за майже двадцять років плавання капітан жодного разу не помилявся. Він умів очікувати холодний вітер і заздалегідь ховатися в портах від негоди, навіть якщо випадало подовжувати собі дорогу на дні або й на тижні…

Дув західний вітер, і корабель з великим вітрилом на одному борту, з малим — на другому ішов жваво, розраховуючи прибути до Суліни на третю годину по обіді.

Капітан сам став до стерна, бо, хоч вітер і попутний, у цьому вузькому рукаві він не ризикував довірити судно комусь із команди.

Яні Гініс — чоловік хирлякуватий, з невеличкою голівкою, з відвислими щелепами, зате з напрочуд жвавими маленькими оченятами. Одягом він не вирізнявся з-поміж капітанів-земляків, тобто, носив чоботи з короткими халявами, поверх чобіт — штани із сірої парусини, розкльошені внизу на лікоть, підперезані в поясі поверх смугастого светра широким ременем, поцяцькованим срібними цвяшками. У прохолодну пору року, як оце зараз, такий одяг доповнювався короткою курткою з грубого сукна, — вона і тепло тримала, і не сковувала рухів; на лисій, мов турецький гарбуз, голові, стриміла голуба шапочка з пухнастою китичкою, що метлялася на вітрі, і жодної прикраси — ні позолочених ґудзиків, ні пришитих якорів, ні інших брязкалець, які виказували б у ньому справжнього морського вовка.

Але на відміну від усіх капітанів світу, кір Яні курив не люльку, а сигари, мов лорд чи великий купець, на подив портових роззяв. Не зважаючи ні на кого, він пихкав собі й отримував двоє задоволень одразу — від куріння й від жування, бо поки половина сигари згоряла, другу половину він зжовував, смакуючи гіркий тютюн.

Ось і зараз капітан димів сигарою й жував її водночас, не випускаючи стерна з рук, а вітер підхоплював дим і ніс його до кубрика, де він перемішувався з клубами диму, що виходив з люка. Весь екіпаж смажив під палубою на вугіллі придбаного в Тулчі справжнього доброджського барана, ніжного й жирного, яких не знайдеш навіть у Стамбулі. Це був уже двадцять перший за нинішній рейс, і кір Яні, який оплатив їх усі, ледве стримувався на саму згадку про них.

Зате одна думка втішала його — на носі судна, зіпершись ліктями на парапет, незрушно стояв незнайомець, випадковий подорожній, і кір Яні не міг відвести очей від його потилиці. Поряд із ним на голих дошках палуби розвалився якийсь чоловік, схожий на волоцюгу, з торбою за плечима, затиснувши поміж колін мушкета — спав, чи тільки дрімав, чи внюхувався в запах смаженої баранини.

Ці люди не були членами екіпажу, отож треба пояснити їхню появу на «Пенелопі».

Того дня, коли «Пенелопа» пришвартувалася до старого молу в Галаці і капітан вирішив затриматися тут до завтра, бо в нього були справи до співвітчизників у місті, бухарестський поїзд привіз по недавно відкритій новій лінії і висадив на ще не добудований перон одного пасажира. Це був чоловік років тридцяти чотирьох, трохи вищий середнього зросту, з чорними іскристими неспокійними очима, з каштановим волоссям, з різкими рисами обличчя.

На відміну від інших пасажирів вагона першого класу, одягнених у чорні рединготи, з накрохмаленими комірцями, наш молодик був у зручному коричневому костюмі, у гольфах і в черевиках із широкими носаками. Коли сусіди по купе з великою гідністю одягали чорні літні плащі, він зняв із вішака пелерину і недбало взяв її під пахву, схопив невеличку жовту валізу, відчинив двері купе, що виходили надвір, і вискочив на перон раніше, ніж зупинився поїзд. На пероні він одразу метнувся до багажного вагона, звідки невдовзі носії почали витягати скриню з латунними замками, оковану металевими пасами.

— Обережно, пильнуйте, щоб нічого не побилося!

На велетенській скрині, яку знімали з багажного вагона, було написано:

ANTON LUPAN

ingenieur

— Куди нести скриню, пане? — спитав один із носіїв.

— Знайдіть повіз — і в порт. А я прийду туди пізніше, — розпорядився подорожній.

Перекинувшись кількома словами з машиністом, наш подорожній пішов через пагорб до міста, ніби йому було геть байдуже до вантажу.

Візник, якого знайшли носії, спантеличено знизав плечима, — йому ще не доводилося бачити таких подорожніх, у яких явно не всі вдома, — смикнув віжки і рушив у напрямку порту.

Біля пристані саме швартувався грецький корабель, і капітан у збитій на потилицю шапочці лаявся з екіпажем, кусаючи від досади сигару. Двоє людей, стрибнувши на берег, повільно затягували швартови на причальних кнехтах.

Антон Лупан тим часом добирався до міста, але думки його були не про скриню. Чим ближче підходив він до бюро пана Якомакі, де був уже кілька місяців тому, то дужче охоплювала його тривога. Правду кажучи, він і не сподівався почути кращої звістки, ніж минулого разу.

Латунний дзвіночок, підвішений знадвору, розігнав недільну дрімоту в конторі, і служник, молодий хлопець, що сидів за кривоногим столиком у кутку приміщення, скочив на ноги.

— Де кір Якомакі? — спитав відвідувач.

Хлопець, не відповівши, кинувся до бічних дверей і крикнув кудись угору по сходах:

— Кіріє!.. Кіріє!..

Під важкою ходою заскрипіли сходи, і перед гостем постав сам кір Якомакі в атласних капцях із загнутими носками, в чорній святковій свитині із золотою прошвою, в підбитій соболиним хутром, в одній руці він тримав чотки, а в другій — довгий ебеновий цибух, якого Антон уже бачив минулого разу.

— Прошу вибачити, кіре Якомакі, якщо я завадив вам, — почав він, дивлячись на цибух і на чотки. — Я вже був у вас торік у листопаді. Чи нема новин за цей час про П'єра Ваяна або про його корабель?

Кір Якомакі здивовано глипнув на нього, як дивляться на божевільного, потім звів руки до неба, а кущуваті вуса настовбурчились на повному, гладенько виголеному обличчі, видаючи роздратування, яке він, людина терпляча й добре вихована, намагався приховувати.

— Ти питаєш про той баркас, який загинув п'ять років тому під час війни? Постав на ньому хрест, як це зробив і я!

Купець узяв з полиці давню реєстрову книгу, розкрив її і ляснув долонею по пожовклій від часу сторінці.

— Глянь сюди! — сказав він. — Товар вирушив із Стамбула третього квітня одна тисяча вісімсот сімдесят сьомого… Маслини, олія, рис, кава, апельсини, лимони — сім вагонів… То щастя, що воно не оплачене, інакше я пішов би з торбами!

І, показавши на дві перехрещені лінії на списку неодержаного товару, кір Якомакі знову підняв до неба чубук та чотки:

— Постав хрест, братику, як це зробив і я!

Антон Лупан не сподівався іншої звістки, але він не міг так просто поставити хрест на житті людини, як це зробив кір Якомакі на семи вагонах товару, що затонули в Чорному морі або їх викинуло хтозна-де на берег.

Вийшовши з контори кіра Якомакі, Антон швидко подався Князівською вулицею в порт, слушно розміркувавши, що візник не чекатиме надто довго.

Була неділя, година друга по обіді, і багато міських жителів упереміж із слугами, з солдатами у піхотній формі, з залізничниками та з дітьми ішли туди, звідки чувся галас.

За кількасот метрів ліворуч відкрився велетенський пустир, простилаючись аж до моря. Тут високо здіймалися в небо гойдалки, мов літаючі риби, поволі підіймались і м'яко опускались полиці чортового колеса під настрашені або втішні вигуки публіки. У натовпі метушилися продавці лимонаду, медяників, фісташок, халви й рахат-лукуму.

Антон зупинився, глянув на це юрмище і всміхнувся. Пробігши поглядом по натовпу, він помітив ятку і за мить уже проштовхувався туди, знову забувши про візника в порту.

На ятці, складеній у зруб із обаполів, угорі біліла вивіска, на ній кремезний піхотинець, скинувши рушницю до очей, стріляв услід туркові, що тікав; феска з турка злетіла, шаровари на ньому ззаду були порвані. Вхід до ятки закривав довгий прилавок, біля нього стояли лікоть до ліктя багато стрільців, затято поливаючи кулями фігурки, вишикувані під стіною в глибині, але ті стояли непорушно, на велику радість господаря ятки та його дружини, огрядної вусатої молодиці, які жваво перезаряджали зброю, щоразу хапаючи монетки.

З протилежного боку до ятки проштовхувався якийсь цибатий обірванець з торбою через плече та з іржавим мушкетом під рукою. Біля прилавка цибатий поклав свої пожитки долі, понишпорив у кишенях, знайшов монетку, яку вусата молодиця вихопила в нього з руки, взяв заряджену рушницю, сперся ліктями на дошку й невпевнено почав вибирати цівкою фігури в глибині.

— Яку збити? — спитав він нарешті басовито.

— Наречену, дядьку, збийте наречену! — закричали діти, які тислися за спинами стрільців.

Чоловік пошукав поглядом наречену, підняв рушницю і, здається, не цілячись натиснув на спуск. Залунала галаслива музика катеринки, пікколо-флейт та бубонців, і наречена, під руку з офіцером-уланом, рушила, ковзаючись по похилій рейці, до глядачів. Діти від радості почали стрибати, плескати в долоні й кричати. Інші стрільці криво усміхнулися.

Вусата молодиця кинула невдоволений погляд своєму чоловікові, потім подала влучному стрільцеві заряджену рушницю. За тодішнім звичаєм, забутим сьогодні, той, хто влучив один раз, мав право вистрілити ще раз безплатно; якщо він влучав десять разів підряд, а таке траплялося не щодня, йому належав приз. І, нарешті, якщо стрілець зіб'є всі цілі, не схибивши жодною кулею, йому, крім того, належало по одному золотому полу[2] за кожні десять фігур. Отже, він міг швидко розбагатіти, але такого, ясна річ, не траплялося майже ніколи.

— А зараз яку фігуру збити? — знову спитав обірваний стрілець.

— Ведмедя, дядьку, ведмедя! — закричали діти.

Чоловік прицілився, і ведмідь важко впав під звуки катеринки. Знову залунали дитячі вигуки. Решта стрільців, все ще недовірливі, поклали рушниці й витріщились на обірванця. Антон Лупан несамохіть ступив крок уперед.

— Коваля, коваля! — збуджено закричали діти.

Чоловік прицілився, сухо тріснула дошка, в яку впилася куля, коваль з червоним обличчям і рудими вусами заходився бити по ковадлу.

Вусата молодиця скрипнула зубами і кинула вбивчий погляд на свого чоловіка. Той рішуче підійшов до стрільця.

— Ну, досить! — сказав він, забираючи в нього рушницю.

Натовп запротестував:

— А то ж чому? Хай стріляє! Це його право.

Власник ятки криво подивився на глядачів, зиркнув на жінку, теж скрипнув зубами, але не мав що вдіяти.

І так під радісні вигуки дорослих і дітей після пострілів упали заєць; олень, кабан, лисиця, почав рухатись човен по озері, а пожежник привітав присутніх помахом пожежного шланга.

Коли впала десята фігура, люди почали кричати:

— Приз, пане! Приз!

Власник ятки нагнувся до скрині в кутку, підняв віко, витяг звідти гіпсову статуетку, яка зображувала чи собакововка, чи дике порося, і з досадою поставив на прилавок.

— Ну, а тепер геть звідси! — гаркнув він.

Але натовп запротестував, і власник вимушений був поступитися.

— Перепілку, дядьку! — закричали діти. — Прачку!.. Садівника!.. Овечку й барана!..

Стрілець збив усі цілі підряд, не промахнувшись жодного разу. Вусата жінка кудись зникла й не з'являлася більше.

Після десяти пострілів стрілець одержав ножик з багатьма лезами, на якому локомотив випускав дим із труби. Потім ще десять пострілів — і всі фігурки були збиті.

— Пол! Пол! — закричали люди.

Власник ятки дурнувато стояв по той бік прилавка.

— Нема в мене зараз! Хай прийде ввечері, я тоді йому дам!

Натовп почав ревти:

— Е-е, не крути, пане! Забирати — то ти знаєш, а віддавати…

І хоч як власник відмагався, врешті-таки вимушений був викласти золоту монету…

Переможець узяв її, подивився з одного боку, з другого, спробував на зуб, потер об порваний рукав, нарешті поклав до кишені і знову простяг руку до рушниці.

Антон Лупан, не відводячи погляду від влучного стрільця, підійшов до нього й поклав руку на плече. Це саме та людина, яка йому вкрай потрібна…

— Ходімо зі мною, хлопче! — сказав він тоном, що не допускав заперечень.

Але обірванець вагався, дивлячись на фігурки в глибині.

— Я зачиняю, не можу більше! — гаркнув власник ятки.

Антон стиснув за руку стрільця, тягнучи його за собою.

— Ходімо, і ти матимеш більше, ніж один пол!

Переконаний не словами, а рішучим тоном, чоловік затримався лише для того, щоб забрати торбу й мушкет, які лежали долі, гіпсового собаку й ножика з локомотивом.

Коли вони проштовхались на край пустиря, де людей було менше, Антон спитав:

— Як тебе звати, хлопче?

Той хотів був буркнути: «А тобі яке діло?», але, підвівши очі, побачив таку щиру усмішку, що відчув себе переможеним.

— Ієремія, — відповів довірливо.

— А мене Антон Лупан.

— Антон?.. У нас у селі був один дяк, його теж звали Антон. А ви не з попівського роду?

— Наскільки знаю, в нашому роду не було попів.

— Справді?! — Ієремія прикинувся здивованим. — А в нас у селі чоловіків називають Йон, або Васіле, або Ієремія, як я, чи Хараламб, як мій двоюрідний брат. Антоном звали тільки дяка…

— Де ти навчився так добре стріляти? — спитав Антон.

— У Грівіці, там ми мали досить куль і турецьких фесок, у які можна було цілитись скільки завгодно. А зараз, тільки-но взяв у руки рушницю, то ніби відчув себе її братом…

При цих словах Антон пильніше глянув на нього. Чоловік поряд з ним був, сказати б, довготелесий, аби не такий плечистий, зате голову мав маленьку, таку собі пташину голівку з гострим носиком, з близько посадженими оченятами, то хитруватими, то насмішкуватими. Одягнений він у драні полотняні штани, зашнуровані до колін ремінцями від постолів, зверху на ньому лата-ний-перелатаний морський одяг, який не пасував ні до штанів, ні до овечої шапки на голові.

— А з мушкетом ти що робиш? — знову спитав Антон.

— Так собі тримаю, хай і в мене буде сяке-таке майно. Я сторожував з ним в одного боярина за Братешом.

— А що ти вмієш робити?

— Я корабельний тесля, пане, але після війни не можу знайти роботи. Раніше приходили турки, греки, і я вистукував молотком на їхніх баркасах собі трохи грошей. Або в Тулчі робив човни для рибалок. Тепер греки приходять рідко, бо вони, здається, налякані, а турки — ті трохи розсердились на нас.

— А читати, писати, рахувати вмієш?

— Якраз стільки, щоб люди не казали, ніби я зовсім дурний.

Антон помовчав якусь часину, потім обернувся до нього й спитав напрямки:

— Слухай, Ієреміє, ти не хочеш піти зі мною? Наскільки я розумію, тобі нічого тинятися в цьому місті!

— І в іншому теж, пане. Куди ми вирушаємо?

— Та… на край світу…

Ієремія мимоволі стишив кроки і, збивши шапку на потилицю, почухав голову.

— А це не задалеко? — спитав він, скоса глянувши на свого сусіду, побоюючись, чи той не глузує з нього.

— Далеченько, то правда! — твердо відказав Антон Лупан.

Однак Ієремію ця відповідь тільки розпалила, і він відчув, як у нього засвербіло скрізь — і в серці, і в мозку, і на тілі.

Здогадавшись про його стан, Антон Лупан задоволено усміхнувся, а по якімсь часі спитав, просто так, між іншим:

— На морі ти був коли-небудь? Боїшся його?

— Боюсь?.. От, їй-богу, не знаю… Але море знаю. Два роки був теслею на турецькому кораблі і ходив скрізь — до Стамбула, в Салоніки, ми доходили навіть до Пірея.

Антон захоплено стрепенувся, обличчя його проясніло. Цей чоловік випробуваніший, ніж він підозрював. Тепер тим більше не можна випускати його з рук, бо другого такого не знайти.

— А ти часто п'єш? — випитував він його далі.

— Та де там, пане! — Ієремія глянув на нього. — Навіть у свято ні… Ось тут приключилась одна клята історія…

— Що за історія? — спитав Антон.

— О, історія! У Суліні є один пройдисвіт, мій двоюрідний брат Хараламб, він теж корабельний тесля. Вдома у нас нема власної землі, і ми ще маленькими прийшли до міста навчитися якогось ремесла… Тепер він у Суліні, як я вже казав, працює цього літа на верфі, тобто лагодить кораблі австріякам, бо він не тільки тесля, а ще й коваль, прекрасний майстер, ох, жаль, що нема в нього клепки в голові! А коли настала відлига, це десь тижнів три тому, його ніби лихоманка вхопила, закортіло йому женитися і край. Інакше, каже, піду світ за очі, брате, або повішусь, бо я так більше не можу! Чи не ошаленів він часом? «То одружуйся в Суліні!» — кажу я йому. А він, бачте, дуже перебірливий. У Суліні жодна не припала йому до душі, отож йому треба в Галац, там є між ким вибирати! «Та хто ж за тебе піде, ти, придурку? Чи не бачиш, що ти голодранець?..» Та що там довго балакати, пане! Я наймав кімнатку в одного водовоза, людини заможної: у нього мурований будинок, комори, хліви, повітки, а найголовніше — дві водовозні бочки, в які він запрягає по парі арабських коней. А тому пройдисвітові, моєму двоюрідному братові, тільки-но він прийшов до мене, запала в очі Гіочіка, донька водовоза, дівчина з посагом, з золотими сережками і вродлива, вродлива збіса, повненька, кругловида, мов квіточка. А треба сказати, що й він, Хараламб, парубок показний, не такий довготелесий та кістлявий, як я, хоч мій батько і його батько — рідні брати. Дівчата, коли бачать його, чманіють з першого погляду, не зважають, що він голодранець. Отож і водовоз не мав що вдіяти… Вони справили йому новий одяг і нові чоботи, такі, зі скрипом, — одне слово, нарядили його, як не був наряджений ніхто в нашому роду. Переселився Хараламб у їхній будинок і жив там, як сир у маслі, три тижні… І саме на сьогодні призначили весілля… Але, бачте, десь удосвіта, годині о третій, Хараламб смикає мене за рукав і каже: «Ієреміє, я йду! Чуєш, як свистить? Згори спускається німецький корабель…» — «Ти збожеволів?» — «Ні, але з мене досить. Чуєш, віддай їм весільний одяг і чоботи, бо вони на мене малі…» А він міг би, пане, піти одягнений по-людськи, а не в своєму дранті… Удень вони спохопилися, що жених пропав, здійняли галас та крики, і водовоз викинув мене надвір з мушкетом і з торбою, а більше я нічого й не мав, не буду брехати. Нібито я винен у всьому, нібито я спокусив його дочку!.. Ось так, пане, й сталося, що я тиняюсь по базару…

— Інакше кажучи, сьогодні тобі ніде переночувати! — сказав Антон Лупан.

— То пусте, я йду з вами не тому, що мені ніде переночувати! — відповів Ієремія обурено.

За такими балачками вони непомітно дістались до порту. Антон ще здалеку побачив повіз та візника, який дрімав, але спершу подався до судна, пильно придивляючись до нього. На палубі — ні душі. Вітрила сяк-так згорнені на реях, скрізь валялися бухти канатів, що свідчило про недбальство екіпажу, з носового люка пахло смаженою бараниною.

Ієремія теж підійшов, жадібно вдихаючи пахощі.

— Але ж ви мені не сказали, як і куди ми вирушаємо, пане! — обізвався він, витягуючи шию до люка.

— Герасіме!.. Ісмаїле!.. Ви оглухли, негідники? — почувся розлючений голос, і на палубі з'явився капітан, тягнучи за собою якийсь тюк, але ніхто не вийшов йому допомогти. З кубрика чувся сміх і веселі вигуки.

— Гуляєте за мої гроші! — вигукнув капітан, безсило лютуючи. — Ну, стривайте, ось прийдемо в Пірей, я вам покажу!

Ієремія не дуже дослухався до тих криків, тим паче, що розумів не всі грецькі слова, а слухав Антона Лупана, який розповідав йому про майбутню дорогу. Потім сказав, дивлячись якось скоса:

— Я не знаю, де ця країна, але з ваших слів виходить, що туди треба йти цілий рік.

— А може, й два!

— Та що ви кажете?

Ієремія був радше цікавий, аніж переляканий, і вже дивився не скоса, а прямо, і в очах його виблискували іскорки.

Капітан, оскільки ніхто з команди не прийшов йому допомогти, сам-один посунув до трапа, тягнучи за собою тюк. Антон Лупан жваво привітав його, заступивши дорогу:

— Добрий день, капітане Яні!

Капітан виплюнув сигару з зубів.

— А ти звідки знаєш, що я капітан Яні?

Незнайомець на причалі хитрувато усміхнувся йому:

— Варто тільки глянути на вас, то одразу побачиш, що ви капітан. Та ще й який капітан! Я, правду кажучи, навіть подумав, що ви можете бути власником великого вантажного судна.

Кір Яні надувся, розправив груди, глянув орлом. Потім сплюнув, прикидаючись сердитим.

— Мені не треба великого судна, братику. Мені краще бути капітаном на власному кораблі!

— А оцей прекрасний корабель ваш?

Та одразу збагнувши, що передав куті меду, не дав йому оговтатись, бо капітан міг би й справді розсердитись. Він назвав його Яні — так звалися всі капітани з архіпелагу. Отже, швиденько постарався перемінити мову на інше й сказав:

— Ви, мабуть, ідете в Пірей, капітане Яні. Так?

— Хай і так… А що вам до того?

— Я хочу, щоб ви взяли двох подорожніх…

— А куди вам треба, братику?

— До Стамбула, а може, й далі…

Капітан витріщив очі. Дивно, що так ошатно одягнений молодик хоче мандрувати на його судні, коли за два-три тижні можна дочекатися пасажирського корабля. Якщо в нього є гроші, а це відчувається, то навіщо поспішати? І раптом йому сяйнула думка: «Він натворив біди, вчинив шахрайство або, може, навіть убив когось і хоче якомога швидше сховати кінці… Це поважна птиця, треба скористатися нагодою та обскубти її гарненько!» А вголос відповів, намагаючись бути стурбованим:

— Так, братику, брати тебе чи не брати? А якщо я вклепаюся з тобою в халепу?

Антон Лупан зрозумів хід його думок, але не вважав за потрібне щось з'ясувати перед ним, — хай думає, що хоче.

— Ну, кіре Яні, кажіть, скільки це коштуватиме?

— Харчі мої?

Ієремія знову ковтнув слинку, — з люка почулося, як зашипіла баранина, видно, її перевертали на мангалі.

— Так, харчі ваші, кіре Яні!

Капітан дістав нову «Гавану» й відкусив кінчик.

— Ти спатимеш у моїй каюті — п'ять ікосарів[3]. Він спатиме на палубі — два ікосари. Іншого місця в мене нема.

— Де він спатиме, побачимо потім. Отже, така ваша мова: сім ікосарів — і по руках.

Капітан зачудовано закусив сигару: «Треба було сказати двадцять, а може, навіть двадцять п'ять ікосарів. Ну й віслюк же я!» Але вже пізно, капітан мусить дотримувати слова, якщо він капітан.

Візник з Ієремією перенесли скриню на палубу, і тепер два подорожні могли вирушати в дорогу.

Капітан поспіхом спустився в каюту, швиденько замкнув шафи й шухляди, показав пасажирові, де той спатиме, а сам зібрався до міста.

— Коли ми вирушаємо, кіре Яні?

— Якщо буде попутний вітер, то завтра в обід!

— Ну, Ієреміє, пора пересвідчитись, чи справді той баран такий смачний, чи тільки здається.

І вони обидва попрямували до носового люка.

— Добридень, палікари![4] — гукнув Антон Лупан з порога. — Зичу вам смачного, бо, бачу, маєте біля чого поратись. Здається, ви роздобули чудового барана!

— Просити до столу! — сказав один чоловік із екіпажу, почервонівши, мов парубчак, бо саме він вибирав і смажив барана.

Це був корабельний кок і водночас помічник стернового Ніл Жіфер Ісмаїл, людина років сорока, дрібненький, але жилуватий, як і всякий моряк, з кругленькою головою, з жовтим від природи, а не від якоїсь хвороби обличчям, з настовбурченими під носом-картоплиною вусиками, ніби він сердився на весь світ.

— Та невже! — вигукнув стерновий, не обертаючись до прибулих. — Аби я не залишив його на Червоному морі, то з голосу міг би сказати, що це Антон Лупан!

При цих словах він повернув голову і ледь не вдарився об стелю, бо був майже вдвічі вищий, ніж Ісмаїл.

— Свята прародителько, та це ж таки він! — вигукнув, то бліднучи, то червоніючи. — Звідки ви тут, пане? Невже з нечистим злигалися?

Антон Лупан пильно глянув на нього і прояснів на обличчі:

— Невже це ти, Герасім-контрабандист із роду шахраїв і дурисвітів?

— Так, це я, пане, ви можете кричати скільки завгодно, я тут не боюсь нікого. То в Порт-Саїді я попросив би говорити тихше: мені дуже не подобаються арабські в'язниці.

Вони потиснули один одному руки, потім щиро обнялися, як двоє давніх друзів після довгої розлуки.

— Братове, — почав Герасім, тепер уже грецькою мовою, обернувшись до своїх, які здивовано витріщили на них очі. — У сімдесят восьмому році я й мій брат Панаїт були в Порт-Саїді на арабському кораблі…

— І переправляли гашиш! — урвав його мову Антон Лупан.

— Але то був лише приробіток, пане. Не міг же я вдовольнятися тими десятьма піастрами на місяць, які платив мені жаднюга-капітан.

— Сідати обідати! — ще раз запросив Ісмаїл новоприбулих.

Люди з екіпажу посунулись на лавах обабіч столу, вивільняючи місце для гостей. Ієремія залишив торбу біля трапа, але з мушкетом не розлучився, так і сів, тримаючи його під лівою рукою.

— Як я вже вам казав, братове, — вів далі Герасім, — це було в сімдесят восьмому році, ми чекали в Порт-Саїді вантаж до Бербери. Стоїмо біля причалу, а довкруг нас снують безліч суден та баркасів — і турецьких, і грецьких, і арабських. А народу на причалі видимо-невидимо — купці, носії, моряки, роззяви, жебраки. Біля нас пришвартувалася шхуна якогось Гусейма, а в цього Гусейма була сестра, Аднана, яку він бив щодня. Чому він бив її і навіщо возив із собою по морях — хто міг знати? В арабів не так, як у нас, не спитаєш, не вивідаєш, а коли подивишся трохи довше, ніж слід, то можеш одержати ножаку в горлянку… Отож одного ранку Гусейм знову взявся чубити свою сестру. Дівчина не плакала, тільки скрипіла зубами та виблискувала ненависно очима: видно, горда, хоч з вигляду й дитина. Ми ж на це навіть дивитися не ризикували. Тільки поглядали краєчком ока та мовчки лаялись. А одного разу якийсь молодик, бачте, ніби глузд стративши, зупинився на причалі, почервонів, потім метнувся на трап, скочив на палубу і одним ударом кулака в щелепу звалив араба за борт, мов тюк. Жаль, що поблизу не було жодної акули; витягли люди цього мерзотника!.. І той юнак, який зробив це, ось він, перед вами.

Усі повернули голови до гостя й почали з цікавістю розглядати його. Бо кожному, хто подорожував там чи хоч чув із розповідей про тамтешні звичаї, це видасться неймовірним. Ієремія, хоч і не все зрозумів з грецької мови, теж витріщив очі на Антона Лупана, забувши навіть про барана. Виходить, новий його пан — людина, яка стрічається не щодня. Тепер він був радий, що пішов разом з ним, бо ще донедавна думав, що вночі, попоївши смаженої баранини, він тихенько дасть драла, адже це йому нічого не варто.

А Герасім тим часом вів далі, розпалюючись:

— Звістка про те, що хтось побив Гусейма, миттю розлетілася по всьому порту. Був там один старий, я вже забув, як його звати; він тримав лавку на причалі — у нього можна було знайти й каву, і тютюн, і бурштин. Люди вважали його дуже мудрим, казали, що він веде свій родовід від пророка. От той старий і сказав: «Тільки аллах має право карати правовірних. Але якщо знайшовся гяур, що побив Гусейма, то браво йому! Гяур — витязь, і його повинні шанувати всі!» Отак сказав старий, і так воно й було. Ім'я Антона Лупана стало відоме на всьому Червоному морі…

Слухачі були в захопленні. Ієремія набундючився, ніби це говорилося про нього самого. Скільки він мріяв зустрітися з людиною шанованою й відважною!

— Але скажіть-но, пане, яким вітром вас прибило сюди? — спитав Герасім, знову заговоривши по-румунськи. — Років два тому я чув, що ви стали помічником капітана на голландському кораблі. А дехто твердив, ніби будуєте залізниці в турків.

— Будував я й залізниці, був і помічником капітана, маю навіть диплом капітана… А з якого ти роду-племені — грек чи румун, бо я й досі не знаю? По-нашому говориш, ніби народився в Румунії…

— Він грек, пане, з-під Пірея, — підскочив Нікола, другий стерновий.

Герасім похнюпив голову і засоромився, мов дитина.

— Ви йдете з нами, чи я неправильно зрозумів? — спитав він по якімсь часі.

— Ні, ти зрозумів правильно. Піду з вами до Стамбула або до Пірея, буде видно… Я хочу придбати корабель…

Почувши це, Герасім спитав, бо серце старого морехода загорілося:

— І куди ви думаєте йти? Скільки морів проорете?

— Багато!.. — відповів Антон Лупан.

— Пане, — правив своєї стерновий, — я спитав не тому, щоб спитати. Ви ще добре не знаєте мене, але прошу вірити мені, бо я не базікало. Тож подумав: може, вам потрібен стерновий.

Антон окинув його довгим поглядом і сказав:

— Звісно, потрібен буде, і якщо ти згодний, то кращого мені й шукати не треба. Тільки б знайти корабля для такого керманича!.. А де зараз Панаїт?

— Брат мій?.. Царство йому небесне! Замучили пірати рік тому.

— Шкода! Дуже порядний чоловік був…

Увечері другого дня «Пенелопа» прибула до Тулчі, а наступного дня вітер перемінився на західний, і завдяки йому корабель кіра Яні в полудень підійшов до Суліни.

Упродовж двох днів подорожі пасажир доскіпливо оглядав судно оком знавця і дійшов висновку, що «Пенелопа» — не те, що йому треба.

Справді, корабель за формою був не дуже вдалий, борти подекуди прогнили або запліснявіли, цим судном ще можна було перевозити на недалекі відстані якісь вантажі, але воно геть не годилося для важчих випроб.

Наш подорожній замислився, втупившись у дельту Дунаю, пейзаж якої на десятки кілометрів складався лише з чотирьох елементів величезного каталога природи: комиш, верболіз, небо й вода. По якімсь часі далеко попереду виглянули кілька білих хатинок, сірі дерев'яні склади, вишикувані в одну лінію щогли…

Годиною пізніше «Пенелопа» пришвартувалась у Суліиі між двома грецькими суднами, які прийшли сюди з моря й тепер чекали попутного вітру, щоб вирушити на Бреїлу.

Тільки-но «Пенелопа» пришвартувалась, екіпаж зійшов на берег і подався до обох кораблів побачитися з земляками й дізнатися новини. Капітани сиділи на пристані під навісом одного закладу, що правив водночас і за корчму, і за кав'ярню, і за чайну. Ясна річ, кір Яні теж пішов туди і, після взаємних вітань та обіймів, присів до їхнього столу, радий, що знайшов куточок батьківщини.

Була четверта година по обіді. Весняне сонце вже відміряло добрячий шмат своєї небесної дороги і хилилося до заходу на зарослому комишами овиді. Вітер поволі стих, ніби задрімав, але для тих, хто знав його закони й відчував його таїни, було ясно, що на морі невдовзі загуляє зюйд-вест, тобто найнесприятливіший вітер для того, щоб іти на Стамбул.

Навіть нічого не спитавши кіра Яні, Антон Лупан зрозумів, що сьогодні вони не вирушать. Але це ніскілечки його не засмутило; він навіть зрадів, що вони затримаються. У цьому й полягала перевага мандрівки вутлим суденцем перед класним кораблем, який і часу не марнував би для заходу в маленький порт.

Ще на початку зими Антон думав навідатись до Суліни, бо написав багато листів капітанові порту з проханням дещо з'ясувати, але не одержав відповіді. А зараз він може сам пошукати тут сліди П'єра Ваяна.

— Пане, — сказав Ієремія — оскільки він ходив по морях, то теж трохи розумівся на вітрах. — Видно, сьогодні ми не вирушимо. То я пішов би провідати свого двоюрідного брата Хараламба.

— Іди, тільки ввечері неодмінно повернись. Бо брат ще вплутає тебе в яке-небудь сватання.

— Та ні ж бо! Йому зараз не до одружування. Він, мабуть, принишк, аби його не знайшов якийсь вивідник водовоза.

Антон Лупан подався до капітанської контори. Жінка, яка смажила під дірявим навісом бичків, сказала, що капітан порту буде лише завтра, бо пішов полювати качок… Капітан буде завтра, під обід, а «Пенелопа» має вийти на світанку!

Куди піти, кого спитати, коли на пристані тільки чужоземні моряки?

Над заростями комишів на сході височіла самотня вежа маленького маяка. Там має хтось бути.

Антон попрямував туди. В обличчя дихав вологий і солоний морський вітерець, чулося, як на пісок накочуються хвилі, долинаючи з-за стіни комишів віддаленим рокотом, приглушеним, лагідним і завше хвилюючим — його моряки часто плутають із рокотом власних душ. За кількасот метрів від води до самісіньких комишів підходили піски, відкриваючи широке й довге узбережжя з дюнами, порослими бур'янами й пирієм, що тяглися аж до горизонту.

На протилежному березі протоки похмуро бовванів маяк, оперезаний поясом потемнілого каміння. Море здавалося радше сірим, аніж голубим. Мул, нанесений сюди Дунаєм, забруднив воду аж до обрію, і лиш там виднілася сиза, мов лезо ножа, смуга води. По небу пливли білі хмаринки, а внизу, над хвилями, метушилися, кигикаючи, чайки. Вдалині забіліло вітрило на якійсь барці, а на суходолі вгадувалися чорні човни, витягнуті на пісок.

На протилежному березі протоки під маяком якась баба з дерев'яною кадкою нахилилась до води.

— Гей!.. Тітко-о! — гукнув Антон.

Стара, — довга, мов виноградна жердина, поставлена там ніби для того, щоб скласти товариство самотньому маякові, — підвелася. З-під хустки вибивалося сиве брудне волосся. Хоч до неї й далеченько, Антон побачив більмо, що блищало на сонці, мов луска.

— Що ти хочеш? — сварливим тоном спитала вона.

— Хто доглядач маяка?

— Іфрім, але його нема, розбійника!

Вона взяла кадку й пішла берегом.

— Гей, тітко! Він далеко пішов?

— До дідька в гості! Іди й ти за ним!

Антон подумав, що в доглядача маяка відповідальніші обов'язки, ніж у капітана порту, і, хоч би куди він пішов, неодмінно прийде засвітити вогні на маяку, коли почне смеркати. Залишилося терпляче чекати. Він був у воротях Леванту, а тут час не вартий нічого.

На березі моря лежало напівзасипане піском судно, і Антон здивувався, що не помітив його відразу. Це був якийсь баркас і, судячи з наметеного піску, аварії зазнав він давно. Видно, цей жорстокий берег полюбляв корабельні жертви: на північ по протоці стриміла зігнута щогла, піднявшись між дюнами, мов людська рука, що на відчай душі благає допомоги перед смертю. Нещастя, мабуть, трапилося недавно, бо інакше і щогла, і інше добротне дерево вже давно згоріло б у вогні, і це було б природним завершенням його долі в цих безлісих місцях… Трохи далі на південь височіла ще одна піщана могила, насипана поверх зогнилих снастей і почорнілого скелета корабля.

Антон ішов берегом і думав, що кожна із цих жертв приховує таємниці… Пісок дедалі глибше засмоктує корабельне дерево, і ніхто ніколи вже не зможе дізнатися, які долі розбилися тут. Кожна із цих жертв була колись кораблем із гордовитим форштевнем, з високими стрункими щоглами, з повними вітру вітрилами. Але як звали їх і їхніх капітанів, які штурмани вели їх через бурі, які пристрасті, які доблесті, які радощі, які страждання були в серцях людей з екіпажів, які ненависті, який гнів, яка любов?.. Ніхто вже ніколи про це не дізнається, все обірвала давня трагедія, все приховав пісок…

Он ще один корабель, викинутий на берег теж, мабуть, давно, бо вже наполовину засипаний піском, але завдяки тому, що дерево на ньому добротне, він витримав натиск часу та його безжального спільника — гниття. Усе придатне для чого-небудь було забране давно. Зірвані всі до єдиної дошки на палубі, обшивка теж зазнала б такої самої долі, але дерево після тривалого перебування в морській воді ніби закам'яніло, відтак не годилося для вогню. Два важкі ланцюги, звисаючи з носа, загубилися в піску, там же, мабуть, були поховані і якорі; їх ніхто не потрудився дістати, бо вони нікому не потрібні на суші. Кабестан теж ні для чого вдома, тому й стояв на своєму місці, як і решта металевих снастей, глибоко поїдених іржею.

У боротьбі викинутого на берег корабля з часом відчувалося стільки затятості, що Антон Лупан підійшов роздивитися його ближче. Видовжений кіль, майже так само, як ніс, загострена корма, тонкі і водночас міцні лінії нагадали Антонові… Враз він зблід, серце завмерло, ноги задерев'яніли…

Наступної миті серце закалатало шалено, кров шугнула по жилах, ноги самі понесли його довкола судна…

Кожна жертва корабельної катастрофи має свою таємницю. Вона тримає її в собі, приховує під піском; і ніхто неспроможний розгадати ту таємницю.

Антон Лупан зупинився біля носа корабля. На потемнілих дошках виднілися стерті часом окремі літери, і той, хто їх знав, міг прочитати назву корабля.

Мав і цей корабель свою таємницю, як і всі жертви корабельних катастроф.

Берегом ішов якийсь дідок у Свитині, важко несучи кошика з рибою.

— Добрий вечір, пане! — сказав він, шанобливо скидаючи шапку.

— Добрий вечір! — відповів Антон, ніби повертаючись з іншого світу.

— Ви знаєте нашу мову? — здивувався старий.

— А чому б не знати? Хіба я схожий на людину, що впала з Місяця?

— Ні, пане, але я подумав, що ви англієць з Комісії.

Старий поставив кошика на землю, ударив кресалом і запалив люльку.

— Ви давно в цих краях? — спитав Антон, підходячи ближче.

— Та вже давненько, бо й народився тут, але скільки років, — важко підрахувати. Чи то шістдесят п'ять, чи то сімдесят — навіть піп не може сказати.

— Ви рибалка?

— Був замолоду. Тепер мені доручили маяк.

— А, ви Іфрім, доглядач маяка?

— Саме так.

— О, а я вас шукав… Ваша баба чогось трохи зла!

— Здичавіла в цій пустелі!..

Антон Лупан хвилювався, але ніхто не зміг би здогадатися про його думки, дивлячись на нього збоку.

— Візьміть, будь ласка, сірники, не мучтеся з кресалом.

— Дякую, пане, є і в мене сірники на маяку. Комісія дала засвічувати ліхтарі. Але для люльки кресало краще.

— Ви поспішаєте?

— Ні, бо сонце ще не зайшло, а ліхтарі вже протерті.

— Скажіть, — спитав Антон, намагаючись погамувати калатання серця, — ви, часом, не знаєте, що сталося з цим кораблем?

— Та знаю, чому ж ні. І про цього, і про ті, що нижче, тільки не питайте мене, якого року це сталося. Це все беззаконня Безбородого.

В очах старого спалахнули короткі вогники, ніби в звіра, що блукає в нічному лісі. Але, може, то тільки здалося. Він сів на пісок і, пихкаючи люлькою, почав розповідати:

— Було тут кілька розбійників, їх називають піратами. Вкоренилися вони хтозна-коли, і ніхто з ними не міг упоратися. За ватага в них був Аксенте, він прийшов сюди з грецького моря, люди прозвали його Безбородим, бо не росло в нього волосся на обличчі — ні вусів не було, ні бороди, ніби в нелюда.

Старий презирливо сплюнув, погладив пишну, мов хвіст павича, бороду і повів оповідь далі. Антон сидів поряд, ледве гамуючи стукіт серця.

— Безбородий то безбородий, а бувалий, жив він серед людей, грамотний, навіть дивно, чому злигався з розбійниками. Я не знаю, по яких світах він блукав, але можу поклястися, що знає мови всіх людей у світі… Тоді тут стояв не цей маяк, а інший, ладний ось-ось розвалитися, і запалювався він тільки тоді, коли хтось згадував про нього. Добре, якщо кораблі приходили вдень, а вночі мусили чекати далеко в морі, бо інакше їх підхоплювали хвилі й викидали на пісок, розбиваючи на друзки. Вони, ті розбійники разом з Безбородим, підстерігали звечора на березі. Помітивши вітрило на горизонті, чекали, коли настане вечір, приводили бика, припинали його на березі моря і прив'язували ліхтар між рогами. Бідолашна тварина так і стояла цілу ніч, похитуючи ліхтарем. Бачачи світло, що гойдалося, ніби на хвилях, капітан у морі думав: це якийсь корабель стоїть на якорі, підійду до нього. І підходив, сіромаха, довірливо, тільки потрапляв на пісок, а тут уже порятунку не було. Розбійники налітали човнами, стрибали на палубу з ятаганами в руках, одних убивали на місці, других викидали в море, а потім забирали з корабля все, залишаючи на ньому тільки обшивку.

Антон Лупан скреготнув зубами:

— Мерзотники! І ви вважаєте, що саме так сталося і з цим кораблем? Невже з нього не врятувалася жодна людина?

— Не думаю, пане. Безбородий не лишає нікого в. живих.

— А звідки ви знаєте, що саме він доклав тут рук, а сталося не щось інше?

Доглядач маяка закліпав білими повіками, мов пушинками, ніби запитання захопило його зненацька. Потім, кинувши тайкома погляд на свого сусіда, задоволено усміхнувся, показуючи щербаті зуби:

— Та я ж усе це бачив на власні очі! Тільки, як я вже сказав, не питайте, коли саме це сталося, бо в роках плутаюсь.

— У квітні буде чотири! — буркнув Антон Лупан.

— А так, справді, це було весною, пригадую, ніби сьогодні. Видалась грозова ніч. Десь опівночі я накинув мішок на голову й вийшов до Дунаю подивитись, чи добре прив'язаний човен, бо цілу зиму я робив морський баркас і лише два тижні, як спустив його на воду. Я міг узяти на нього п'ять тисяч ок[5] риби і невдовзі думав вирушати вгору до рибалок, щоб привезти трохи свіженької… Я вам не сказав, що тоді вже не мав сили виходити в море ловити рибу, отже, почав промишляти трохи торгівлею. Ходив угору, до Тулчі, а іноді навіть у Галац…

Антон Лупан звівся на ноги, силкуючись приховати нетерпіння. Знав: якщо урве або хоч поквапить, доглядач маяка замкнеться в собі, як усі старі, коли робиться не по-їхньому, і тоді з нього не витягнеш ні слова.

— Отож і кажу, — вів далі той, — вийшов я на бер моря. Землянка моя була трохи нижче порту, отам, д саме зараз склад. З моря дув сильний вітер. Дунай на бух і стогнав, а по той бік, за очеретом, чутно було, як шаленіло море, сказати б, ніби його мучили тисяча чортів. І тут наче блиснуло світло в комишах… «Не інакше, знову розбійники! — подумав я. — Мабуть, уже щось відчули прокляті й готуються до грабунку!» Тоді я взяв трохи ближче до моря. Не встиг вийти з комишів, як майнула якась тінь, щось схоже на літаючого звіра швидко мчало до берега, до ліхтаря, що метався мов божевільний. Блискавка освітила берег, і я побачив корабель, як він спіткнувся, сівши днищем на пісок. Одна щогла переламалась, тільки тріск і гуркіт. Майнули шматки вітрила, підхопленого вітром, ніби сліпі чайки. Коли погасла блискавка, погас і розбійницький ліхтар Може, в заростях були ще люди і дивилися так сам як і я, але хто міг боротися з ватагою Безбородого, коли їх багато і жоден не забариться вгородити ножа груди? Почулися крики, далі постріли. Стріляли з корабля, але в кого і як, мабуть, і самі не знали… Три дні тривав шторм. Четвертого дня море заспокоїлось і ввійшло в свої береги, а на березі не лишилось і сліду ні розбійників, ні подорожніх. Тільки корабель лежав на боці, присипаний піском… Прийшли й наші люди, хотіли поживитися чимось, бо те, що море викидає на берег, нічиє, воно не належить нікому. Але не було чого взяти. Розбійники пограбували чисто все.

— І ніхто не покарав тих бандюг? — спитав Антон, важко дихаючи.

— Хто їх може покарати, пане? І як доказати? Цей Безбородий мав свого корабля, тримав його в порту, як чесний моряк, ходив вряди-годи у Стамбул, у Салоніки і навіть возив товар, так що й подумати не можна… А втім, він недовго й був тут. Тільки-но почалася війна, він підняв вітрила й пішов. Кажуть люди, ніби чинить розбій у грецьких і турецьких морях, але я не певен, чи то правда…

Тут старий побачив, що сонце ховається в зарості очерету, й заквапився.

— Я забалакався й забув про маяк, — сказав він, швидко підводячись.

Антон Лупан пішов разом з ним до протоки, їхні тіні витягувалися далеко вперед, аж до очеретів біля маяка. Уже на березі старий, відв'язуючи човен, припнутий до каменя, підвів очі й глянув на чужинця.

— Пане, вибачайте, що питаю, але моя розповідь, здається, засмутила вас., Що вам до того корабля, який уже стільки літ гниє на березі?

— То мій корабель, дідусю! — відповів Антон Лупан.

— Ваш?..

— Так, мій і мого друга, який загинув, мабуть, тоді…

Течія в протоці підхопила човен. Старий швидко нагнувся, ніби переляканий, потім випростався, дивлячись на берег, та так і стояв, аж поки човен, погойдуючись на хвилях, прибув до маяка.

Запали сутінки, і вода в Дунаї потемніла, коли Антон Лупан повернувся в порт. На кораблях світилися нічні вогні.

З дерев'яного кнехта на причалі підвівся Ієремія, спираючись на мушкет, ніби на ціпок.

— Я давно чекаю вас, пане. Будуть якісь розпорядження?

— Так. Цієї ночі ми ще переночуємо на кораблі, бо зараз ніде шукати собі притулок. А завтра вранці заберемо багаж і попрощаємося з капітаном.

— Як це так? — Ієремія невимовно здивувався. — Ви так швидко передумали? Ми вже не підемо в ту довгу дорогу, про яку ви казали?

— Підемо, але не кораблем кіра Яні…

Антон пішов на палубу шукати стернового.

— Герасіме, ходи-но сюди!

Ієремія залишився на причалі, приклавши одну руку до рота, а другою спершись на свій окований ціпок. «Тут криється якась таємниця. Щось його мучить!» — сказав він подумки, хитаючи головою.

А втім, не треба бути дуже мудрим, щоб здогадатися про це. Адже цілком природно, що й люди мають таємниці, а не тільки кораблі, викинуті на берег!

РОЗДІЛ II

І ЛЮДИ МАЮТЬ СВОЇ ТАЄМНИЦІ

Ми носимо в собі таємниці, великі чи маленькі, і коли вони відкриваються, то втрачається частина їхньої сили, а іноді втрачається вся, мов пух кульбаби під подихом дужого вітру. Ми маємо таємниці, носимо їх, страждаємо, сумуємо, плачемо через них або сміємося й радіємо…

Чому в маленьких очах кіра Яні, який бенкетував з капітанами на пристані, час від часу з'являлася хитренька усмішка? Бо капітан «Пенелопи» приховував таємницю! Може, вона крилася в тому вузлі, з яким він зійшов у Галаці, чи в другому, з яким він повернувся назад? Може, там було золото, коштовності? Греки з Галаца чи з Бреїли багато разів посилали на батьківщину свій гіркий заробіток саме такою дорогою. Переправляти сушею — небезпечно, бо в горах чатували на подорожніх розбійники. Але ж і на морі могли напасти пірати! Та до дідька, хто там зверне увагу на якесь корито, що везе п'ять вагонів пшениці!.. Може, саме тому й усміхався капітан «Пенелопи», тихенько вираховуючи ту частку, яка перепаде йому.

Чому Герасім, грек з-під Пірея, так гарно розмовляє по-румунськи, а коли спитаєш у нього про це, він похнюплює голову і стає сором'язливий, мов дитина? Хіба нема в нього таємниці?

А Ієремія?.. Антон Лупан не звернув уваги, та коли той розповідав про весілля в водовоза, голос його був з гіркуватим присмаком, мов зернина яблука на зубах… В Ієремії справді на душі було гірко: цілий рік, відколи переселився до водовоза, він потай любив Гіочіку, і про це не знав ніхто — ні вона, ні водовоз, ні навіть його двоюрідний брат, бо, може, не забирав би її в нього з-перед носа… Ієремія не мав на нього зла, не заздрив йому, навпаки, навіть пишався ним.

Але в кого нема таємниць?

Якщо хазяїна портового шинку струснути як слід, то хіба не потечуть із нього шахрайства, мов зерно з прогризеного мишами мішка?

І доглядач маяка, старий Іфрім з побілілою головою, має таємницю, таємницю набагато тяжчу, аніж усі ті, про кого ми згадували досі. І якби хтось проник у неї, то жахнувся б. Та облишимо поки що Іфріма з його таємницею!..

Чому ж дивуватися, що й Антон Лупан має таємницю?!

Давно запала ніч, чорна березнева ніч, довкола все заснуло; вщух південний бриз, вмовкло шарудіння жовтого торішнього комишу, тільки цьогорічний випинався зеленими стеблами і ніби співав величальну пісню весні, яка пробуджувала трудівницю-землю; її могли чути ті, хто мав слух до потаємного голосу стеблин, які ішли в ріст. З лагідним жебонінням Дунай ніс у діл свої води… Трохи поодаль сонно блимав маяк над морем, покритим білою югою. Ніде ні руху, ні вогника в порту. Тільки на щоглах усіх трьох кораблів світилися задимлені ліхтарі.

Антон Лупан сидів на причалі, накинувши плащ на плечі, опустивши до води ноги, трохи нахилившись уперед. Річка котила свої води вниз, його думки важко пробивалися по течії вгору.

Ця річка, яка протинала міста й країни, знайома йому давно, сімнадцять літ, з нею пов'язано стільки мрій, що іноді Антонові здавалося, ніби в них обох один початок. Він пригадав дорогу на Джурджу в 1865 році, коли йому відкрився світ перед очима, бо саме тоді, можна вважати, починалося його свідоме життя. Про те, що було раніше, він думав мало: низенька хатина в Бухаресті, під пагорбом монастиря Михая-Воде, садок з горіхами і грушами, що тягнувся аж до заболоченого берега Димбовиці, туди, де зараз міст Ізвор; тоді там водовози набирали воду в бочки, а діти передмістя галасливо купалися разом з качками й гусьми. Його дід, хоч і не вчився по чужинах, був архіваріусом при митрополиті, президентові дивану[6], тобто стежив за дотриманням законів, людина освічена для свого часу. Найстаршого з-поміж дітей, Антонового тата, він зробив своїм спадкоємцем, хоч той і не був дуже запопадливий до роботи і менш освічений, ніж він, однак відав архівом аж до Ясського возз'єднання Румунії. Тоді для цієї посади знайшли грамотнішого чоловіка, що здобув науку на Заході. Батько не мав університетських титулів, отож вимушений був опуститися на кілька сходинок і ковтати пилюку на досить низькій посаді.

Мати Антонова померла, народивши другу дитину, яка не прожила навіть дня. Антон залишився з батьком. Між батьком і сином-одинаком встановилася рідкісна дружба, яку Антон порівнював хіба що з дружбою з П'єром Баяном, але це було набагато пізніше.

Батько потай писав історію Румунії і так само потай готував майбутнє своєму синові. У сад на березі Димбовиці приходили з двадцятеро дітей, яких він учив грамоти, беручи по два золотих у місяць із синків заможних купців; але були поміж ними й такі школярі, з яких він не брав нічого, бо статки в тих були малі.

В усі часи на світі є люди добріші, лагідніші, мудріші, чесніші, ніж інші, і доброї пам'яті Антонів тато належав саме до таких. Знав він багато, навіть дивно було, що стільки могло вміститися в голові однієї людини, але розумів, що перед уселюдськими знаннями його власні знання дуже мізерні, тому намагався при найменшій можливості відкласти два, три, чотири або й п'ять золотих, щоб можна було згодом послати сина вчитися на Захід. Він сподівався, що наука принесе синові радість і шану, яких не довелося зазнати йому самому.

Антон пригадав день, коли вони вирушили в дорогу, вмостившись обидва на дерев'яній люльці поштового повозу, який називали вслід за чужоземними подорожніми диліжанс або омнібус. У батька розвівалась на вітрі борода — велика, біла, ніби в святих отців з монастиря Михая-Воде, лоскотала йому обличчя, — і в цьому юний мандрівник, в якого серце було, мов комашка, а душа — як небо, відчував прощальну ласку, а сам він весь був охоплений острахом і сумнівами… Адже вирушає в такий далекий світ!..

Вони зупинилися в брудному містечку на березі Дунаю і зайшли переночувати в заїзд «Hottello dei Vapori», який тримав веселий балакучий італієць. Він поселив їх у непровітрюваній комірчині біля конюшні. Були в заїзді, звісна річ, і кращі помешкання, з дерев'яними балконами, що виходили на вулицю, але то для багатих подорожніх. Батько й син пробули там два дні, чекаючи австрійського корабля. Вранці третього дня Антон сів на «Ерцгерцог Альбрехт», мабуть, найстаріший корабель у Дунайській компанії, і розлучився зі своїм батьком, навіть не відаючи, що вже ніколи не побачить його.

Відтоді він побував у багатьох країнах, вздовж і вшир пройшов Середземномор'я, знав Червоне море, Персидську затоку й Індійський океан. У світі відбулося стільки перемін, що й думкою не осягнути, а Дунай так само несе свої води.

Майже десять років Антон був у Парижі — там закінчив ліцей та політехніку, здобув диплом інженера і знайшов гарного приятеля, П'єра Ваяна. Старший на сім років, П'єр облишив навчання на інженера і в 1865 році, саме тоді, коли Антон прибув у Париж, пішов прокладати Суецький канал. Через три роки, — Антон тоді був в останньому класі і вже крутився біля політехніки, — П'єр повернувся з Порт-Саїда, засмаглий, вимучений хворобами, ослаблий, змарнілий і розчарований. Усе, що було там, у тому далекому краю, битому стужами й піщаними бурями, тепер вгадувалось ніби вві сні. Він марив, що поверне пустелю до життя, що виникнуть там нові міста й села у зелених садах — і копав канал. Працював три роки сумлінно, затято, але одного дня його силоміць репатріювали, бо полаявся з начальником дільниці — людиною мовчакуватою, з застиглим, мов у мерця, обличчям і риб'ячими очима, який не знав ні їхніх імен, ні національності, а визнавав тільки нагая для спин одурманених чорноробів.

Відтак П'єр Ваян знову вирішив стати інженером і будувати кораблі, як того волів його дід, пославши по науку в Париж.

Антон швидко заприязнився зі своїм старшим колегою, трохи сутулуватим у плечах, як усі натруджені люди, з виснаженим і передчасно порізаним зморшками обличчям, з білявим галльським волоссям, з неймовірно голубими очима, що так не пасували до його скептицизму й печалі. Чому вони заприязнилися — не знали й самі, та, врешті, й не намагалися з'ясувати.

Після навчального року молодий румун, не маючи змоги поїхати додому на канікули на два місяці, бо дорога довга й важка, подався з П'єром на північ Франції, у Сен-Мало, відоме серед моряків, рибалок і корабелів містечко. Було воно якраз саме там, де Ла-Манш зустрічається з Атлантикою. Знали Сен-Мало корсари, які впродовж кількохсот років завдавали відчутних ударів по Англії.

Там жила сім'я приятеля і дуже багато родичів, бо Баяни — старовинна родина, представники її були майже на всьому північному узбережжі Франції. Тільки П'єрів батько, — як і всі чоловіки, моряк, — загинув десь біля далеких берегів.

У Сен-Мало Антон побачив інше життя, познайомився з морем, шлюпками, кораблями, рибалками, моряками й полюбив їх. Відтепер щоліта він жив між ними, виходив у море, ставив вітрила, піднімався на щогли, тримав стерно, тягав важкі канати, чистив рибу на слизькій палубі, спав на вузькій і твердій койці, як і належить морякові, у хитавиці — то ворожій, то лагідній, під невмовкну пісню океану.

Коли шаленів шторм і рибалки не виходили в море, обидва приятелі йшли до будівельників кораблів, адже тут не було й латочки вільного місця, де б не стримів із піску скелет майбутнього корабля. Під вітром, який свистів між шпангоутами, Антон Лупан учився володіти сокирою, пилкою, свердлом і рубанком.

Дід П'єра Ваяна, pere Leon, тобто дід Леон, як називали його всі люди в містечку, досить міцний і працьовитий на свої сімдесят два роки, був людиною мовчазною. Безперечно, внук успадкував від діда деякі його риси.

Дід витягнув на пісок старий шлюп тонн на вісім, яким ходив по рибу в останні роки, поставив його перед хатою, скинув щоглу, підпер кілками і тепер постійно жив у ньому, що, врешті, не було дивно для старого моряка — у Сен-Мало багато хто перетворив на житло кораблі своєї молодості.

Нікого ні з рідні, ні з сусідів старий не пускав на борт, жив там, мов сич, сам прибирав, сам готував собі їсти й прав білизну.

Хоч дід і послав оволодівати інженерною наукою найстаршого зі своїх онуків, це не означало, що він ставився до нього з більшою любов'ю, аніж до решти кревних. Коли ж побачив, що П'єр іде морською дорогою, а він неспроможний його перепинити, як не можна зупинити оленя в лісі, старий тужливо дивився йому вслід, і ніхто не знав, звідки взялася та туга й чому вона крає дідові Душу.

Тільки з одним чоловіком зійшовся він трохи ближче — запрошував до себе в каюту, частував скляночкою абсенту в корчмі, іноді вони про щось розмовляли, хоча дід Леон і при ньому не веселішав. Цей чоловік, дід Жір, як його називали, незважаючи, на те, що йому ледве-ледве виповнилось п'ятдесят років, теж морякував. У його житті не було таємниць, але П'єр та його приятель не знали, власне, про нього нічого, крім того, що він колись потрапив у корабельну катастрофу, про яку не хотів розповідати, хоч скільки його випитуй.

Одного дня, коли дід Леон разом із цим дивакуватим дідом Жіром пішов до корчми, П'єр і Антон почали роздивлятися старий шлюп, що вгруз кілем у пісок.

— Як тобі подобається ніс? — спитав П'єр, обмацуючи закам'яніле дерево.

— Не знаю, мабуть, занадто прямий. Мені більш до вподоби, коли форштевень трохи видовжений.

— Так. Але якби ти пройшов ним по Гасконській затоці, то швидко перемінив би думку.

Двоє приятелів обстежували корабель від носа до корми, захоплюючись його міцними лініями; потім, щоб роздивитися, як він збудований усередині, піднялися по трапу на борт, пройшли по палубі і, спустившись сходнями у люк, опинились у каюті старого, де досі вони не були жодного разу.

Каюта як каюта, тільки посередині стояла чавунна грубка з виведеним на палубу димарем. Світло проникало через маленький ілюмінатор, а поруч стояла морська лампа, — вона зроблена так, що завжди стоїть рівно, хоч би як хитався корабель, тільки тут вона стояла рівно вже роки підряд.

Нічого особливого тут не було, та друзів цікавила не сама господарська обстановка в каюті, а спосіб побудови корабля.

Через дверцята під трапом вони пройшли в трюм, що правив господареві за їдальню і спальню, обстежили дубовий кістяк, ще добротну обшивку, оглянули кільову оснастку і знову повернулися в каюту.

Тієї миті ніхто з них не думав, що тут приховується таємниця, яка переверне їхнє життя.

Антон уже поставив ногу на трап, щоб піднятися вгору, коли, озирнувшись, побачив, що його приятель схилився над якимось папірцем.

— Господи! Лист від Чарлза Дарвіна!

Обоє друзів, хоч і мало цікавились природничою наукою, захоплюючись інженерством, але ім'я Дарвіна не могло не схвилювати їх, особливо коли побачили його під листом, адресованим нікому невідомому старому морякові, який жив відлюдьком у малесенькому рибальському містечку на узбережжі Франції. Та лист таки справді був адресований дідові Леонові. І П'єр переклав з англійської мови, яку опанував за ті три роки, поки працював на будівництві Суецького каналу, таке:

«Старий мій корсаре, я радий, що ти живий і все ще при силі, себто такий, яким я тебе знав. Уже три роки я тобі не писав, точніше від 8 березня 1856 року, бо я занотував у записнику дату, але за ці роки я забув і про себе самого, а не тільки про давніх і добрих друзів. Нещодавно отримав від тебе листа, швиденько відповідаю і прошу вибачення за те, що мовчав стільки часу.

Я працював ці роки над книжкою, нарешті побачив сьогодні видану друком і посилаю її тобі як людині, котра була зі мною і в моїх думках, коли я обмірковував її. У ній систематизована моя теорія про походження видів, і я дарую її тобі не для того, щоб ти згадував про мене і захищав, бодай подумки, тоді, коли інші корсари, корсари від науки, накинуться на мене. Ця книжка, я впевнений, викличе величезні невдоволення серед учених. Але я був би радий знати, що серед моїх сусідів через дорогу є чоловік, який не. лаятиме мене, і ця людина — ти, любий мій pere Lion.

Тепер щодо твого сина, відважного Арнольда. Ти справді вважаєш, що втрачена всяка надія? Що він справді загинув у тих пустельних краях? Невже ти повірив тому чоловікові? Мені це просто не вкладається в голові, особливо тому, що в цього Жерара дуже розбурханий розум. Може, не слід втрачати надію? Такий старий корсар, як ти, мусить вірити стільки, скільки плаває на воді хоч одна дошка з його корабля! Сподіваюся, ти пришлеш мені звістку. Обнімаю тебе як брата, любий мій неприборканий корсаре.

Чарлз Дарвін».

Під підписом стояла дата й місце відправки листа: «Лондон, 5 вересня 1859 р.»

— Звідки дід Леон знає Дарвіна? — спитав Антон після того, як його невимовно вражений товариш закінчив читати.

— Не знаю! Він ніколи не казав про це.

— А Арнольд, який згадується в листі, це твій батько?

— Так! — відповів П'єр, нічим не виказуючи хвилювання, яке охопило його всього: внук був дуже схожий на діда.

— Ти казав, що він загинув у корабельній катастрофі, — вів далі його приятель.

— Так, він вирушив через Атлантику в п'ятдесят третьому році, коли мені було одинадцять років, і досі не повернувся.

— А де і як він загинув? Ти не знаєш?

— Гине багато моряків; наші люди звикли, що дехто не повертається, а якщо людина не повернулася, який сенс знати більше?

— Але, може, все-таки… Бачиш, Дарвін радить дідові трохи почекати…

П'єр похитав головою:

— Ні. Лист прийшов дев'ять років тому. Тоді ще можна було сподіватися. Сьогодні вже нема ніякого сенсу. До того ж дід Жір, який пішов разом з батьком, повернувся давно й сказав, що всі загинули. Це, мабуть, про нього згадується в листі, бо його повне ім'я Жерар.

— І що, від нього не можна дізнатися, де і як сталася катастрофа? Його не допитували?

— Допитували в Морському Трибуналі, але не дізналися нічого. Він повернувся на батьківщину десять чи одинадцять років тому на англійському кораблі, який підібрав його десь у Магеллановій протоці здичавілого, напівбожевільного. Згодом він прийшов до тями, але ніхто вже не розпитує його про ту трагедію, бо за цей час сталося багато інших корабельних катастроф.

— І ти його теж не розпитував? Не хотів дізнатися?

— Хотів, тільки з нього неможливо й слова витягнути. Крім того, щоразу, тільки-но я намагався це зробити, дід Леон проганяв мене.

— Безперечно, тут якась таємниця! — сказав Антон.

— Яка таємниця?! Звичайна корабельна катастрофа, їх безліч на морі!

При цих словах П'єр витяг шухляду стола, перевернув і висипав увесь її вміст, ніби забувши, що старий, який нікому не дозволяв заходити сюди, може повернутися будь-коли. Погляд його впав на книжку Дарвіна «Про походження видів шляхом природного добору», яка згадувалася в листі. Судячи з позначок, дід Леон читав її. Однак моряк цікавився й ще однією книжкою, сторінки якої були густо помережані позначками. П'єр глянув на обкладинку: «Чарлз Дарвін. Подорож навколо світу на кораблі «Бігл».

— Ти знаєш її? — спитав він приятеля.

— Ні. Невже я навіть не чув про неї?

Вони обидва зачитувалися різними книжками про подорожі, які потрапляли їм до рук.

— Видана недавно! — завважив П'єр. — А вже так зачитана. Я забираю її. Думаю, дід Леон не швидко помітить, що її нема…

Під книжкою був портрет Дарвіна з дарчим написом, далі товстий зошит з потертими від часу палітурками. П'єр похапцем перелистав його і впізнав важкий дідів почерк, бо дід був більше звичний до корабельного стерна, аніж до ручки. Під зошитом — ще листи від того ж самого відправника. В одному з них, датованому 1851 роком, Дарвін писав:

«Любий мій Леоне, я радий, що ти ще раз хочеш стати мені в пригоді, але, на жаль, подорож поки що не може відбутися, бо високопоставлені чиновники, до яких я звертався, вважають марними витрати на дослідження цього краю. Уряд його величності не матиме ніякого зиску від знань про Вогняну Землю. Його більше цікавить канал між Північною й Південною Америкою, який, перерізавши Панамський перешийок і з'єднавши два океани, позбавить мореплавців небезпеки стикатися з жорстокістю Магелланової протоки. Я поцікавився через своїх приятелів у Парижі, чи можна розраховувати на якусь підтримку з боку французького уряду, але їм відповіли те ж саме. Я шукаю зараз сердечну й досить багату людину, котра могла б узяти на себе витрати подорожі, хоч вона не принесе ніякого матеріального зиску…»

П'єр Ваян швиденько пробіг рядки, переклавши їх своєму другові.

Інші листи повідомляли про такі самі труднощі, аж ось один, датований 17 грудня 1852 року, починався вигуком тріумфу:

«Старий керманичу, я знайшов! Знайшов рідкісну пташку, яку шукав стільки часу! Це молодий каштан з Бостона, оселі таких самих відважних морських вовків, як і ваші корсари. Він не багатий, але має корабля, п'ятсот доларів і готовий піти в дорогу. Решту трохи докладу я зі своїх скромних статків, а ще, сподіваюся, допоможуть друзі, може, Оксфордський університет дасть кількасот фунтів стерлінгів, як було обіцяно, — і, думаю, цього вистачить. Мені дуже прикро, що ми обидва — старі, не зможемо вирушити, але замість себе я пошлю свого блискучого учня, який, гадаю, візьме з собою мою науку й запальність, зате він має на двадцять п'ять років менше, ніж я. Не змушую тебе вирушати, якщо ти відчуваєш на собі тягар років, хоча я певен, що ти такий же міцний, як і тоді, коли ми плавали разом на бригу «Бігл». Однак, старий корсаре, даю тобі спокій і радо прийму замість тебе Арнольда. Хоч я його й не знаю, зате впевнений, що він схожий на тебе, відтак зможу покладатися на нього в усьому, як на тебе. Присилай його негайно в Лондон, а коли разом із ним пришлеш іще двох відважних моряків або хоч одного, то наш корабель матиме повний екіпаж і зможе вирушити в дорогу».

Коли П'єр закінчував читати цього листа, знадвору почулися голос діда Леона й бурмотіння старого Жіра.

— Що робити? — перелякано прошепотів Антон.

— Ховаймося в трюм!

Зовнішній трап уже скрипів під ногами діда Леона. П'єр, мить повагавшись, запхнув зошит з картонними палітурками за пазуху, до книжки Дарвіна, прочитані листи поклав на місце і прослизнув до трюму услід за Антоном.

Обидва приятелі принишкли там, аж поки запав вечір і дід Жір пішов додому. Невдовзі по цьому дід Леон ліг, — хлопці почули його хропіння. Обережно скрадаючись, мов злодії, вони тінями прослизнули на палубу, пройшли на ніс і звідти стрибнули на пісок.

Наступного дня вони не пішли з рибалками в море, не ходили навіть на берег, до нових кораблів, а сиділи в хаті й жадібно читали то книжку Дарвіна, то зошит старого моряка. Тепер вони вже не мали анінайменшого сумніву: дід Леон супроводжував Дарвіна в його мандрівці, був стерновим на «Біглі», але дивно, що сам ніколи не прохопився про це жодним словом. І в книжці, і в щоденнику описувалася та сама мандрівка, однак, ясна річ, по-різному.

Обох приятелів особливо зацікавили ті сторінки щоденника діда Леона, які трохи з'ясовували те, що сталося потім:

«16 квітня 1834 р.

Ми все ще біля Вогняної Землі, три тижні стоїмо на якорі в протоці, яку капітан Фітц Рой охрестив Бігл, за назвою свого корабля. Перед нами, на норд, височіє пасмо сірих гір з затягненими хмарами вершинами, а що там, за ними — ніхто не знає.

Сьогодні капітан і пан Роберт, разом з чотирнадцятьма моряками, повернулися на корабель після двадцяти-денного обстеження західного берега. Пан Роберт, здається, задоволений відкриттями, хоча його доймає щось інше — я про це здогадуюся з того, як він мовчки ходить по палубі, опустивши голову, і лише час від часу підводить її й дивиться на північ…»

Далі в щоденнику описано сварку між капітаном і першим помічником, а на наступних сторінках знову йдеться про Дарвіна — пана Роберта:

«Пан Роберт спитав мене сьогодні пошепки: «Корсаре, ти можеш пройти небезпечну дорогу в дві сотні миль?» — «Куди, пане?» — «На норд». — «Це ж як, по суші? — «Саме так, ми перейдемо через гори й вийдемо до Атлантики!»

Він розгорнув переді мною карту й почав пояснювати: «Бачиш, ось тут, між протокою Бігл і океаном, досі ще не ступала людська нога. Ніхто, навіть тубільці, яких я розпитував, не можуть мені сказати нічого, бо й вони жодного разу не заходили туди, ніби те місце прокляте. Може, ми знайдемо невідомі геологічні формації, рослини, звірів, комашок, які допоможуть мені упорядкувати історію виникнення життя на землі. Ти ж знаєш, я саме заради цього вирушив навколо світу, і мене ніхто не силував, як тебе…»

Дійшовши до цих рядків, П'єр якось дивно глянув на Антона.

— Що він хотів цим сказати? Хто й чому присилував його піти? Що тут за таємниця? А щоденник розповідав далі:

«Вирішено. Вирушаємо через три дні, разом з нами ще четверо людей, поміж ними й один тубілець. Ми назвали його Джіммі, він розмовляє по-англійськи і, здається, дуже відданий панові Роберту.

Перед нами ще недосліджена річка. Ми підемо вгору по течії, до витоків, потім перейдемо через гори. Що там говорити, я відчуваю, як у мене стискується серце, коли думаю про те, що буде. Дві сотні миль по ще неходженій землі!

Через тиждень після того, як ми підемо, корабель вирушить на схід, вийде в океан, і ми зустрінемось на березі, на 54°7′ південної широти, 67°12′ західної довготи, тобто якраз посередині між мисом Пенас і мисом Сан-Пабло».

Тут записи уривалися, а через п'ятнадцять днів:

«Наші плани летять шкереберть. Ніколи я не бачив пана Роберта пригніченішим, ніж зараз, коли він вийшов від капітана.

Протока Бігл залишилась позаду, і, мабуть, ми вже ніколи не повернемося сюди.

Я два тижні не вів щоденника, але хотів би побачити, хто це міг би зробити на моєму місці.

Ми повністю закінчили приготування до походу, наступного дня мали висаджуватися, коли зненацька з заходу налетів шторм, зірвав нас «якоря, і ми вимушені були вийти в океан, щоб нас не викинуло на скелі. Хвилі змили з палуби шлюпку, вітер зламав щоглу, з горем-бідою ми полагодили її, але, думаю, нам усім залишалося недалеко до загибелі, так нас кидало. Люди знесиліли і впали духом. Сьогодні перший день тиші, хоч іде дощ з градом. Ми тримаємо курс на норд-вест, щоб дійти на східного берега Вогняної Землі, після чого маємо зайти в Магелланову протоку.

Капітан відмовився повертатися в протоку Бігл, щоб ми могли висадитись, і цілком слушно, бо при супротивному вітрі це означало б затриматись на місяць. Ох, у південній півкулі настає зима, до її приходу ми повинні пройти всю Магелланову протоку й вийти в Тихий океан. Бо інакше нас захопить тут лиха година, і ніхто не знає, що може трапитись!

Пан Роберт дуже сердитий, і я його розумію, бо зараз і в мене в самого душа болить, що ми залишаємо недосліджену територію. Аж серце крається, коли згадаю, що ми пройшли сім тисяч миль сюди, до Англії зробимо ще тридцять тисяч, а не знайшли часу пройти отих дві сотні, де не ступала досі людська нога.

Джіммі твердить, що нам перешкодили духи і не слід їх дратувати. Вони нас попередили, мовляв, не затівайте нічого, бо буде гірше…»

Далі скупо описувалась мандрівка по протоці, через Тихий та Індійський океани, повз мис Доброї Надії, до Англії, але більше жодного пояснення про цю виправу до Вогняної Землі, яка не вдалася, бо капітан Фітц Рой не міг далі стояти кораблем у небезпечному для судна й екіпажу місці. Однак, співставивши свідчення діда Леона й повідомлення Чарлза Дарвіна, обидва юнаки легко здогадалися, що сталося в наступні роки, і добре розуміли природне хвилювання старого керманича. «Аж серце крається, коли згадаю, що ми пройшли сім тисяч миль сюди, до Англії зробимо ще тридцять тисяч, а не знайшли часу пройти отих дві сотні, де не ступала досі людська нога». Ці рядки були ключем до розгадки.

— У мене теж неспокійно на душі! — сказав з досадою Антон.

Його стриманіший товариш стояв, насупивши чоло і схилившись над сторінкою щоденника.

— Так! — пробурмотів він. — За таких обставин справжня людина не може заспокоїтись.

Стало ясно, що впродовж років старий підтримував. зв'язок із Дарвіном, готовий був піти разом з ним знову, але, коли нарешті з'явилася нагода, роки взяли своє, він підупав на силі, одначе натомість послав свого сина.

На нещастя, нова експедиція зазнала катастрофи, загинув син, загинув екіпаж, врятувався лише один чоловік, від якого нічого не можна було дізнатися. А земля й далі залишилась невідомою.

І старий керманич замкнувся в собі, став мовчазний і похмурий; безперечно, в нього боліла душа по синові, якого він особисто послав на загибель, але, мабуть, у нього й досі жила в серці колючка, що там донині не ступила людська нога, хоч заради цього розтривожено стільки людей, багато з них загинуло, а таємниця між горами й океаном залишилась таємницею.

Через тиждень юнаки все ще перегортали книжку Дарвіна й щоденник діда Леона, хтозна-вкотре повертаючись до рядків про недосліджену землю.

— П'єре! — обізвався якось Антон. — Я іноді просипаюся вночі, а потім довго не можу заснути…

Його друг, не чекаючи дальших слів, розуміюче похитав головою й потвердив:

— І я теж!

— Що там може бути, П'єре?

— Хтозна! Там можуть бути ліси, або озера, або гори, або поля, або пустеля, або все це разом, або нічого особливого. Але чи там є що, чи нема нічого, плин життя на землі не переміниться.

— І все-таки…

— І все-таки до болю хочеться знати хоч би те, що там нема нічого.

— Так, П'єре! Людина прагне пізнати все, щоб нічого не залишилося невідомим. І ми повинні дізнатися про цю землю! — мимохіть вигукнув Антон.

Був він молодий, йому ледве виповнилося дев'ятнадцять років, і досі з ним не траплялося нічого подібного. Зараз у ньому вирувало хвилювання. Від цього старого щоденника віяло якимись чарами, що не давали спокою ні П'єрові, ні Антонові… І якщо Антон, сьогодні вже не юнак, а чоловік, стоїть зараз на причалі в Суліні, то прийшов він сюди дорогою під знаком тієї ж таки загадки щоденника.

— Мусимо дізнатися! — сказав і П'єр, уже дещо впевненіше.

Так вони й вирішили свою долю.

Цієї миті двері відчинились, і на порозі став дід Леон, втупившись очима у свій щоденник.

— Отже, це ви його взяли! Що ви шукали в мене?

Дід Жір стояв позад нього й докірливо хитав головою. П'єр, замість того щоб розгубитися, глянув йому в очі й сказав спокійно, але рішуче:

— Ми підемо туди! — Внук мовчки кивнув на щоденник.

Старий не одразу зрозумів. Але глянув на щоденник, на внука, і кров ударила йому в обличчя.

— Це тобі не Суец! Вогняна Земля — зовсім інше.

Свого часу дід засмутився, дізнавшись, що внук облишив навчання й подався в Африку. Він послав йому туди багато листів, перемішуючи в них прохання з погрозами. П'єр повернувся не через ці листи, але старий все одно зрадів, що внук будуватиме кораблі для інших, а сам залишиться на березі, у своєму домі, щоб заспокоїлась кров у роду Баянів.

— Хлопчику! — почав дід Леон, сівши на стілець і дивлячись на внука очима, повними сліз. — Ти не матимеш спокою все життя! Ті місця нікого до себе не підпускають, інакше досі вже хтось побував би там.

— Я знаю, про це написав і Дарвін у книжці, і ви в щоденнику.

Дід Жір знову докірливо похитав головою, наче хотів розрадити П'єра. А той, сівши й собі перед дідом, спитав, ніби забувши і про його пораду, і про його лють:

— Дідусю, а як ви потрапили на «Бігл»? Бо ви самі ніколи про це не розповідали і я ні від кого не чув.

Старий знову спалахнув, ледве стримуючи лють чи, може, якісь інші почуття. Однак, зиркнувши на діда Жіра, на внука й на Антона, зітхнув, трохи повагався й став розповідати:

— Потрапив я на англійський корабель не з власної волі. У мене не було іншого способу врятуватися…

Замолоду дід Леон, як і багато хто із Сен-Мало, часто ходив до берегів Англії у ватагах відчайдушних і вмілих корсарів. Вони не грабували, мов якісь там розбійники, першого-ліпшого стрічного, а налітали в затоку, висаджувались на берег, перевертали догори дном котрусь із поміщицьких садиб, мілорда роздягали, в міледі забирали коштовності, забирали й інші цінності, якщо знаходили. Корсари налітали зненацька, при дворах у них були свої люди.

І так тривало цілі роки, навіть король Англії сушив собі голову, не знаючи, як схопити французів. У Ла-Манші аж роїлося від фрегатів його величності, над берегом ходили озброєні загони, але корсари прослизали між ними і з'являлися там, де їх ніхто не сподівався.

У Леона, тоді юного, був хоробрий капітан, Філіп Геральд, який так прославився своїми справами, що сам король Англії пообіцяв велику винагороду тому, хто впіймає його й притягне на шибеницю.

Але капітан, хоч який був спритний і хоробрий, виявив неприпустиму для корсара слабинку, а це призвело до нещастя всієї ватаги. Закохався капітан в одну міледі й упадав коло неї, поки її чоловік, мілорд, видатна людина в королівстві, вирішував у Лондоні державні справи. Аж ось, прочувши від свого слуги про все, він розлютився і на свою міледі, і на зухвальство негідника-корсара, поклявшись відплатити за таку ганьбу.

— Капітане, отямся! — намагалися напоумити люди свого ватага.

Але той навіть слухати не хотів нічого. Він поставив корабель на якір у невеличкій бухті біля палацу і щоночі ходив до міледі, яку, здається, мало хвилювало, що її коханий не тільки француз, а ще й корсар…

І ось однієї ночі, коли капітан був у палаці, налетіли фрегати з моря, наскочили загони вояків із суші і взяли й капітана, і корабель, і екіпаж. Вони, звісно, билися — капітан у палаці, а екіпаж на кораблі, — звалили тоді до дідька ворогів…

Філіпа Геральда відвезли в Плімут і там повісили. А ватагу корсарів без суду посадили всіх до в'язниці невідомо на скільки.

Це сталося 1825 року, тоді королем Англії був Георг IV, якому залишилося жити ще п'ять років. А 1830, коли він ще був живий, почалися приготування до навколосвітньої подорожі, і для цього треба було набрати команду, здатну подолати великі небезпеки. Король через адмірала пообіцяв девонпортським в'язням, що ті з них, котрі вирушать навколо світу на бригу «Бігл» будуть відпущені на волю по закінченні подорожі, якщо дадуть клятву, що не стануть знову корсарами.

Їх було восьмеро, і всі погодились, бо інакше і їхні кістки погнили б у в'язниці військового порту. Тільки семеро по дорозі втекли, одні біля Зеленого Мису, другі в Бразілії, пересіли, мабуть, на інші кораблі та й загубилися десь у світах; все-таки краще, аніж мучитись від думки, що ти ніби й моряк, але водночас і в'язень.

Тільки дід Леон залишився стерновим на «Біглі», його шанували всі — і капітан Фітц Рой, і екіпаж, бо він був чудовий стерновий. Вони обійшли навколо світу й повернулись у Девонпорт через кілька років. Там Леон дав клятву, обіцяну покійному королеві, і його відпустили. Повернувшись у Сен-Мало, він розповів, як була розбита ватага, як він потрапив до в'язниці, як його нарешті випустили на волю. Але жодним словом не прохопився про те, що обійшов навколо світу на англійському кораблі, бо то ж величезна ганьба для справжнього корсара — служити тому, з ким боровся. І не втік він разом з усіма лише тому, що познайомився і зблизився на кораблі з отим чоловіком, Чарлзом Дарвіном, якого називав у щоденнику пан Роберт.

Решту обидва юнаки знали з щоденника. Згодом дізналися вони й про експедицію до Вогняної Землі, здійснену через двадцять років. Тільки маршрут експедиції був тепер інший: п'ятеро дослідників мали висадитись на березі океану між мисом Сан-Пабло і мисом Не-нас, пройти неходжену землю навпростець, бо цей шлях видався легшим, і вийти до протоки Бігл, тобто на те місце, звідки хотів вирушити Дарвін 1834 року, там їх мав чекати корабель.

Дослідники так і зробили; між ними був і Арнольд Ваян, батько П'єра. Дід Жір залишився на кораблі. Вони прийшли на місце зустрічі і стояли там два місяці, борючись із штормами, хоча експедиція мала тривати щонайбільше тридцять днів.

Через два місяці виникла загроза, що їх тут захопить зима, і між людьми почалися чвари: одні вимагали йти, другі вважали, що не можна кидати напризволяще експедицію тут, де не буває жодного корабля, бо якщо пізніше вони все-таки прийдуть, то без засобів пересування неодмінно загинуть на березі протоки.

Але саме тоді знялася одна з найстрашніших осінніх бур, зірвала корабель з якоря і через два дні викинула його на скелі, розбивши вдрузки. Загинули всі — і команда, і ті, що пішли сушею.

Дід Жір урятувався дивом: за мить до нещастя він кинувся у воду, хвилі винесли його до острова. Звідти, коли вщухла буря, він перебрався на північний берег протоки і всю зиму, не маючи ніякого притулку, жив поміж диких звірів, харчуючись тим, чим харчувалися й вони: мушлями, м'ясом борсуків і корінням. Весною він приблукав до Магелланової протоки, виснажений, напівздичавілий, не при своєму розумі. Тут його підібрав якийсь англійський корабель і привіз на батьківщину.

Ось так П'єр Ваян дізнався нарешті, як загинув його батько. Юнака гризли думки, ними він іноді ділився з Антоном.

— Наш вік позбавленні! величі! — говорив він. — Зникли корсари на морях, ці відважні й справедливі люди, так схожі на гайдуків. І це природно: люди знайшли собі інші заняття. Однак це несправедливо, що мій дід, не боячись небезпек, обійшов землю, потім послав мого батька довершити те, чого не встиг сам, а тепер йому хочеться, щоб я безтурботно жив на суші та будував кораблі. Правильно, їх треба будувати, інакше люди залишаться на місці. Але ж я здатний на більше. Я знаю: піду до Вогняної Землі й зроблю те, чого не вдалося зробити Дарвіну з дідом. Та є в мене ще один обов'язок: знайти сліди свого батька.

— І я з тобою, П'єре! — сказав Антон внукові корсара.

Так народилася тоді й стала метою їхнього життя мрія — вирушити до тих невідомих місць.

Ой, нелегко здійснити їхній задум!

Того літа, потай від діда Леона, бо він, один із колишніх натхненників подібної виправи, став тепер найзатятішим її супротивником, хлопці написали до Дарвіна. Написав, власне, П'єр, повідомивши, що він внук Леона й син Арнольда Ваяна, що в нього є надійний товариш і вони обидва готові піти на Вогняну Землю. Одне слово, все написав П'єр відомому природознавцеві, забувши тільки сказати про їхній вік та брак необхідних для такої виправи засобів. Дарвін відповів їм за два тижні: «Приїжджайте негайно в Лондон, порадимось!»

Їхати в Лондон, коли їм треба повертатися до навчання! І де взяти гроші на дорогу?

Юнаки почали приходити до тями. П'єр Ваян знову написав Дарвінові, цього разу сказавши, що в них нема коштів навіть для поїздки в Лондон.

«Для такої поїздки, — додав П'єр, — думаю, важче знайти людей, ніж гроші. Як ви вважаєте, чи не надасть нам на Ваше прохання необхідної допомоги уряд Англії?»

«Ні, любий мій сину, — відповів Дарвін через тиждень, — уряд його величності, може, з труднощами й спорядив би саме англійську експедицію, але, думаю, не спорядив би її зовсім, пославшись на відсутність практичних наслідків для об'єднаного королівства. А про те, щоб він допоміг іноземній експедиції, я не смію навіть думати. Спробуйте щось зробити через уряд Франції, якщо маєте впливового знайомого. Я готовий допомогти усім у міру своїх сил».

— Де нам узяти впливову людину, П'єре? — спитав Антон, чухаючи голову, — це жест більше румунський, аніж французький, і він ним користуватиметься ще досить часто, особливо в хвилини безвиході, так само, як це робить румунський селянин.

П'єр Ваян склав пам'ятну записку, розмножив у багатьох примірниках і розіслав у різні культурницькі заклади, починаючи з Французької Академії і закінчуючи Енциклопедичним товариством, однак звідусюди одержав ввічливі коректні відмови.

— Ну, гаразд, П'єре, — сказав Антон, коли були вичерпані всі спроби. — Ми організуємо експедицію за власний кошт, якщо нема іншої ради!

— Ти чекаєш великої спадщини? Я — ні!

— Я теж ні. Але ж ми закінчимо школу, будемо працювати й відкладати по чотири, вісім, по двадцять франків, і за кілька років…

«Сердечний і божевільний!» — казав П'єр Ваян про свого молодшого друга, запальнішого, ніж він.

Вони вперто осилювали науку, але від свого задуму не відмовлялись, знову написали Дарвіну, просячи поради, як краще організувати експедицію. І Дарвін їм відповів, бо він цілком серйозно сприймав їхні наміри: «Найкраще підійшов би корабель водотоннажністю в триста-чотириста тонн, на якому можна було б обладнати необхідні лабораторії. Крім команди, яка повинна бути випробувана і бодай половина мати досвід плавання в Магеллановій протоці, слід було б узяти одного природознавця, одного географа, одного геолога і метеоролога — оце й був би мінімальний науковий персонал для подібної експедиції. Лабораторні прилади я вам подарую…»

Знову спохмурнів П'єр Ваян, прочитавши листа, а його спантеличений приятель почухав голову.

— Де ж нам узяти корабля, П'єре?

— Корабель то корабель, а чим ти платитимеш екіпажеві й стільком науковцям, де набрати провізії для всіх? Це ж коштує мільйони, а ми… Ти скільки вже зібрав?

— Сто франків.

— А я п'ятдесят.

— Непогано для початку, але ж нам треба дуже багато… А ти знаєш, — знову пожвавішав Антон, — ми ніколи не зможемо організувати експедицію за всіма правилами. Найважливіше дістатися туди нам двом! Це буде так романтично, П'єре!

— А наукові дослідження?

— Ми їх зробимо самі!

— Як?

— Ми поділимо з тобою науки. Я вивчу географію й метеорологію, але знай, вивчатиму їх грунтовно. Ти — геологію й природничі науки. А втім, воно все споріднене!

Сердечний і божевільний молодий румун!

— А як же корабель? — спитав приятель.

— Один шлюп тонн на десять і щонайбільше ще троє людей, крім нас. Коштує він недорого.

— Ні, невеличкий бриг на сто п'ятдесят тонн з десятком людей підійшов би краще.

— Він занадто дорогий, П'єре! Краще вже шхуна тонн на вісімдесят та з п'ятеро людей, крім нас…

Вони з головою поринули в науку. Минали роки, але поки що грошей не вистачило б навіть на кіль потрібного корабля. Та вони не втрачали надії, вивчали книжки, консультувалися з науковцями, намагалися передбачати все, що могло виникнути в далекому незнаному краю.

— Бачиш, наукова частина значно легша, ніж сама подорож! — сказав Антон Лупан. — Що нам, зрештою, треба знати? Орієнтуватися, наносити на карту деталі території, колекціонувати мінерали, рослини, комах і тварин, а потім дати їм латинські назви, як це роблять учені.

— Але крім елементарних наукових знань, — заперечив трохи розважливіший приятель, — потрібні певні відчуття.

— Ми їх набудемо, П'єре! Ти ж сам казав, Дарвін почав з того, що був звичайним туристом, а не великим природознавцем. Поки те та се, я тим часом відвідав одного майстра на рю Малерб, і він навчив мене робити опудала. Це нам пригодиться.

— Дуже добре!.. — погодився П'єр.

П'єр одержав диплом інженера-корабела лише на два роки раніше, ніж Антон, бо хвороби, набуті в Порт-Саїді, перешкодили вчасно скласти іспити. Згодом вони вимушені були ненадовго розлучитися: П'єр найнявся на верф у Сен-Назері, маючи намір використовувати для прожиття не більше чверті заробітку, а решту відкладати для відомої мети.

Влітку Антон знову не зміг виїхати до Бухареста побачити тата, бо хоч і мав два місяці канікул, один із них треба було провести на виробничій практиці, на судноверфі. Але вирішив, що неодмінно поїде на батьківщину, коли вже одержить диплом, побуде там трохи біля старенького і тільки після цього повернеться в Сен-Мало. Тоді в них будуть уже необхідні гроші, й вони почнуть будувати корабель.

Але того року, коли він закінчив школу, гроші П'єра не могли покрити навіть вартості матеріалу: інженери, які не мали права допускати найменшої похибки в розрахунку опору матеріалу, помилились у визначенні вмісту власних гаманців.

— П'єре, знаєш, що треба зробити? — запально вигукнув Антон, який ніколи не падав духом. — Відкладемо наш задум на рік, на один лише рік — і в нас будуть гроші не тільки на корабель, а й на екіпаж! Треба піти в Туреччину!

— В Туреччину? А що спільного в Туреччини з Вогняною Землею?

Антон показав на величезне оголошення на воротях політехніки, яке сповіщало, що Туреччина шукає інженерів для будівництва залізниці.

— Я все підрахував, П’єре! Турки платять у чотири рази більше, ніж можна заробити тут!

— Але ж ми корабели!

— Це нічого! Будемо будувати мости й залізниці!

П'єра не дуже довго треба було переконувати, і вже ввечері друзі їхали в Марсель, де сіли на перший же пароплав, який ішов у Стамбул.

Тоді їздили не так, як сьогодні. Спершу, вирушаючи з Парижа, Антон мав намір поїхати нарешті через батьківщину, бо вже десять років не бачив батька. Але так він утратив би, принаймні, місяць часу, і хтозна, чи буде потім ще вільним заманливе місце, оплачуване султаном. Може, через півроку чи за рік він добереться якимось пароплавом до Бреїли, а звідти вже поїздом до Бухареста.

Тоді й пошта працювала не так, як сьогодні: старий Лупан помер у травні, а звістку Антон одержав у серпні.

— Не карайся, що тебе не було при ньому в останні хвилини, — розраджував П'єр. — Наскільки я його знаю з листів, у смертний час він тебе не лаяв, а благословляв!

У Туреччині молоді інженери ще раз доказали свою нетямковитість у грошах. Через рік, незважаючи на всю ощадливість, вони вимушені були визнати, що зароблена сума далека до тої, яку вони планували. Відтак залишились ще на рік будувати залізницю Андріанополь-Стамбул.

Вони днювали й ночували на будівництві — влітку в наметах, взимку в землянках або в селянських хатах, навіть не виходили в місто, щоб не витрачати зайве жодної монети. І тільки навесні, коли залізниця дійшла до Золотого Рогу з його смарагдовою водою, дозволили собі розкіш: найняли човен і подалися в Стамбул, маючи намір пробайдикувати весь недільний день. Та чи могли вони піти у велике й дивне місто, не заглянувши на пристань Галату, де небо поцвяховане щоглами пароплавів і вітрильників?

Цієї неділі на початку березня у порту стояла голландська шхуна «Марта», капітан якої, зневірений, хворий і покинутий командою, продавав її за тисячу турецьких лір, тобто набагато дешевше, ніж коштує караван віслюків. Люди його один по одному найнялися на пароплави, бо там роботи менше, а платня більша. Старий капітан розумів, що пароплави незабаром витіснять вітрильники з морів. Тож йому не залишалось нічого іншого, як продати судно тут, де ще трапляються покупці, щоб перевозити вантажі по Чорному, Мармуровому морях і на архіпелаг. Але й тут покупців було не густо. Спершу він просив за шхуну три тисячі лір, потім дві, а тепер віддавав за одну…

— Дорогувато, братику! — крутили носом греки-капітани.

Турки, правовірні власники каїків на Босфорі, загнутих на кормі й на носі, мов капці в сералях, навіть голови не повертали, щоб глянути на цей чудовий корабель, хоч знавець міг би одразу сказати, що він здатний долати жорстокі шторми Північного моря і легко летіти по океану.

П'єр Ваян і Антон Лупан були добрими знавцями не тільки тому, що мали дипломи корабельних інженерів, а головне, що стільки літ підряд осягали в Сен-Мало науку ціннішу, ніж може дати будь-який інститут. А тисяча лір — саме стільки вони зуміли зібрати.

Обидва приятелі мовчки перезирнулись і, не змовляючись, подумали одне й те саме: навіщо будувати новий корабель, витрачаючи на роботу не менше року, не кажучи, що він обійдеться їм у п'ять разів дорожче?

— Пане, — сказав П'єр, відмовляючись сісти на стілець, запропонований капітаном, — «Марта» варта набагато більше, але в нас рівно тисяча лір, якраз стільки, скільки ви просите.

Вони всі троє були в каюті капітана, перед тим оглянувши судно вздовж і впоперек. Антон відчував, як під ним похитувався Босфор, у повітрі витав запах дерева, клоччя, смоли, і йому здавалося, ніби він іде океаном, і якесь ще неясне щастя підіймалося в грудях, охоплюючи його всього.

— З нашого боку непорядно користатися скрутним становищем, у яке ви потрапили, — вів далі П'єр. — Ми почекаємо тиждень, може, з'явиться купець і запропонує вам справжню ціну…

Капітанові здалося, що з нього глузують:

— Юначе, ти з якої планети впав?.. Але оскільки ти зі мною чесний, скажу і я тобі так само: ти вважаєш, що Стамбул такий порт, де хтось може прийти й сказати: «Чоловіче, ти просиш тисячу лір. Це дуже мало — візьми, будь ласка, півтори!..» Ніхто не дасть більше! Давайте ваші гроші, і вважаймо, що ми про все домовились! Інакше я виведу корабель у море і затоплю його власноручно, але не віддам береговим розбійникам!..

— А далі що робити? — уже по-справжньому перелякався Антон трохи згодом. — Може, не будемо поспішати, щоб не уподобитись тому щасливчикові, який виграв у лотерею слона й радів цілий день, а потім жахнувся, бо харчування ссавця його розорило.

Щастя, що в житті цих двох друзів сумніви одного врівноважувалися запальністю другого.

— Друже мій, — відповів П'єр, — той чоловік був просто дурень. Я на його місці пішов би в Африку, і слон там харчувався б сам, як і тисячі інших слонів.

— Що ти хочеш цим сказати? — спитав Антон.

— Будемо шукати команду…

— А чому капітан не знайшов жодної людини?

— Він старий і зневірений, як і всі старі, що тільки зітхають за давніми часами замість того, щоб зрозуміти день сьогоднішній. Якийсь час ми возитимемо вантажі по Егейському морю, по Мармуровому і за рік, якщо справи підуть гаразд, матимемо досить грошей на дорогу через Атлантику.

— Але ж наш контракт з дирекцією залізниць закінчується лише через рік!

— Один із нас залишиться і відповідатиме за обох. Адже ми підміняли інших.

— Воно то так, але ті люди принаймні були тут, їх бачили, вони ходили одержувати гроші.

— Можна облагодити й це! Чого тільки не можна облагодити в Туреччині! Я знаю тут службовців, які в одній і тій самій фірмі обіймають по кілька посад. Вчинимо так і ми. Хтось із нас буде водночас і П'єром Баяном, і Антоном Лупаном, падишах же із свого бюджету оплачуватиме їх обох, а це, зважаючи на наші потреби, дуже важливо…

Антон слухав його й недовірливо похитував головою.

— Але перш ніж шукати екіпаж, — провадив далі П'єр, — треба, мабуть, перемінити назву корабля. «Марта» щось говорить тобі?

— Жіноче ім'я…

— Звичайно, але навіщо на кораблі ім'я жінки, коли це не ім'я моєї коханої, бо й самої коханої в мене нема.

— І в мене теж! — зітхнув Антон.

— Юначе, ти сам вибрав свою дорогу! Але тепер назад вороття немає! Буде в тебе ще й кохання, якщо матимеш для цього час… «Марта» — мабуть, ім'я дружини капітана. Бідолашний чоловік вимушений був підкоритися варварському звичаєві. Якщо капітан не охрестить корабля іменем своєї дружини, це означає, що він не житиме з нею. У Сен-Мало був один рибалка, який мав шість жінок і шість разів міняв назву свого шлюпа. Коли він одружився всьоме, вранці після весілля, як водиться, пішов на берег з пензликом і фарбою, щоб здійснити належний ритуал. Але якийсь жартівник випередив його, і вночі шлюп набув собі ім'я, що справді підходило йому: «Синя Борода». Я не жартую: на березі Ла-Маншу всі знають цю історію.

— І він не перемінив назви? — спитав, усміхаючись, Антон.

— Ні, старий рибалка вирішив, що так буде краще. Але повернімося до «Марти»… Ти яке ім'я їй пропонуєш?

— Не знаю… Думаю, тут повинен бути якийсь символ, пов'язаний з нашими бажаннями.

— Тобто знову ритуал?

— Але ритуал благородніший, аніж у твого рибалки!

— Згода. Тоді назвім її «Есперанса»…[7]

Увечері того ж самого дня «Марта» мала вже нове ім'я, французький прапор і п'ять чоловік команди, ба навіть капітана, який, може, й справді був капітаном, але це підтверджували не документи, яких у нього не було, а галасливі портові свідки, готові поклястися на біблії або на корані.

— Хто з нас іде на борт, а хто залишається на суходолі? — спитав П'єр.

— Безперечно, відпливаєш ти. Ти досвідченіший моряк, ніж я, — відповів Антон.

— Гаразд, хай буде так. А ти представлятимеш мої інтереси в султана.

Увечері Антон, уже сам, перетнув Золотий Ріг човном і повернувся до залізниці.

Наступної неділі, прийшовши в порт, на причал Га-лати, Антон тільки очі витріщив: «Есперанса» стояла на тому самому місці, але здавалася меншою, осіла у воду.

П'єр сидів за столиком біля щогли й розмовляв з якимось незнайомцем у розкішній шубі. Це — кір Цімінадіс, найбільший купець на Босфорі, Мармуровому морі й на архіпелазі. «Есперанса» саме завантажилась його товаром: маслини, рис, олія, кава, лимони й апельсини — усього понад сім вагонів.

Антон перелякано глянув на вусатого велетня серед команди. Лише зараз помітив у нього глибокий шрам на обличчі.

— Його, здається, не було минулого разу. Ти не боїшся його?

— Сотіра? Я найняв його, коли ти вже пішов. Не знаю, що він за людина, але стерновий — чудовий, принаймні так кажуть капітани.

— А твій капітан?

— Спить у каюті, на кормі. Ні до чого діла йому нема. Через два рейси я вже сам буду за капітана.

— Ти, бачу, взяв товар! То як, ми розбагатіємо чи ні?

— Так, щойно підписав документи з кіром Цімінадісом… — якось стурбовано сказав П'єр. — Може, краще б ти пішов у цей рейс?

— Чому? — здивувався Антон.

— Бо треба йти в Галац. Ти відвідав би батьківщину. Адже не бачив її стільки літ!

— Це правда, але якщо ми хочемо якомога швидше піти через Атлантику, то не будьмо сентиментальними! Іди ти, як і домовились, ти досвідченіший, ніж я, тільки назбирай чим більше грошей!

— І ти теж! Не будь жалісливим, обдери султана!

«Есперанса» підняла якір цього ж дня по обіді, бо подув вітер від Мармурового до Чорного моря, а таке трапляється тільки десять — п'ятнадцять днів із щорічних трьохсот шістдесяти п'яти.

Антон Лупан провів її аж до артилерійських казарм на Топ-Хане. Там він став і дивився вслід шхуні, поки її триколірний прапор загубився в голубому серпанку Босфору, розчинилися в мареві одне по одному білі вітрила, зникла остання щогла…

Так вони розлучилися, і відтоді він не мав жодної звістки про П'єра Ваяна…

Через три дні Стамбул затрясла лихоманка: почалася війна на Балканах. Перелякані турки бігали по вулицях, греки й болгари поховалися.

Антон з тривогою чекав повернення «Есперанси», але коли минув місяць і про неї нічого не було чутно, він подумав, що війна вимусила П'єра заховатися з кораблем в одному з рукавів Дунаю. Надіявся, що той виплутається, бо знав його мудрість і відвагу.

Але ось на початку травня Румунія виступила війною проти Оттоманської імперії.

Тепер і волохові було небезпечно залишатися на турецькій землі, бо турки дуже лютували. Антон Лупан залишив недобудовану залізницю і поспіхом скочив на якесь судно, що йшло до Мармурового моря. Це був старенький італійський бриг з вітрилами й машиною. У нього був не гвинт, а лопаті, рухався він дуже важко, а в погану погоду погрозливо хитався.

На цьому кораблі Антон пройшов Середземне й Червоне моря, Персидську затоку, а через рік, коли вщухла війна на Балканах, повернувся до Стамбула з дипломом другого штурмана і з сотнею фунтів стерлінгів у кишені, а це таки була чималенька сума, бо вона в десятки разів перевершувала зароблене в султанському Стамбулі.

Антон сподівався, що П'єр тим часом теж дещо заробив, і тепер вони могли б вирушати через океан.

Але шхуна не повернулася в Босфор, ніхто її не бачив, ніхто нічого не знав про неї. Пан Цімінадіс був наполовину розорений, під час війни греків не щадили, і він тепер рвав волосся на голові, бо втратив значно більше, аніж товар на «Есперансі».

— Вона потонула, невже ви не розумієте? У мене є листи від кіра Якомакі з Галаца.

— Звідки пан Якомакі знає, що вона потонула?

— Бо не прибула! Чи, може, ви думаєте, що вона полетіла в рай?

Антон не міг повірити, не розумів. Може, «Есперанса» зазнала катастрофи, тоді гинуло багато кораблів, але невже його друг не врятувався?

Він написав у Сен-Мало. Йому відповів найменший П'єрів брат: дід Леон хворий, не виходить зі своєї каюти й чекає з мандрів блудного внука, а від П'єра вже більше року нема ніяких звісток.

Антон написав кірові Якомакі в Галац. Купець відповів, що він не одержав товару. Інше його не обходить.

Тоді написав капітанам портів у Бургас, Варну, Констанцу, Суліну, Одесу, запитуючи, чи не знають вони чогось про «Есперансу». Одні не відповіли, інші навіть не чули про такого корабля.

Настали чорні дні в житті Антона Лупана: пропав безвісти друг, рідніший за рідного брата, пропала «Есперанса», як символ усіх надій, пішов прахом їхній задум перейти через океан.

Антон Лупан будував залізничні мости, вокзали, віадуки, елеватори… Час від часу навідувався до Стамбула, щоб дізнатися, чи нема новин про П'єра Ваяна. Та коли минув ще один рік, зрозумів, що чекати марно.

Зате в нього прокинулося бажання самому довести до кінця давній задум. Він уже зібрав двісті п'ятдесят турецьких лір і, буваючи у Стамбулі, нишпорив на причалі Галати, сподіваючись знайти корабель, схожий на «Есперансу». Але по війні тут продавалися тільки баркаси та нікудишні ялицеві каїки, які годилися хіба що для Босфору та Дарданелл, для Мармурового моря, принаймні для архіпелагу, однак коштували вони в три-чотири рази більше, ніж їхня шхуна. Історія з «Мартою» не повторювалася. Двісті п'ятдесят лір сьогодні не вистачило б навіть для завдатку за такий корабель, як «Есперанса».

І саме тоді будівництво турецьких залізниць зайшло у безвихідь: після війни падишахова скарбниця ледве дихала. Антон Лупан добрався якимось баркасом до Пірея, там найнявся другим штурманом на голландський пароплав, що йшов до Індії, дійшов з ним до Сінгапура, де склав екзамени перед Морською комісією й одержав диплом першого штурмана, а це давало йому право ходити на будь-яких кораблях помічником капітана, або, як сьогодні сказали б коротко, — старпомом.

1881-го року, повернувшись на Середземномор'я, він уже мав п'ятсот фунтів стерлінгів, а завдяки екзамену, складеному в Марселі, одержав диплом капітана далекого плавання, — тобто піднявся на найвищу сходинку в ієрархії моряків і міг тепер командувати кораблями необмеженої тоннажності в усіх морях світу. Отже, на додачу до свого колишнього фаху, яким він оволодівав довгі роки, майже несамохіть зробив повну кар'єру моряка.

Тепер його знали багато капітанів і матросів від Марселя до Пірея й Порт-Саїда. У Суеці, в Бербері його знали носії, рибалки, голі дітлахи, які байдикували на причалах, чекаючи, коли їм кинуть монету.

Хоч моря набагато просторіші, ніж суходіл, доріг там менше, бо нема численних перехресть до кожного міста й села, а тягнуться вони, мов нитка, від одного порту до іншого. Зате вони більш ходжені, і моряки знають їх краще, ніж люди на суходолі.

Сьогодні кораблі ходять за упорядкованим розписом, а зустрівшись, за традицією, якої не знищила поява машин, вітають один одного гудками й прапорами і розходяться кожен своєю дорогою.

А колись було не так: зустрівшись у морі, капітани розвертали судна носом до вітру і з віддалі в десять кроків починали балачки або запрошували один одного на абсент, на чашку кави й на цигарки. Матроси, перехилившись через парапет, теж точили ляси, як і їхні капітани-зухи. При таких зустрічах люди обмінювались новинами, зав'язували знайомства, які тривали досить довго.

Згадки про це життя, невідоме сухопутним людям, гріли серце Антона Лупана. Тепер у нього були гроші, був і диплом капітана. Корабля він зможе колись знайти, зможе врешті зібрати й досить грошей, щоб купити провізії та заплатити екіпажеві. Але чи під силу йому самому, без П'єра, повести екіпаж за тисячі миль крізь шторми, урагани й неминучі небезпеки, якщо не знайде ключа до суворого серця цих незвичайних людей, висмикнутих з корінням із землі й пересаджених, мов дикі рослини, на безмежне поле вічно звихреного, вічно неспокійного океану?

Нарешті Антон твердо вирішив відвідати батьківщину, почував себе зобов'язаним побачити її зараз, коли знову готувався надовго залишити її. Але передовсім хотілося пошукати, востаннє, сліди П'єра Баяна.

Бухарест виріс, але все одно видавався дуже маленьким; він ніби не вміщався в своїх вулицях. Пагорб монастиря Михая-Воде став нижчий, Димбовиця, розкішна в його спогадах дитинства, була затиснута в якийсь канал. Горішина в саду всохла, на вулиці з'явилася бруківка. У батьківській хаті жив сліпий старець, який, плачучи, обійняв Антона. Сама хата аж по вікна вгрузла в землю, стріха звисала, мов крила обскубаного ворона.

Антон знайшов маленьку скриньку — в ній зберігався весь набуток старого Лупана. Батько весь час, навіть стоячи над могилою, вчив дітей грамоти і за ці роки, монета до монети, зібрав сотень дві золотих. Вони та ще жменька фамільних коштовностей були невеличким скарбом. Лист, написаний дуже каліграфічно, сповіщав:

«Оскільки я відчуваю, що заплющу очі раніше, ніж побачу тебе, то залишаю тобі прощальну думку й своє благословення. Ти, мабуть, відчував, що після смерті твоєї матері у мене не було інших думок, окрім про тебе. І зараз, наприкінці днів, скажу, що я обмежував свої потреби, аби легше жилося тобі. Єдине моє бажання — не протринькай те, що я тобі залишаю, а використай для здійснення намірів твоїх і твого друга. Якщо ж ви відмовились від свого задуму, то витрать гроші на будь-що, але тільки на користь людям…»

Ця несподівана вказівка вразила Антона і ще раз, мов міцний опорний стовп, підкріпила його давнє прагнення. Всю зиму він намагався щось дізнатися про П'єра. Але ні портовики, ні купці, ні митники нічогісінько не чули й не знали про нещасного мандрівника та про його корабель.

Весною Антон продав батькову хату, і тепер у нього разом з тим, що залишив покійний, було досить грошей на корабель. І ось тут, у гирлі Дунаю, він випадково наткнувся на «Есперансу», яка здалася йому звісткою від П'єра Баяна. Корабля треба було відкопати з піску, полагодити, повернути до життя і в супроводі тіні зниклого друга перейти через океан до далекої землі, про яку вони мріяли вдвох довгі роки.

Він піднявся на пристань, мокрий і задубілий від холоду. Десь далеко проспівав півень, сповістивши північ… Сліпо блимали, догоряючи, ліхтарі на всіх трьох кораблях.

Ледве Антон ступив на палубу «Пенелопи», як перед ним виросла чиясь тінь.

— Це ти, Ісмаїле?

Кок прислухався до холодного вітру з півночі, який погрожував посилитись до ранку, і гірко зітхнув:

— Цей вітер добре йти на Стамбул.

— Так, Ісмаїле. Кращого й бажати не треба.

Турок зітхнув ще глибше.

— Завтра ви сходити на берег?

— Так, я залишаюсь тут.

— І Герасім брати з собою?

— Так, беру. Я не знав, що він тобі сказав про це.

Після тривалого мовчання кок нарешті зважився і, звівши очі на Антона, сказав благально, впалим голосом:

— Пане, взяти і Ісмаїл!

При світлі ліхтаря, що висів на щоглі, очі його були жовті, сумні, наче в бездомного собаки, а на обличчі був вираз постарілої дитини, полишеної батьком-матір'ю. Тільки скуйовджені й погрозливо настовбурчені вуса, мов голки в їжака, здавалося, були готові щомиті встряти до бійки.

— Я стояти біля стерна, мити палуба, шити вітрила, робити все-все!.. — благально правив своєї турок. — Готувати мусака[8]… Пекти сараїлі[9]… Я гарний кок…

Антон деякий час зважував його поглядом. «Вірний і чесний», — вирішив він. Чи міг він знати, скільки прикростей доведеться пережити через цього сором'язливого Ісмаїла, у скільки халеп вони всі вскочать завдяки йому? І водночас чи міг він знати, яким дорогим, яким неоціненним виявиться одного дня цей невисокий і сумовитий чоловік, попри всі неприємності й халепи!

— Гаразд!.. — відповів він, повагавшись. — А ти знаєш мій намір?

— Знаєш: Герасім сказати.

— Ну, то ще раз зваж: ми йдемо на край землі.

— Іти зараз! — пожвавішав кок.

— То проси розрахунок у кіра Яні й залишайся з нами!

Ісмаїл зітхнув, але вже полегшено, глянув на нього теплими очима й сказав:

— Дякувати!..

РОЗДІЛ III

ЗУСТРІЧ НАПРИКІНЦІ БЕРЕЗНЯ

Сонце ледве піднялося на небі, коли «Пенелопа» віддавала кінці й важко повернулася вниз, узявши курс на Стамбул. Віяв північний бриз, дуже сприятливий для такої дороги.

Четверо людей на пристані махали на прощання руками, а екіпаж, уже поріділий, сердечно відповідав їм. Тільки капітан, стоячи за стерном, затиснув у зубах сигару і навіть не озирнувся. Він був сердитий, бо, по-перше, втратив дармового пасажира, з якого, певне, можна було б витягнути кілька дзвінких монет, а по-друге, клятий волох загріб у нього Герасіма. Ісмаїла не дуже шкода — від нього самі збитки при його умінні смажити баранину.

— Щасливої дороги й попутного вітру, капітане Яні! — гукав Герасім з пристані, збивши берета на потилицю, підставивши груди під порив вітру.

Це був високий чоловік, широкий у плечах, весь — ніби налитий металом, одне слово, людина, на яку при потребі можна покластися. Чорні жваві очі, пишні й настовбурчені вуса, ледь прибиті сивиною, кругле підборіддя, міцна шия надавали йому зухвалого вигляду, який вимушував кожного задираку ставитись до нього шанобливо.

— Ну от ми й залишили кіра Яні! — сказав Антон Лупан, коли «Пенелопа» віддалилась.

Люди збилися довкола нього.

— Зараз ми зробимо ось як: Ієреміє, ти підеш до міста й пошукаєш, де ми могли б зупинитися на якийсь час. Ісмаїле, ти залишаєшся тут, з речами, поки вернеться Ієремія, потім знайдете підводу й перевезете їх до господаря. Тільки обережно зі скринею, щоб там нічого не побилося. Коли закінчите, підете вздовж протоки до маяка, там і знайдете мене з Герасімом.

— Сьогодні ми не їсти? — спитав Ісмаїл.

Власне, це його не дуже турбувало, просто за звичкою турбувався про інших.

— Будемо, але готувати тобі сьогодні не доведеться, — відповів Антон. — Та ти не сумуй! Коли ми обживемося, ти готуватимеш усе, що заманеться, навіть сараїлі. А поки що харчуватимемось у закладі через дорогу. Ти вже зараз можеш піти й побачити, що нам дадуть на обід.

— Смажений короп! — упевнено відповів кок.

— Звідки ти знаєш?

— Я нюхати.

Усі троє зайшлися сміхом на превеликий подив Ісмаїла.

— Отже, про обід ми можемо не турбуватися, — сказав Антон. — Кожен хай робить те, що сказано. І приходьте до нас якомога швидше. Ієреміє, знайди кілька лопат.

— Не турбуйтеся, пане: лопати знайде мій двоюрідний брат Хараламб.

Залишившись сам, Ісмаїл обережно сів на скриню Антона Лупана, запалив люльку, підтягнув ближче мішок — сірий, довгий і широкий мішок з парусини, в яких моряки тримають усе своє майно, і, понишпоривши в ньому, дістав продовгувату дерев'яну коробочку, повну пензликів та різних фарб у баночках.

Кок якийсь час дивився крізь прижмурені повіки на голий берег, освітлений вранішнім сонцем, потім дістав з мішка шматок пап'є-маше, розгладив на коліні, змішав фарби й почав малювати краєвид, який бачив перед собою.

Раптом Ісмаїл стрепенувся, вдихнув у себе повітря і, облишивши мистецькі вправи, метнувся в заклад черва дорогу.

— Кіре Арістіде! — закричав він, притиснувшись скуйовдженими вусами до шибки. — Класти лавровий лист, класти перець і робити малий вогонь! Згоріти риба!

Давши ці поради, Ісмаїл відійшов і глянув на вивіску. Йому давно кортіло намалювати її — нову, гарну, але грек, затятий і скупий, нізащо не погоджувався. Це була стара іржава вивіска, на ній ледь можна було прочитати:

АРІСТІДЕ ПАНАЙОТІС

кава чай обід

«У СУМНОГО ПАЛІКАРА»

— Навіщо сумний? — спитав Ісмаїл.

— Хай співвітчизники знають, як я тужу за батьківщиною.

Але кок дуже добре розумів цей хитрий виверт. Співвітчизники, які заходять до цього далекого від рідного краю шинку, веселяться, а не сумують.

— Усе гарно намалювати, написати Ісмаїл! — правив він своєї щоразу, коли проходив тут. — Гарно малювати, гарно писати: «У веселий палікар».

Даремно. Кір Панайотіс залишався несхитний.

Ісмаїл ще раз подивився на вивіску, похитав головою і знову повернувся до своєї картини.

А тим часом Антон Лупан і Герасім ішли вздовж протоки вниз. Невдовзі перед ними розкинулось море, позолочене сонцем, яке червоно сходило. На зюйд-ості ще видно було «Пенелопу», яка швидко віддалялася, гнана холодним бризом. У відкритому морі перекочувалися запінені хвилі — отже, вітер буде сильний.

Герасім зупинився на березі, засунувши руки в кишені, і дивився вслід судну. На його обличчя набігла тінь.

— Бачте, пане, — сказав він з якимось подивом, — кіра Яні я не поважав і тому зрадів, що трапилась нагода послати його до дідька, але за «Пенелопою» в мене болить душа. Я ходив на ній три роки, і хоч це були не легкі роки, зараз, коли вона пішла без мене, то таке враження, ніби я забув на ній частку своєї душі. А я оце стою й підраховую, якою повинна бути душа в моряка і що з неї залишиться, коли він залишає частку її на кожному кораблі, на якому плавав?

Антон Лупан поплескав його по плечу:

— Не думай про це, Герасіме! Незабаром ми матимемо чудовий корабель, а для роботи потрібна буде вся душа. Тож дивись, щоб із «Пенелопою» не пішла навіть крихта її!

— Згода, пане. Але тут річ ось про що: вітер невдовзі перейде в бурю, і я не знаю, як з трьома людьми на борту кір Яні зможе потрапити в Босфор. Боюсь, аби завтра ввечері «Пенелопа» не лежала десь на березі Анатолії. Щастя, що там нема скель. Жаль людей…

Через кількасот метрів вони підійшли до жертви катастрофи, на яку вчора ввечері натрапив Антон. Герасім спершу зацікавлено обійшов її довкола, потім раптом застиг, приклавши руку до рота.

— Та це ж «Марта»! Я можу поклястися, бо плавав на ній п'ять років між Ла-Маншем і Середземним морем.

— Ти не помилився, — відповів Антон Лупан, в душі якого знову піднялося вчорашнє хвилювання. — Тільки тоді, коли корабель зазнав катастрофи, він уже звався не «Марта». Трапилася з ним історія, я тобі колись розкажу. А зараз давай подивимось, як знову спустити судно на воду. Було б жаль, якби воно загинуло тут, на березі.

Герасімові очі заблищали.

— Пане, це незрівнянний корабель! Ми йшли по хвилях Біскайї і завше були певні, що він не осоромить нас. Правда, він танцював на хвилях, мов підпилий старий, але на палубу не падало жодної краплі води. Ми могли вивішувати сушити білизну, коли інші кораблі були мокрі до клотика… А чий він зараз?

— Був мій і мого приятеля, який, мабуть, загинув тут разом з усім екіпажем. Ти, може, чув про піратів…

Герасім зблід, потім почервонів:

— Безбородий? Клянусь, коли зустріну, накину йому зашморг на шию. Бідолашний Панаїт, брат мій, теж загинув два роки тому. Тільки де знайти того розбійника? Від якогось часу за ним і слід прохолов.

— Зашморг на ньому ми затягнемо вдвох, Герасіме! Друг, якого він убив, був для мене більше, ніж брат. — Та враз Антон прогнав сум і сказав, опанувавши собою: — Зараз ми все детально оглянемо, підрахуємо, скільки потрібно буде матеріалів, потім я піду до капітана порту скласти купчу…

— Тобто як? Хіба корабель не ваш? У кого ж ви його куплятимете?

— Він уже не мій. Після певного часу кожен уламок корабельної катастрофи переходить у власність держави.

— Ось тобі й маєш! Як на мене, то я не питав би нікого. Отаке — сам побудуй корабель, а потім хтось прийде й вимагатиме за це гроші! Нічого собі порядочки!..

Години дві вони обстежували корабель дошка за дошкою. З заростей навпроти маяка вийшли троє людей з лопатами на плечах — Ієремія, Ісмаїл і якийсь незнайомий.

— Це Хараламб, пане! — сказав Ієремія, коли вони підійшли ближче. — Я вирішив узяти його з собою, хай нам допоможе, бо в нього зараз нема роботи.

— Дуже добре! — відповів Антон Лупан, потискуючи руку Хараламбові і пильно придивляючись до нього.

Новоприбулий був такий, яким Антон і уявляв його собі: парубок років двадцяти п'яти, не дуже високий, але й не низенький, широкоплечий, з тонким і гнучким станом, ступав він упевнено і водночас легко, мов спритний звір у лісі, обличчя видовжене, губи червоні, мов стиглі райські яблука, волосся чорне, кучеряве. Обличчя як обличчя, але ніс… Ніс у Хараламба з тонкими ніздрями, що тремтіли, мов листя тополі на вітрі; його лінія продовжувала лінію чола, а нижній кінчик так рішуче загинався, затінюючи верхню губу, що жінки, тільки глянувши на нього, відчували, що втрачають віру і в свого чоловіка, і в диявола, і в бога. На такого парубка краще повіситись, ніж кинути його посеред дороги!.. А ще й юне тіло, широкі плечі, білі зуби, смагляве обличчя, були ще й очі — зелено-золотисті, вони ввібрали в себе світло сонця квітневого полудня і всю весняну зелень у гаю. Те світло марно намагалися затінити густі брови, марно намагалися пригасити довгі вії, сонце не згасало в них і в сутінках, а весняна зелень гаїв грала будь-якої пори року.

«Оце парубок!» — подумав Антон Лупан, спантеличено дивлячись на нього, зачарований світлом очей.

— І яким вітром ти прибився до Суліни? — спитав він, кліпаючи.

— У мене, як і в Ієремії, пане, багато братів, а землі мало, і ми розсипались хто куди набути якогось ремесла. Я працював трохи на млині в Бреїлі, потім учився в теслі, а звідти, вже два роки тому, австрійці запросили мене сюди на будівництво…

«Ну й ну! — дивувався Ієремія, слухаючи свого двоюрідного брата. — Тебе запросили австрійці на будівництво? А не кажеш, що тесля погрожував убити, сам знаєш за що!»

На березі протоки біля маяка з'явився дід Іфрім, трохи подивився на них, потім повернувся і зник у кущах.

— Ну, ставайте до роботи! — вирішив Антон, побачивши, що сонце вже високо. — Хараламбе, якщо хочеш нам допомогти, ми тобі будемо вдячні.

— З радістю, пане. Що ви маєте на увазі?

— Спершу треба відкопати корабель з піску.

Крім лопат, у них не було більше нічого, і можна тільки уявити, якою довгою й гіркою буде їхня праця! Відкопати корабель з піску!

Але робота лякає тільки лежебок. Ми ж уважно подивімось на це, бо все почалося саме звідси.

Антон Лупан підстрибнув і, вхопившись руками за планшир, виліз на палубу. Герасім подав йому лопату, потім теж піднявся таким самим чином. Палуба була розграбована до єдиної дошки, але зараз це навіть добре: можна було роздивитися, що всередині.

Поки Герасім викидав пісок надвір, Антон Лупан, згинці під палубним перекриттям, пильно обстежував «Есперансу» від форштевня до ахтерштевня, пригадуючи з хвилюванням той день, коли корабель стояв на якорі біля причалу Галати і він разом з П'єром так само оглядав його тоді, березневого дня. З кожним кроком на обличчі в нього проступало задоволення. Дерево, міцний дуб, було ціле, а зроблене все — на совість, що вказувало на майстерність голландських чи норвезьких корабелів, спадкоємців славнозвісних вікінгів. Від удару на кораблі, викинутому на берег, не тріснув борт, жодна дошка не відскочила вбік. Звісно, треба буде повністю перекрити палубу, поставити щогли, вітрила та ще багато дечого…

До обіду вони відкопали кіль. Антон уважно оглядав обшивку і не приховував задоволення.

— Гей, Ісмаїле, тепер можна піти до столу. Ми всі заслужили смаженої риби. Після обіду допоможеш Герасімові, бо всередині багато піску. А я тим часом поговорю з капітаном порту; може, він уже повернувся з полювання.

— Пане, — звернувся до нього Ієремія, коли вони йшли в порт, — ви можете оселитися в кімнаті мого брата, він все одно ночує в сусідів. Я, Герасім та Ісмаїл будемо жити в одного рибалки неподалік.

— Добре, Ієремія. Але згодом ми поставимо барак на березі моря, щоб не гаяти часу на ходіння до міста й назад.

— А ми довго тут затримаємось? — спитав Герасім.

— Три-чотири місяці, а може, й довше.

Одразу по обіді Антон Лупан пішов до контори. Жінка, яка вчора смажила бичків, сьогодні патрала качку під навісом. Зсередини долинав стукіт гральних костей.

— Шість-шість! — почувся чийсь голос.

Антон спантеличено зупинився на порозі: крім капітана в червоній фесці, що сидів спиною до дверей, тут не було нікого. Але капітан ляпнув долонею по столу й переможно вигукнув, нахилившись до свого невидимого переможеного супротивника:

— Перемога! Не грай зі мною, якщо не вмієш!

— Добрий день, пане!

Капітан важко обернувся разом із стільцем і застиг з витріщеними очима.

— В-ви г-говорите по-нашому?

Він здивувався, як і старий Іфрім, бо і йому прибулий видався іноземцем.

— Я міг би говорити й по-турецьки, — відповів Антон, глянувши на його феску.

— По-турецьки?.. Не вмію!

Цей чоловік став капітаном порту шість років тому завдяки якомусь незрозумілому для всіх і для нього самого випадку. Замолоду він займався городництвом. А городник на Дунаї мусить бути водночас і добрим човнярем, знати на річці дороги так, як знають візники на землі.

Пізніше австрійці найняли його за лоцмана для капітанів кораблів, які плавали тут недавно. На старість, коли в нього ослаб зір і він уже не міг бути добрим лоцманом, австрійці подарували йому гарні окуляри і, заручившись думкою Європейської Дунайської комісії, поставили капітаном порту, навіть не перевіривши, чи має чоловік хоч якусь підготовку для цього. Правда, тоді ніхто до пуття й не знав, що входить в обов'язки капітана порту, особливо такого, як Суліна.

Йому вручили журнал і товстий статут. Капітани кораблів самі робили записи в тому журналі, а капітанові порту залишалося тільки ставити печатку й витирати піт на чолі.

— Ви давно тут? — спитав Антон, заходячи спереду.

Капітан зиркнув одним оком на журнал, другим на статут і зробився жовто-зелений, мов перезрілий огірок.

— Уже давненько. Ще з-перед війни.

«Зараз він почне перевіряти журнал», — подумав капітан, вважаючи, що перед ним інспектор з Бухареста. Досі ніхто його не перевіряв, ніхто не втручався в його справи…

— Я вам писав минулої зими з Бухареста… Капітана облив холодний піт. Мимоволі погляд його пробіг у шухляду столу, де лежало, припадаючи пилом, багато листів.

— Про шхуну «Есперанса» ви чули?

— Чи я чув, пане?.. Тут багато кораблів проходить.

— Я маю на увазі корабель, захоплений піратами напередодні війни…

— А, так! Пірати Безбородого! Авжеж, пригадую!

— То чому ви не відповіли мені?

— Чому я не відповів?.. — капітан геть розгубився. Антон пильно глянув на нього, потім зненацька простяг руку до столу і взяв товстий статут.

— Що тут написано?

Це була таємниця капітана порту, про яку не здогадувався ніхто. Нещасний узяв статут у свої тремтячі волохаті руки, крутив-вертів, потім дурнувато втупився в нього. Треба ж було цьому незнайомцеві за одну мить відкрити те, про що інші не здогадувались роками!

— Важко без окулярів! — насмішкувато кинув Антон.

Він уже звик нічому не дивуватися. Тут Левант, а Левант приховує багато див.

Капітан кинув статут і, обігнувши стіл, підійшов до Антона, геть жалюгідний.

— Пане, не губіть мене! У мене є п'ятнадцять полів, я віддам вам їх усі, тільки нікому нічого не кажіть!

Антон глянув на нього, як той тремтить, притиснувши руки до грудей, і важко дихає, обливаючись потом.

— Не треба мені й гроша. Скажіть тільки, як ви виконуєте службу, не вміючи читати й писати? Ви не одержуєте листів, інструкцій, розпоряджень?

— Ні! Ніхто сюди не втручається.

— А коли одержуєте платню, не розписуєтесь?

— Платню мені привозить один капітан з Галаца, він і розписується замість мене: ми давні приятелі… Пане, ви, здається, прекрасна людина! Не кажіть нікому, і я вам обіцяю…

— Не завдавайте собі клопоту! Якщо ви не знали грамоти тоді, коли мені було потрібно, то байдуже, що не знаєте її зараз! Я хотів вирішити з вами одну справу, але, боюсь, це вам не під силу…

Антон круто повернувся й пішов до своїх.

— Ну, що вам сказали в конторі, пане? — спитав його Герасім.

— Мабуть, твоя правда, Герасіме: не варто викидати гроші на вітер. Будемо робити своє діло, нікого не питаючись. Тут ніби нічия земля… Ну, а як тут справи?

— До вечора закінчимо.

І справді, до заходу сонця всередині корабля не залишилось ні піщинки.

— На завтра треба багато людей: підведемо корабля й підіпрем його. Хараламбе, ти зможеш знайти людей?

— Знайдемо, пане! — відповів замість нього Ієремія.

Цього ж вечора Антон Лупан зібрав людей на раду в хатинці Хараламба, де він зупинився.

Нарада при світлі гасової лампи тривала довго.

— Отже, тепер кожен знає, що йому робити, — сказав насамкінець Антон. — Ієреміє, залишився тільки ти. Завтра вранці підеш пароплавом у Галац і закупиш усі матеріали, які я ось записав. Посилаю тебе, бо ти найкраще знаєш місто.

При цих словах він подав йому довгий список покупок і жменю грошей: сотню золотих — ціле господарство заможної людини. Ієремія почервонів до кінчиків вух, аж засвистіло в них.

— Але ж, пане… вам… не страшно? — спитав він спантеличено.

— Страшно? Чому? Мушкет при тобі, чого ж мені боятися?

Люди перезирнулися, теж ошелешені. Коли Ієремія брав гроші, усі, навіть Хараламб, були певні, що він ніколи не повернеться. Але зараз, після Антонових слів, які той сказав, ніби не зрозумівши його запитання, відчули, що Ієремія таки повернеться, не чуючи під собою ніг… Чари!..

І він справді повернувся… Повернувся в четвер, в обід, з навантаженим ущерть кораблем. З пристані він метнувся вниз до своїх. Настала весна, зігріваючи землю й вимушуючи її м'яко дихати парою. Пішов у ріст комиш, а верба розплела над водою зелені листочки…

Біля маяка Ієремія вражено зупинився. Корабель був там само, але тепер його не впізнати. За цей час люди відкопали судно з піску, підвели й підперли стовпами. Поряд з'явився дощаний барак, за ним навіс, звідки вився дим, а Ісмаїл порядкував там з каструлями.

Побачивши прибулого, кок так і закляк із ложкою в руці — досі він не вірив ні в які чари. Але, бач, у чарів свої закони… Вечорами, коли вони теревенили з Герасімом, ні-ні та й проривалося слово, що довгенько вже нема Ієремії…

— З поверненням, Ієреміє! — це на поріг барака вийшов Антон.

— Дякую, пане!

— Ну, розказуй, як справи!

— Я привіз усе, що ви звеліли, до останнього цвяха. Тільки щоглового дерева не знайшов, зате знайшов одного плотогона, він порядний чоловік, я давно його знаю, тож навіть не спитавши вашої згоди, попросив його спустити по Бистриці дві високі сосни. Коли він прибуде в Галац, то перекаже нам через когось із капітанів.

— Правильно зробив! Щогли потрібні будуть аж під кінець… А книжечку, яку я просив для капітана порту?

— Купив, ось вона… А де Хараламб? — спитав Ієремія, озираючись довкола.

— Пішов на верф домовитись про ковальське горно та про кілька відер вугілля. А ми, як бачиш, зробили дещо, поки тебе не було.

З комишів тим часом вийшов Хараламб, несучи на спині важкий чорний мішок. Двоє людей несли за ним ковальське горно, а третій штовхав грабарку із скрипучим колесом.

— Та це ж справжня кузня! — здивувався Ієремія, побачивши все, що вони принесли.

— Гіочіку бачив? — спитав пошепки брата Хараламб.

— Ні. Зате бачив водовоза! — відповів Ієремія крізь зуби.

— Просити їсти! — почувся голос Ісмаїла.

Ієремія підійшов до Антона.

— Пане, з обідом треба або поспішати, або відкласти на потім: чекає судно в порту, і якщо ми його не розвантажимо швидко, капітан правитиме багато грошей… Крім того, я взяв із собою одного хлопчину, щоб допомагав по дорозі, а він теж голодний.

— Тоді давайте швиденько поїмо, — вирішив Антон. — Нема сенсу відкладати обід, все одно ми не розвантажимо судно за одну мить. А твоєму хлопцеві візьмемо щось туди.

Під навісом на забитих у землю кілках стояв стіл з смерекових дощок. По один і по другий бік — дві такі самі лави. Ісмаїл почекав, поки всі сіли, задоволено всміхнувся, розправив груди й підійшов з повною паруючою каструлею. Він приготував гяурську страву, але м'ясо не пустив через м'ясорубку, а нарізав різаком, як це робиться в Стамбулі… Та на його засмуту, люди їли квапливо, ніхто не мав часу оцінити його витвір. Пообідавши, вони тільки вигукнули на ходу: «Спасибі, Ісмаїле!» — і подалися в порт.

Є в житті повара щасливі хвилини, є й сумні. Він так старався, а ніхто не сказав про це й слова!

Вони переселились сюди три дні тому, і всі були задоволені своїм новим постоєм. Спали в гамаках, як на кораблі, всередині пахло смерековим деревом, поряд безугавно шуміло море.

Тільки Хараламб зникав щовечора й до сходу сонця; правда, ніхто його не міг присилувати ночувати тут, адже в нього було своє помешкання в місті. Тим більше, що працював він за трьох. А про платню, здається, навіть не думав: коли Антон заводив мову про гроші, він похнюплював голову і соромливо відказував:

— Та годі, пане, спершу закінчимо роботу, а вже потім заплатите.

— Але ж потім ти вимагатимеш хтозна-скільки.

— Скільки самі дасте, то й добре буде.

У порту, за австрійським пасажирським кораблем, пришвартувалося навантажене вщерть невеличке судно. Якраз посередині, біля стосу дощок, сидів, звісивши ноги, хлопчак років чотирнадцяти, в чорній гуні, накинутій на плечі, у збитій на потилицю високій шапці, і тихенько грав на чабанській сопілці.

— Грає від голоду! — сказав Ієремія. — Гей, Мігу, я приніс тобі попоїсти!

Хлопчина підвів очі, і його обличчя проясніло.

— Це той хлопець, про якого я вам казав, пане! — пояснив Ієремія.

Антон стрибнув на палубу, підійшов до хлопця, по-дружньому простягнувши руку. І тільки тепер побачив, що біля нього лежить, поклавши голову на лапи, але з пильними очима чорний вовкодав із скуйовдженою і в реп'яхах шерстю, з обскубаним хвостом.

Хлопець зніяковіло і якось недовірливо скочив на ноги, бо не дуже звик до доброзичливості своїх родичів-людей. Собака теж підвівся, відступив крок назад, та так і залишився. Антонові здалося, ніби він виказує таку проречисту гідність, мов людина, — звісна річ, та людина, котра її має. А в очах хлопця — чорних, з голубим полиском, — таке іноді буває небо, коли сутінки вже згасли, а ніч ще не набралася сили, — читався м'який сум, той, який, раз з'явившись у погляді, довго не може зникнути. Антон Лупан враз здогадався, що, коли хлопчина пішов на поклик першого стрічного, це означало, що в нього не дуже легке життя.

— Собака твій?

— З кошари, — відповів хлопець. — Він ув'язався за мною й не захотів вертатися назад, навіть коли я його проганяв. Отак ми й ходимо вдвох.

Антонові хотілося розпитати його багато про що, але згадав, що хлопець голодний, тому відклав розмову на потім, доручивши обох — і хлопця, і собаку — Ієремії, хай почастує, чим дав Ісмаїл.

Крім лісу, на кораблі напхом напхано найрізніших матеріалів — у ящиках, тюках, коробках, у бідонах і в мішках. Ієремія купив усе, що було сказано, — бухти сталевих тросів, швартові канати різної товщини, металеві бруси, шурупи, цвяхи, бідони лляної олії, банки фарби, грубе вітрильне полотно на конопляній основі і ще багато чого.

Розвантажували до вечора, а оскільки не мали чим перевезти, вирішили залишити все на пристані під наглядом Ієремії, а Хараламба послати до міста найняти візників на завтра.

Антон Лупан, розрахувавшись із капітаном, вийшов з каюти й побачив Мігу, — той сидів на ящику край причалу, тримаючи сопілку на колінах. Розумний пес лежав поряд. Хлопцеві належно заплатили за його труди, крім того, завдяки Герасімові дали харчів на три дні, щоб мав що їсти в дорозі.

— А зараз куди ти підеш, Мігу? — спитав Антон.

Хлопець зніяковіло підвів голову:

— Мабуть, повернуся в Галац, а там…

Антон відчув у цих словах прихований острах. І враз до болю зрозумів, що хлопцеві нікуди йти.

— Звідки ти? — спитав він, сідаючи на ящик біля нього.

— З Мусчела, це вище Рукера.

— І що робиш там?

— Доглядав вівці.

— Це ваші?

— Ні, хазяїна. Взимку ватаг пішов у діл, у Кимпулунг, я залишився сам біля п'ятисот овець. А тут накинулись вовки, зарізали дев'ять овечок… Коли ватаг повернувся, то дуже мене побив.

— І ти втік?

— Так, утік.

— Чому ж не пішов до батька-матері?

— Хіба в них без мене клопоту мало? Я подавсь у Кимпулунг, там знайшов одного купця, він ніби й непоганий чоловік, тільки сказав, щоб я прогнав Негріле, бо йому не треба собаки.

— Його звати Негріле?

— Так. Правда, гарне ім'я?..

Почувши своє ім'я, собака звів очі.

— Гарне, кращого й не придумати… Отже, кажеш, він не прийняв вас обох?

— Ні. Сказав, навіщо годувати два роти… І тоді я пішов далі, від села до села, не знаючи дороги, але розпитував скрізь і потрапив у Бухарест. Спершу злякався, так багато там було людей, а галасу стільки, як на базарі. Згодом я заприятелював з кількома людьми, вони продавали овочі. Я пробув у них ціле літо, робив сопілки й продавав на базарі. Але одного дня, коли ми, я й Негріле, йшли по вулиці, біля нас зупинився повіз. Двоє якихось чоловіків, тримаючи металеві ошийники на мотузках, скочили звідти — і до нас. Це були гицелі, земля б їх не носила! Краще вже померти з голоду, аніж займатися такою роботою! Я кинувся тікати, але, бачте, Негріле не знав, що в них на думці, і потрапив на мотузок. Я почав просити: «Дядечку, не забирайте його, він не зробив нічого поганого!» — «Ану геть звідси, — закричали вони, — бо ми й тебе заберемо і кинемо разом з ним!»

Хлопець на мить замовк і погладив собаку по голові, потім повів далі:

— Бідолашний Негріле метався на мотузку, виривався, але нашийник душив його: очі в нього зробилися червоні. І переді мною все стало червоне. «Відпусти його!» — закричав я. І хоч він був удвічі вищий за мене, я вчепився йому в горло. Другий гицель, той, що правував кіньми, шмагонув мене по спині батогом. І тоді я вже не пам'ятав, що роблю: схопив камінець і щосили жбурнув його. Хотів чи не хотів, але дуже добре, що влучив. Гицель без пам'яті впав на землю. Другий кинувся йому допомогти. Біля нас зібралося багато людей. Хтось сказав мені: «Тікай, хлопче, поки вони не опам'яталися, бо покличуть поліцію і буде тобі лихо!» Не пам'ятаю, як я визволив Негріле з ошийника, як прибіг до хатинки, де жив, і принишк там до вечора, а коли прийшли господарі, то порадили мені тікати. Вночі я й пішов. І йшов два тижні, поки прийшов до Дунаю, у Бреїлу. Пробув там з тиждень, продавав сопілки, які наробив дорогою. Ночував у порту під навісом. Потім стало холодно. Тим часом заприятелював з одним носієм, гарний чоловік, він повів мене до баби, вона жила біля цвинтаря, і попросив її взяти мене до себе в прислугу, бо вона була без ноги. Баба робила замови й ворожила на картах. Велося мені в неї і не добре, й не зле. Я був радий, що вона залишила мене з Негріле. Але залишила, щоб я виривав волосся в собаки з хвоста для її замов. А що я мав робити? Вирізував сьогодні пасмо, завтра пасмо, поки й остався Негріле безхвостий, аж соромно дивитися. Але думаю, волосся виросте, та й Негріле знає, що не було іншої ради.

— І глянь, уже майже виросло! — сказав Антон і показав на обчикрижений хвіст, яким собака задоволено крутив, відчувши, що мовиться про нього.

— Трохи виріс! — погодився юний господар.

— А далі, Мігу?

— Був я там до великодня, потім баба померла: видно, саму себе не змогла порятувати замовами. У порту той самий носій сказав мені, що в Галаці може бути багатий купець, якому потрібні помічники, то, може, він прийме мене із Негріле, бо я нізащо в світі не розлучуся з ним. Ну, коли я прийшов туди, в Галац, і почав шукати торговця, то й зустрівся з дядьком Ієремією, а він мені сказав іти з ним, і що я, мовляв, не пожалію…

Хлопець знову знічено замовк.

— А тепер хочеш повернутися шукати того купця?

— Так, — відповів Мігу без ніякої радості.

— А ти не хотів би залишитися з нами?

— І що я робитиму, пане? — спитав хлопчак, пожвавішавши.

— Те, що й усі. Тобі тут буде непогано, ось побачиш!

— А Негріле візьмете?

— Звичайно! Інакше й бути не може.

Обличчя хлопця просвітліло, всі його гіркоти ніби вітром змело.

Западали сутінки, коли вони підходили до барака.

Антон Лупан ішов попереду, задоволено насвистуючи. Мігу — за ним, навіть не дивлячись, куди ступає, витріщивши очі на море, що синіло в сутінках. Негріле метався по березі, то кидаючись у воду, то валяючись у піску, виповнюючи весь берег веселим гавкотом.

У бараці засвітилася лампа. Сердитий Ісмаїл розігрівав гяурську страву, яка залишилась від обіду.

— Ісмаїле! — гукнув Антон. — Відсьогодні годуватимеш іще двох: Мігу й Негріле!

РОЗДІЛ IV

НЕЗВИЧАЙНИЙ ПЛОТОГОН

Минув квітень, води Дунаю вгамувалися, несли вже менше мулу, все заспокоїлось, тільки комиші, верби і день росли безперервно.

Навесні в гирло Серету починають прибувати плотогони. Вони поодинці починають свій шлях на Бистриці на маленьких плотах з семи, восьми чи з десяти колод; пройшовши затиснуті бескидами пороги та ущелини й опинившись унизу, де води втрачають свою швидкість, плотогони зв'язують свої плоти і так довгими зчепами йдуть далі, мов горяни валкою підвід у діл, поки й приходять у гирло Серету, де назавжди розлучаються з деревом. Тут плоти забирають інші люди, а плотогони з тайстрою й ціпком повертаються додому в гори.

Одного ранку плотогони, які прибули звечора, побачили, що згори спускається Крістя Бусуйок, — він щоразу ставив на своєму плоту щоглу, піднімав на ній вітрило, і відтак його несла вниз не тільки течія, а й гнав и і тер.

Крістя Бусуйок сплавляв плоти від чотирнадцяти ропі» і вже тоді був якийсь дивакуватий. Прибувши до Думаю, він, на відміну від інших плотогонів, які верталися додому, довго стояв на березі. Бистрицю й Серет він знав так, ніби вони текли в нього на садибі. А над Дунаєм стояв заворожений.

— Куди він тягнеться вгору? — часто питав Крістя.

— До Угорщини, далі до німців…

— А вниз?

— До моря…

— А правда, що море не має меж?

— Та має, тільки ніхто їх не бачить, крім орлів, та й то не завжди, а лише після дощу, коли небо вимите й на ньому нема анінайменшої пилинки, навіть такої, як вістря голки.

— А кораблі можуть ходити отак, від берега до берега?

— Вони так і ходять, якщо їх не перекине хвиля. Ідуть до Туреччини і навіть далі…

Хлопець слухав усе, роззявивши рота. Він би хотів піднятися на корабель, пройти вгору, до угорців і німців, туди, де починається Дунай, він би хотів спуститися вниз до безмежного моря, простір якого видався йому казковим. Але кораблі проминали гирло Серету не зупиняючись, і він тільки й міг дивитись на них з берега.

Крістя Бусуйок був сам на світі, відколи себе й пам'ятав. Однієї снігової зими ченці з монастиря Дуреу знайшли його на соломі в кошарі. Хлопчик виріс, став монастирським послушником, бив у дзвони, натирав плитки у вівтарі. Але в чотирнадцять років, коли чернецтво вирішило зробити з нього благочестивого й смиренного монаха, хлопець перестрибнув через монастирський мур, мов жеребчик, який відчув, що на нього хочуть надягти хомут, і, взявши ноги в руки, опинився аж у долині Бистриці, в колибі діда Беладонни, старого й досвідченого плотогона.

Чому в старого було таке прізвисько і яке його справжнє ім'я, не міг згадати ніхто навіть того дня, коли несли на бідний цвинтар під горою. Може, тому, що він похмурий, але ж це не причина, бо одне — похмурість, а друге — мати отруйливу душу, як хлопець розумів це прізвисько.

Ось так хлопець і став плотогоном, замість того щоб бути ченцем.

Ішли кораблі по Дунаю, а хлопець проводжав їх великими очима. Він радий би піти з ними, але тільки дивився на високі щогли, на майстерно пошиті вітрила. Яке прекрасне видовище, коли йдуть кораблі!

— Дідусю, я хочу зробити одну дурницю!

— Цим ти мене не здивуєш!

— Я поставлю на пліт щоглу й вітрило!

— Тю на тебе! І справді дурниця!

На той час хлопцеві вже виповнилось двадцять. Він носив довге волосся, мав високе чоло, голубі очі й кохав одну достойну дівчину, доньку плотогона…

Та заграли сурми, сповіщаючи війну, засурмили в полях і в горах, до лісорубів і плотогонів. Лісоруби й плотогони одягли військову форму й пішли битися з турками османського паші…

А поки війна закінчилася, дівчина Крісті вийшла заміж за старосту з сусіднього села — чоловіка заможного й багатого.

Відтоді молодий плотогон спохмурнів, озлобився серцем, зробився жорстоким і став схожий на зів'ялу квітку. А коли через три роки помер і дід Беладонна, він став геть самотній, чоло його помережили зморшки, очі обрамили синці, скроні осріблились, виросла довга борода. І схожий він став на старого у свої двадцять і п'ять років.

Однак плотогоном Крістя залишався найкращим. Коли він виходив плотом на рівнину, то ставив попереду високу тичку, закріплював її, щоб вона не хиталась, І піднімав на ній величезне вітрило, пошите із власних сорочок.

І ось у травні, коли всі плотогони спустилися раз, Крістя спускався вже вдруге, женучи дві високі сосни, про які його просив шість тижнів тому в Галаці капрал Ієремія, знайомий ще із Грівіци, де їхні полки билися пліч-о-пліч проти османів.

Звісне діло, з двох сосен, хоч як їх зв'яжи, плота не зробиш, це знає кожен плотогон. Тому Крістя Бусуйок узяв ще шість, правда, не таких високих, — хай будуть, покупець на них знайдеться.

Крістя Бусуйок поминув гирло Серету і, на подив рибалок, городників та безлічі іншого берегового люду, пішов униз. Одні радісно скрикували, інші тільки роти роззявляли з подиву: це вперше пліт спускається по Дунаю, мов баркас.

Шостого дня перед смерком він прибув до Суліни, але проминув порт, бо не знав, що саме тут капрал Ієремія чекає щоглової сосни.

Північний вітер посилювався, мотузки вітрила ніби ошаленіли, а попереду здіймався якийсь стогін, мов грім, що падає в горах і стогне вже на інший голос за кожною вершиною.

І враз перед очима плотогона відкрилася спінена безодня. Море стогнало, перемішуючи сірі хвилі води з синіми хвилями затуманеного неба. Крістя дивився ошелешено, бо перед ним і було оте саме безбереге море, краї якого ніхто не може побачити, крім орла, та й то лише такої погожої години, коли нема ні хмаринки, ні туманцю в чисто вимитому небі.

Крістя Бусуйок проскочив маяк, опинився в протоці, а пліт його застрибав по хвилях, мов норовистий кінь. Кілька людей кинулись йому навперейми. Серед них був і високий кістлявий чоловік, дуже схожий на капрала Ієремію.

— Це ти, Бусуйок? — гукнув він з віддалі десяти кроків.

— Я, пане капрал. Привіз вам сосни на щогли!

А сосни почали вискакувати одна по одній на берег, і Ієремія, дивлячись то на них, то на плотогона, тільки чудувався.

— Ну й відчайдух, — сказав Герасім, підходячи ближче й дивлячись на навіженого незнайомця. — Б'юсь об заклад, що розуму в тебе ні на гріш, але все одно з хвилями воював відважно. Ти в яких морях плавав?

Крістя Бусуйок нічого не відповів, тільки витріщив очі. Неподалік стояв корабель, перший корабель, якого він бачив на березі. І, незважаючи на воду, яка дзюркотіла по ньому, плотогон рушив до судна.

Обійшовши корабля довкруг, Крістя дістав з-за пояса топірець, з яким ніколи не розлучався, і спробував дерево лезом, бо розумівся на дереві так, як гендляр на конях.

Усі спантеличено дивилися на нього: не сказав навіть «Добридень», а крутиться біля корабля, мов причмелений.

— Крісте! — крикнув Ієремія. — Не крутись там, бо ще впаде щось на голову.

А плотогон, хоч був мокрий як хлющ, упав на пісок і почав оглядати днище корабля. Потім вибрався по трапу на палубу. Вперше в житті він бачив корабель на березі; отже, це єдина нагода розкрити таємниці, про які він думав, відколи й пам'ятав себе!

Через п'ять тижнів корабель уже не був схожий на жертву катастрофи. Перед Крістею стояла голландська шхуна завдовжки двадцять п'ять метрів, завширшки сім метрів, висотою п'ять. Ясна річ, у воді вона осяде на дві третини і тоді не матиме вигляду журавля, що задер носа на піску.

Зараз не було видно й сліду катастрофи: все полагоджено, зашито, де треба — поновлено під наглядом Антона Лупана.

Усі люди дивувалися його знанням. Він міг відповісти на будь-яке запитання — знав, скільки треба крейди й гарячої лляної олії, щоб вийшла добра замазка, знав, як зсукати з тоненьких конопляних ниток канат, знав, як правильно тримати долото, як підігнати дошки й забити цвяхи під ребро так, щоб наступна дошка прикрила головку й зверху нічого не було видно… Студентом він кілька років переймав ці премудрощі від корабелів Сен-Мало, і його тодішнє учнівство пригодилося тепер.

За їдальнею з'явився навіс, де розмістилася кузня з усім необхідним начинням, позиченим на верфі. Тут з раннього рана й до вечірньої зорі трудився Хараламб, чорний від кіптяви й вугілля. Оскільки кожному ковалеві потрібен помічник, то він і взяв собі за учня Мігу, єдиного, хто не міг похвалитися, що знає якесь ремесло.

У перші дні всі дивились трохи скоса на нього й на його пса. Люди їхнього гатунку важко зав'язують дружбу. Вони ще зважували один одного тайкома на тих невидимих терезах, якими так важко зважити людську душу. А тут ще цей чабанець із своїм собакою…

Але Негріле доказав свою користь раніше, ніж вони могли подумати. Першого ж вечора він обійшов усіх, понюхав, пильно подивився на кожного, потім оббіг довкола барака та Ісмаїлового навісу й подався під кіль корабля, де уподобав собі лігво між двома колодами. А годиною пізніше, коли дід Іфрім, засвітивши ліхтар на маяку, за звичкою, що з'явилася в нього останнім часом, простував до барака заглянути в каструлі, його прогнав собачий гавкіт…

Досі щоночі люди по черзі вартували, щоб не підійшов якийсь зловмисник. Відтепер Негріле взяв на себе турботу сторожа.

Перший заприязнився з Мігу Хараламб, у якого він зараз за учня. Хлопець роздував горно, приносив вугіллі! воду, а коли майстер кидав на ковадло червоний шматок заліза, він хапався за молот і гатив з такою силою, що навсібіч снопами розліталися іскри. При кожному ударі молота Негріле підстрибував угору, гавкаючи то весело, то сердито. Іноді пес починав крутити хвостом, видно, пишався своїм роботящим господарем. А то хлопцеві інколи здавалося, ніби той готовий зайтися сміхом.

— Дивіться, він сміється з мене, дядьку Хараламбе! — здивовано казав молодий учень.

— Як же собака може сміятися, хлопче? Вигадаєш таке! Хіба він людина, щоб сміятися?!

— Сміється, єй-єй, чи я його не знаю? Він сміється й плаче достоту як людина, коли веселий або сумний.

— Та замовкни ти зі своїми вигадками!.. Бо хоч би й так, то чому йому сміятися з тебе? Що ти таке зробив?

— Йому смішно, що я чорний від вугілля.

Хараламб не знав, що відповісти, тільки знизував плечима, але відчував, яким близьким стає йому його учень.

— Не гаркай на нього! — докірливо сказав він одного разу Ієремії, бо йому здалося, ніби той підвищив голос на Мігу.

— Та ти здурів, чи що? — здивувався його двоюрідний брат. — Хіба я кричу на нього?

І справді, Ієремія мав добре серце і такий лагідний голос, яких пошукати. Але Хараламбові здавалося, ніби всі накидаються на бідолашного хлопця. І після його наполягань спершу Ієремія, далі Ісмаїл, а потім і Герасім пильнували, щоб поводитися з Мігу якомога лагідніше, а той, непомітно для всіх, ставав загальним улюбленцем.

Люди вставали рано-вранці, вмивалися морською водою, щось поспіхом їли, а потім квапилися до берега і бралися до роботи. Під навісом пахкотіло горно, гуло під молотом ковадло, співали пили й рубанки, дзвеніли молотки, чулися вигуки й крики.

Десь за годину перед обідом повар згадував, що треба відкласти шпатель, тесло чи долото й повертатися до своїх каструль. Іноді на кухонній дощці залишався шматок замазки. Іноді юшка віддавала запахом просмолених конопель або лляною олією.

Інколи вечорами до них приходив дід Іфрім, сідав на пісок, запалював люльку й починав баляндрасити.

Наймалися на роботу й інші люди, головним чином шити в портових складах вітрила для корабля. Антон часто навідувався до них, а ввечері вряди-годи зазирав до контори. Капітан порту жахливо мучився — на старості літ він вимушений був зазнати катувань, про існування яких навіть не підозрював. Чоло його проорювали глибокі зморшки, він водив носом по сторінках і бубонів:

— Б-а, б-а! Ба-ба…

Звідси Антон повертався до своїх, перекидався з ними словом-двома, загадував, що треба зробити завтра, потім ішов у барак і заглиблювався в книжки або в розрахунки.

Цього разу, повернувшись із порту, Антон побачив між своїми якогось бородатого незнайомця.

— Це той чоловік, про якого я вам говорив, пане, — пояснив Ієремія. — Я просив його пригнати сосни в Галац і переказати нам через когось, а він пригнав їх аж сюди!..

Плотогон стояв, втупившись у землю, і погладжував топірець, потім підвів сором'язливий погляд на Антона, трохи повагався і нарешті зважився.

— Ви йдете до моря, пане, — сказав він, розпростовуючи груди. — То я не прошу ніякої плати за пригнане дерево, а обіцяю бути корисним для вас і робитиму все, що ви мені скажете, тільки візьміть мене з собою хоч до Цареграда, бо я дуже давно хочу пройти цією дорогою!..

РОЗДІЛ V

ЕКІПАЖ

Цього вечора Ісмаїл аж землі під собою не чув від гордощів: плотогон уплітав, мов казковий велетень, а потім сказав так, як досі не говорив ніхто:

— Я ось що скажу: такої страви, думаю, не їдять навіть бояри у великі свята.

А якби кухар приготував свою знамениту мусаку!

Антон Лупан сидів на покуті і всміхався.

— Ви раді, що прибуло щоглове дерево? — спитав Ієремія.

— Радий, звісно, але ще більше радий, що до нас прибув такий славний моряк!

— Та й який моряк! З нього буде чудовий стерновий! — додав Герасім, не випускаючи плотогона з очей.

Той засоромився. Йому здалося, ніби з нього кепкують.

— Наберіться терпцю, — сказав він, похиливши голову, — і я ще покажу, на що здатний. Адже я лише сьогодні вперше побачив море.

— Заспокойся, хлопче! Ти нам до вподоби!

Крістя Бусуйок підвів очі й глипнув на Герасіма:

— Отже, ти не глузуєш із мене?

— Отакої! Хіба ти не зрозумів, що ми тебе хвалимо?

— Але дивись, не підведи нас! — почувся голос Антона. — Якщо хочеш дійти тільки до Цареграда, то кажи відразу, щоб ми знали, на що розраховувати.

— А ви куди йдете?

На це запитання треба було відповідати. Антон уже все пояснював Герасімові, Ієремії та Ісмаїлові. А зараз випадала нагода ще раз розказати все детально, хай би й Хараламб почув. Двоюрідний брат Ієремії не ходив по морях, але якби його вдалося вмовити приєднатися до екіпажу, це було б краще, аніж наймати незнайомого моряка.

Антон розгорнув на столі велику карту земної кулі. Навіть моряки вперше бачили таку карту. А Ієремія, Хараламб та Крістя, мабуть, не бачили ніякої.

— На цій карті вся наша земля, з континентами, морями й океанами, а ми ось тут! — почав Антон, ткнувши олівцем у якесь кільце. — Бачите, ось Чорне море, а на захід від нього — Румунія. Ви вважали, що вона безмежна, а гляньте, яка вона малесенька проти решти світу!

Ієремія приклав руку до рота й похитував головою — звичний жест селянина, коли він чимось здивований.

— Ой пане, яка велика наша земля! А хто ж ми проти неї? Лиш нікчемні кузьки!

— Дивіться далі, — провадив Антон, показуючи олівцем. — Ось Середземне море, біля нього Чорне здається малесеньким блюдечком. А Середземне, у свою чергу, здається ставком перед Атлантичним океаном… Коли у нас сонце заходить, в іншому кінці землі, на Алясці, Таїті чи на Гаваях, починає світати. Коли ми лягаємо спати, в інших краях люди починають день. Життя безперервно шумить на землі. Якщо спробуєш охопити хоч думкою обшир усього світу, то відчуєш, що ти вже не такий безпорадний перед ним, як вважає Ієремія. Я вирішив дістатися в один із закутків землі, де сьогодні ще лишилося місце, не досліджене жодним мандрівником.

— Отже, ми підемо на край землі? — важко видихнув Крістя Бусуйок.

Антон Лупан по черзі глянув на всіх. Герасім сидів, зіпершись ліктями на стіл, і на його виду не можна було прочитати нічого. Ієремія прибрав руку від рота і тільки кліпав очима, крадькома позираючи на всіх. Ісмаїл спохмурнів, і все, що говорилося потім, ніби й не стосу-пилося його. На обличчі Мігу з'явилося якесь запальне світло, жваві очі заіскрилися, хоч у них ще не згас колишній смуток. Він занадто малий для такої дороги!..

Хараламб насунув шапку на очі, склав руки на грудях і відсунувся від своїх сусідів — йому з ними нічого ділити.

— Хай буде й край землі, якщо тобі хочеться так сказати! — відповів Антон плотогонові. — Але ви не лякайтеся, бо дорога далеко не така важка, як здається. Це — як разів двадцять пройти до Пірея…

— Десь так! — потвердив Герасім з непроникним обличчям.

Решта всі мовчали. Навіть в очах Крісті, який стільки мріяв піти в далекий світ, зараз з'явився сумнів. Тільки Мігу, розчервонівшись, дивився жваво.

Антон Лупан почухав голову, несамохіть повторивши Ієреміїн жест. Цим людям набагато важче втлумачити те, що він роками обмірковував разів з П'єром. Чи зрозуміють вони все? Чи розповісти їм про мандрівку Дар-віна, про щоденник старого корсара, про експедицію, в якій загинув Арнольд Ваян?

— Я хочу, — нарешті сказав він, — дійти туди тому, що не дійшли інші, хоч вони й намагалися це зробити. Це клятва, яку я дав самому собі — не залишити недослідженим це місце.

— А навіщо, пане? — спитав Герасім.

— Навіщо?.. Якби перші мореплавці, котрі вирушали в далекі дороги, питали так, то ми, мабуть, і досі не знали б, що земля кругла. Ті, що мандрують у невідомість, приносять людям знання про світ, а наскільки більше ти знаєш, настільки впевненіше почуваєшся в ньому. Крім того, такі відкриття допомагають людям зблизитися між собою, зламують межі, які їх розділяють. Колись, коли всюди будуть прокладені дороги, коли ніде не залишиться жодного недослідженого місця, безкінечна земля не лякатиме ніскілечки і ми не будемо почуватися безпорадними на ній. Важко зрозуміти те, що я кажу?

Усі промовчали, тільки Мігу прошепотів: «Ні!», але Антон не звернув на це уваги, та й ніхто його не почув.

— А ти чому замовк, Ісмаїле? Раніше ти був сміливіший!

Кухар підвів свої жовті, ніби в зажуреного собаки, очі:

— Іти!

— Звичайно! — підтримав його й Герасім. — Ми моряки, і підемо туди, куди ви нас поведете!

— Добре, але я хотів би, щоб усі зрозуміли мою думку.

— Чого не зрозуміємо сьогодні, зрозуміємо завтра. У мене інше в голові: мандрівники, які пройшли світ, Магеллан, Колумб і хто там ще, бо я тільки чув про них, мали під рукою відповідні засоби, і все одно їм довелося скрутно. А як ми будемо виплутуватись? У вас у самого є чи хтось дасть гроші на таку дорогу?

— Для початку є.

— А потім хто платити? — цілком слушно спитав Ісмаїл.

— Не турбуйся, Ісмаїле. Платитиму вам я, ви навіть матимете частку прибутку.

— А прибуток де брати? — правив своєї кухар.

— Там, де брав його й кір Яні.

— Возити товар у Пірей, Стамбул?

— Так, до наступного літа возитимемо товар у Стамбул, у Пірей, скрізь по Середземномор'ю, де можна буде.

— А потім? — не вгавав Ісмаїл.

— На наступне літо, думаю, у нас буде досить грошей, щоб вирушити за Гібралтар до Пернамбуко, Ріо-де-Жанейро, Буенос-Айреса. Ясно? — відповів Антон, показуючи на карті дорогу.

Про Гібралтар кухар нічого не сказав, тільки коли олівець пішов через океан, він гикнув і затяг швидко, спантеличено:

— Аллах-аллах!..

— Ось куди нам треба дійти! — сказав Антон, зупинившись олівцем біля мису Горн, на найнижчій точці Південної Америки. — Ну, Ісмаїле, що ти на це скажеш?

— Товар возити — мало заробляти, — відповів кухар, трохи оговтавшись.

— Звідки ти знаєш?

— Кір Яні говорити.

— А ти хотів, щоб він тобі сказав про свій справжній заробіток? Тоді йому довелось би платити тобі більше.

Кухар і тепер не заспокоївся і все поглядав крадькома на океан, що розкинувся від Гібралтару до берегів Південної Америки.

Герасім, почухуючи голову, глянув на Антона і сказав із сумнівом:

— Пане, а наш корабель придатний для такої дороги? Я вже казав, що знаю його, але ж…

— Ти чого вередувати? — сердито підскочив кухар.

— Заспокойся, він не вередує, — втрутився Антон. — Чоловік спитав… Герасіме, як ти вважаєш, у Магеллана і в Колумба кораблі були більші? Чи зроблені краще? Я вже не кажу про весь досвід, набутий мореплавцями за кількасот років… Отже, не сумніваймося в нашому кораблі, а спитаймо самих себе, чи ми готові в таку дорогу.

— Уже спитали, — відповів Герасім, кивнувши головою. — З усіх нас моряки тільки ви, я та Ісмаїл…

— Ієремія теж кілька років ходив по морях.

— Я знаю. Знаю й цього парубка, який прийшов сьогодні, бо перший замилувався його відвагою. Я вже вам говорив, що з нього буде добрий моряк. Але якщо й так, то нас тільки п'ятеро. Треба ще, принаймні, трьох.

— Нема потреби напихати стільки людей на корабель. Якщо знайдемо ще одного, то буде досить, щоб мати три вахти по два чоловіки… Хараламбе, може, ти підеш?

Парубок засовався, настовбурчившись, мов їжак.

— Та я ж не моряк. Навіщо я вас зв'язуватиму?

— Ти нас не зв'язуватимеш. Навпаки, станеш нам у великій пригоді. Навчишся моряцької справи, чи не так, Герасіме?

— Навчиться, але поки навчиться, нам доведеться трудитись замість нього.

— Хараламбе, ти не відповів!

— Не піду я, пане! Ви не гнівайтесь, але в мене інше на думці.

— Бідна твоя голівонька! — почав кепкувати з нього Ієремія. — Ти одружишся тоді, як я стану ченцем! Ніби я тебе не знаю!

— Що будемо робити, Герасіме? — спитав Антон, трохи розчарований відмовою Хараламба. — Не хотілось би брати першого стрічного…

— А тут його важко й знайти. Та почекаймо, пане: цими днями має прийти «Пенелопа», щось вона довго затримується; може, я вмовлю Маруліса, він порядний чоловік і прекрасний моряк. Кір Яні тим часом поповнить екіпаж, отже, совість моя буде чиста.

— Згода. До відходу ще є час, почекаємо! — вирії шив Антон і зупинився поглядом на плотогонові — чи не поквапився він зарахувати в екіпаж цього сором'язливого й мовчакуватого чоловіка. — Крісте, ти вирішив піти з нами тільки до Стамбула?

— А мені, пане, однаково, що Стамбул, що край землі, — зніяковіло відказав Бусуйок.

Усі зайшлися сміхом від таких по-дитячому безпосередніх слів — чистих і щирих. Сміявся навіть Хараламб, незважаючи на свою їжакувату зовнішність. Тільки Мігу тихенько сидів у закутку й сумно дивився на Антона. Глянувши на нього, Антон кліпнув:

— Що з тобою, Мігу?

Хлопчина не міг вимовити й слова, хоч очі його промовляли все. На обличчі Антона з'явилась усмішка.

— Кажеш, чому ми про тебе не подумали? — спитав він, почухавши голову. — А ти хочеш іти з нами?

— Я пішов би, пане! — відповів хлопчина, і обличчя його спалахнуло. Він похнюпив голову й додав тихше, боязко зиркаючи з-під брів: — Тільки я ніколи не був у морі і геть нічого не знаю… — І враз, охоплений страхом, що може залишитись сам на цьому пустельному березі, вибухнув: — Візьміть мене, пане, я робитиму все, що ви скажете! Працюватиму день і ніч і, клянусь, не порушу слова!

— Врешті-решт, — обізвався Антон, — на кожному кораблі потрібен юнга…

— А що таке юнга? — спитав Мігу, важко дихаючи.

— Учень-моряк.

— То візьміть мене, пане, і я буду гарним учнем!..

— Що скажеш, Герасіме?

— Чи я знаю? Як самі вважаєте… Якщо по правді, то хлопець розумний, відважний. З нього може вийти гарний моряк.

Мігу слухав затамувавши віддих. У вухах дзвеніло, весь світ поплив перед очима. Ніби вві сні, він почув голос Антона:

— Але ж буде дуже важко, хлопче, нас чекає багато небезпек, минуть роки, поки ми повернемось назад… — Тут голос його забринів тихше, але ніби ще зухваліше: —… Якщо взагалі повернемось!

На якусь часину запало мовчання; моряк звичний до небезпек, він може не повернутися додому, і ця думка — частка його життя.

— Я згоден, пане!.. — прошепотів Мігу.

У цілковитій тиші шепіт пролунав як клятва на все життя. Антон кивнув головою й сказав уже іншим тоном:

— Ієреміє, завтра справиш морський одяг для Крісті й для Мігу!

Мігу почервонів, обличчя його стало, сказати б, мов ліхтар на вежі маяка.

— А Негріле, пане? — раптом гірко схопився хлопець.

— Візьмемо, звичайно! Чи ти хочеш, щоб ми й собаку нарядили в морський одяг?

Від крику Мігу Негріле стрепенувся й кинувся до нього — стривожено й допитливо водночас. І собака, і його господар одразу метнулися наввипередки довкола барака, і в темряві довго чулися радісні вигуки впереміш із гавканням. Коли вони повернулися — хлопець задиханий, розкошланий, собака, висолопивши язика, — усі готувалися до завтрашнього дня. Треба було законопатити палубу й пофарбувати обшивку. Кухар задоволено потирав руки, ховаючи усмішку в колючі вуса.

— Чого такий радий, Ісмаїле?

— Якщо фарбувати, то я потім писати-малювати…

На кораблі повинна бути написана назва. А хто це краще може зробити, ніж кок? Ісмаїл радів подумки, що нарешті покаже свою майстерність, за яку в Стамбулі так цінували його власники баркасів і каїків.

— Цього не треба буде! — сказав Антон (і так байдуже, розбійник!), навіть не здогадуючись, як він засмутив кока. — Ми виллємо на верфі літери з бронзи, — пояснив капітан.

— Виллємо?.. — спантеличено перепитав кок.

— Авжеж. Так вони не зітруться, не треба буде весь час підмальовувати їх пензлем.

Цього кок ніяк не міг збагнути. Він тільки похилив голову до землі, охоплений великим розпачем… Тонуть твої кораблі, Ісмаїле!

— А як наш корабель зватиметься, пане? — спитав Ієремія.

Кок глянув на нього, ніби на пришельця в іншого світу. Чи не однаково, як він зватиметься, якщо літери будуть вилиті з бронзи!..

Антон мовчав, згадавши, як він уже говорив про це з П'єром на пристані Галати. Чотири роки минуло відтоді!

— Назва корабля мусить ввібрати в себе жагу й устремління екіпажу, — сказав він майже тими самими словами, що й тоді. — Нас веде надія, отже, витлумачимо колишнє ім'я й назвемо наш корабель «Сперанца»[10]. І, думаю, це буде точно.

Люди знизали плечима. Назва видалася їм і не гарною, і не поганою. То пізніше вони відчують, що назва корабля буде для них всеохоплюючою і живою, мов ім'я рідної дитини.

РОЗДІЛ VI

ДОГЛЯДАЧ МАЯКА

У червні дні довгі, час ніби зумисне зупиняється для того, щоб люди могли зробити якомога більше. І вони працювали — від світанку до смеркання…

Одного дня перед обідом, оскільки кок не кликав людей до столу, Антон заглянув під навіс і побачив, що той щось майструє.

— Що це таке? — спитав він Ісмаїла.

— Потім бачити!

А потім усі побачили, що це звичайна собача буда, така є на подвір'ї в будь-якого селянина. Кок, у пориві натхнення, зробив ще й дверцята на завісах і навіть засув, а вгорі прорізав кругленьке віконечко, певне, мав на думці засклити його.

— Навіщо вона?

Ісмаїл підвівся, випростав спину, полегшено зітхнув і відповів, гордий, що додумався про це раніше від інших:

— А Негріле де спати?..

Антон почухав голову, визнавши подумки допущений прорахунок у своїх планах.

По обіді кок довершив роботу — пофарбував буду у жовтогаряче, а над дверима написав зеленим, голубим, червоним і жовтим (чого не зміг зробити на обшивці корабля) ім'я її нового власника.

Наступного дня буду перенесли на палубу й закріпили на кормі так, щоб її не змила жодна хвиля.

Це все відбувалося в середині червня, корабель невдовзі мали спускати на воду. Але до того часу сталися дві події. Перша дуже втішила Ісмаїла, бо дала змогу показати хист маляра, а друга відкрила важку таємницю, виповнивши тривогою серця всім, особливо Антонові Лупану.

* * *

Одного ранку, після того, як цілу ніч лютувала буря, кір Арістіде Панайотіс, власник портового шинку, побачив, що його стара вивіска валяється на землі, прибита грязюкою.

Дід Іфрім, щойно погасивши ліхтарі, тепер повертавсь і побачив невтішного торговця біля так понівеченої вивіски, ніби чорти нею гралися.

— Кіре Арістіде, — обізвався доглядач, — я можу тобі зарадити!

— Як?

— Коли кажу, не питай більше нічого! Дістань тільки нову бляху.

Кір Арістіде у своєму горі геть забув про Ісмаїла, хоч той давно просив намалювати нову вивіску, котра личила б, як він казав, справжньому палікарові. А дід Іфрім не забув, бо недавно Ісмаїл намалював його портрет на великому шматку пап'є-маше… Навіть баба, хоч яка вона проклята, сплюнула, щоб не зурочити, побачивши діда на портреті, гордого, мов імператор, червонощокого, ніби йому двадцять років.

Ось чому доглядач маяка подався до Ісмаїла, майстра-маляра. Той, лишень почувши, яку радість послав йому аллах, покинув усе, схопив пензлі, фарбу і, навіть не спитавши дозволу в Антона, подався до шинку. Правда, роботи тут залишилось мало, а людей вистачало.

Захопившись малюванням, Ісмаїл забув про свої обов'язки кухаря. Та якби навіть приготував щось, то люди навряд чи їли б.

Дід Іфрім покрутився трохи внизу, потім піднявся на борт до стернового. Антон разом з Мігу закінчував розрахунки робіт. Знедавна Антон відкрив, що вівчарик, хоч і дуже малограмотний, однак легко схоплює смисл друкованого слова, а цифри — ті ніби взагалі не складають ніяких труднощів для нього. Невдовзі в особі Мігу він мав помічника, на якого й не сподівався, коли брав хлопця в екіпаж.

Зараз Мігу писав цифри, які йому диктував Антон. Хлопець важко водив незвичною до олівця рукою, насуплений, але коли перейшли до додавання, обличчя проясніло, очі засвітилися, мов живе срібло, а підрахунки робив одним подихом, ніби в голові була лічильна машинка.

Знадвору крізь цюкання сокир і стукіт молотків долинув голос діда Іфріма:

— Чув бурю цієї ночі?

— Аякже, що я, мертвий!

— Ого, буря була куди твоє діло! У грека зірвало вивіску, в мене погасило ліхтар на маяку! А як стогнало море! Точнісінько як і тоді, коли вас викинуло на берег.

Герасім повернув голову і здивовано глипнув на нього.

— Діду, ідіть спати! Що за нісенітниці ви верзете?

Дід Іфрім закліпав очима, покрутив головою, потім зайшовся п'яним сміхом:

— Справді, то були не ви… Ага, то були оті!.. Бо якби ви, то хіба б ви ходили зараз вільні?

— Ідіть, діду, звідси, бо баба поб'є кадкою по голові!

Доглядач маяка ковтнув ще горілки з пляшки, яка була в нього в кишені, глянув на Герасіма і враз закам'янів, витріщивши перелякані очі.

— Кидай пістоль! — гаркнув він, метнувшись назад, до люка.

Негріле почав затято гавкати, бігаючи навколо корабля. Антон став на порозі барака з записником у руці, його ніби підштовхував якийсь дивний неспокій, і він отетеріло дивився на діда Іфріма.

— Хлопці! — гукнув Герасім, перехилившись через поручні. — Ідіть хтось сюди й заберіть його звідси.

Але старий уже отямивсь і засміявся, мов дурень, показуючи щербаті зуби.

— Отже, це були не ви!.. — сказав він. Потім пильно глянув на Герасіма: — А ти дуже схожий на нього!

— На кого?

— Еге, на кого!.. На стернового! — Він на мить замовк і повторив; — На стернового! Він теж був такий сильний, як ти, тільки, здається, трохи нижчий. Так, нижчий, це точно. І ще в нього був шрам, отут-о, на обличчі.

Антон Лупан випустив записника з рук.

— Шрам на обличчі? — пробелькотів Герасім.

Сталося щось незбагненне. Ці слова викликали в його голові справжню бурю. Він пильно глянув на Іфріма, щось зважуючи.

— Його звали Сотір?

— Сотір! Так називав його високий француз…

Антон Лупан за два стрибки по трапу опинився на палубі. Герасім уже схопив старого за горлянку й гаркнув:

— А ти звідки знаєш?

Ось воно, оте справжнє запитання!

Чотири місяці були вони поряд із дідом Іфрімом, зустрічалися майже щодня, іноді пригощали. Поміж людей у порту і в місті його вважали за людину порядну, яка боїться бога й своєї баби, тільки що випивака й базіка.

Легко зрозуміти, що зчинилося в душі Антона. Але й Герасім розбурхався не менше. Сотір, стерновий з «Есперанси», — його гарний друг.

— Він був мені як брат, але я давно втратив його сліди. Моряк роками може не зустрічатися зі своїми приятелями. Кажи, що з ним сталося, розбійнику, бо задушу!

Антон Лупан ледве вирвав старого з його рук.

— Він скаже нам усе. Не поспішай, Герасіме! Зараз хай він віддише, бо ти його придушив.

Герасім сів на люк, намагаючись притлумити лють, що клекотіла в ньому.

Поки він сидів, обхопивши голову руками, старий, про якого думали, що він ледве дихає, розплющив одне око, потім друге, враз підхопився, мов сарана із стерні, і скочив через парапет з висоти п'ять метрів. Спершу можна було подумати, що він так і розтягнеться на піску. Але наступної миті той уже мчав до комишів, пригнувшись аж до землі, мов польова миша, і ніхто його не наздогнав би, та Негріле стрілою майнув за ним, стрибнув на спину й повалив на землю.

Старий спершу все заперечував, нарешті зізнався. Він знався з піратами Безбородого рівно десять років, але тільки давав їм притулок, переховував у комишах, іноді приносив їсти та возив награбовані речі в Галац, де збував купцям.

— І більше нічого, люди добрі, клянусь вам, ось хрест святий! Я не ходив з ними, не грабував, не вбивав!

— Брешеш! А звідки ти знаєш, як усе тут сталося? Звідки ти знаєш Сотіра?

І дід Іфрім розказав усе. Потвердив, що стернового зарізав він сам, власноручно, загнавши ятаган у груди, коли Безбородий схопив його ззаду за руки. При світлі блискавки він і побачив у бідолашного моряка глибоку борозну на лівій щоці, це обличчя й досі ввижається йому вві сні: Сотір упав біля стерна, намагаючись дотягтись до пістолета, що валявся долі, й вистрілити ще раз, перш ніж віддати богу душу… Так загинув весь екіпаж, захоплений зненацька серед ночі. Марно моряки стріляли наосліп з пістолетів і рушниць — вони нічого не бачили, а пірати підкрадалися поповзом під парапетом з-за щогл і знали заздалегідь, що треба робити.

Далі Антон згадав те, що старий казав йому раніше. Ніхто не прийде на допомогу нещасним, коли пірати нападають і грабують викинутий на берег корабель: люди в місті сидять, замкнувшись, охоплені страхом. Тільки другого дня, коли пірати вже давно заховались по своїх кублах у комишах, нагодиться якийсь милостивий чоловік, перш ніж забрати сяке-таке добро, що залишилось тут, закопає тіла в пісок. Багато, мабуть, на цьому безлюдному березі лежить моряків, похованих без могильного насипу, бо ніхто не знає ні їхніх імен, ні бога, якого вони згадували перед смертю.

— Француза хто вбив? — здавлено спитав Антон.

Доглядач маяка витріщив очі й глибоко захрипів.

— Кажи, вбивце, бо я тебе не випущу живим! — заревів Герасім.

— Не знаю… Коли впав стерновий…

Слова його ледве можна було розрізнити. Коли впав Сотір, почувся звідкись, ніби згори, голос, який щось гукав до стернового незнайомою мовою. «На щоглу, за французом!» — гаркнув Безбородий. Він знав усі чужі мови. Тут блиснуло ще раз, і, підвівши голову, Іфрім побачив того француза, який добрався вже до половини щогли, — він був тільки в сорочці, білявий, високий і слабкий, але неймовірно затятий, стріляв з пістолета й дерся все вище — щоб не потрапити в полон.

Антон так стиснув кулаки, аж нігті вгрузли в тіло, хоч він нічого й не відчував.

— Далі! — видихнув.

Доглядач маяка глянув на нього закривавленими очима, кілька разів крякнув, сплюнувши червону слину, заплющив очі, глибоко зітхнув і витягнувся на піску, ніби дух з нього вилетів.

— Кажи далі! — прошепотів Антон, охоплений тривогою, якої не міг погамувати.

Та все марно. Старий лежав нерухомо й німо. Герасім знову кинувся до нього, але люди зупинили:

— Облиш, він уже готовий! Отямиться — тоді й спитаємо!

— Мігу! — звелів Антон. — Знайди капітана порту й поліцейського, хай негайно ідуть сюди!

Хлопець разом з Негріле побіг, а люди похмуро сіли на пісок. Нікому не хотілося братися до роботи.

Через якусь часину старий убивця сторожко розплющив очі, тихесенько, непомітно підтягнув ноги, потім миттю підхопився і блискавично метнувся в зарості. І це було так несподівано, що всі тільки розгублено глянули йому вслід. Опам'ятавшись, кинулись навздогін, та за старим і слід прохолов…

Його шукали цілий день, обнишпоривши всі комиші, загрузали в трясовині у плетиві гирл і проток, заходили в гнилу воду по пояс або й по шию… Цілий день лунали в заростях собачий гавкіт і крики та лайки людей, — але все марно… Вони вже ніколи не дізнаються про долю старого вбивці… Він зник, мов крізь землю провалився…

Герасім, почорнілий на виду, цілу ніч крутився в своєму гамаку в бараці, стогнучи.

Антон Лупан, підклавши руки під голову, теж лежав, втупившись розплющеними очима в непроникний морок. «Може, він не загинув?» — уже вкотре питав він сам себе, охоплений тривогою, якої йому довго не вдасться погамувати. Так, цілком можливо, що П'єр тоді врятувався і блукає десь по світу. Після подібних потрясінь люди іноді виходять несповна розуму, втрачають пат м'ять, живуть і не знають, ні хто вони, ні звідки. Може, й тут так само, а може, інакше. Неспокій охоплював Антона, а темрява окутувала крихту надії, заронену старим розбійником…

Коли запали сутінки, світло на маяку не засвітилося. По той бік протоки біля води допізна стояла баба з кадкою в руці, а може, так вона простояла й до ранку, бо коли розвиднилось, баба стояла на тому самому місці, непорушна, мов стовп, тільки риб'яча луска на оці блиснула в промені сонця, що сходило. В обід прийшов чоловік, присланий доглядати маяка замість утікача. Тоді стара зв'язала свої пожитки в вузол, сіла в човен і погребла до протилежного берега протоки, сиділа вона рівно, тільки руки злітали з веслами. Припливши, витягла човна на берег, перекинула його догори дном, ударила каменюкою, проламала днище, щоб ним уже ніхто не міг скористатися, і пхнула в протоку — хай несе вода до моря. А сама, закинувши вузол за спину, з кадкою в руці пішла до порту, там сіла на землю, чекаючи пароплава, ні до кого не обзиваючись жодним словом і нікому не відповідаючи. І отаку, німу й ніби без людської душі в тілі, ввечері її узяв пароплав, щоб завезти хтозна-куди вгору по Дунаю…

* * *

Через кілька днів «Сперанца» погойдувалась на хвилях неподалік від берега. Буксир, з капітаном якого Антон домовився напередодні, прийшов на світанку і легко стягнув канатом шхуну на санях по піску, а потім завів у море, на глибину.

За інших обставин це була б радісна подія, як завше, коли спускається на воду корабель, але Антона гнітили гіркі турботи. У людей, які тепер знали причину його смутку, був такий самий настрій.

«Сперанца» з готовими щоглами, що лежали на палубі, попрямувала до порту, услід за буксиром, який задимлював чисте небо. «Потужна машина! — подумав Герасім, тримаючи в руках стерно. — За одну годину зробила те, чого двадцятеро людей з підоймами не зробили б за день. Потужна, але занадто гуде й димить».

Біля пристані Антон стрибнув на палубу вантажного пароплава — він уже домовився з його капітаном. Ісмаїл і Герасім кинули швартови, два матроси на вантажному судні зловили їх і прив'язали до кнехтів.

До Антона підійшов капітан вантажного пароплава.

— Будемо зараз піднімати? — спитав він, показуючи на щогли.

— Так, зараз, бо корабель без щогл — мов людина без голови.

Загув підйомний кран, стріла повернулась — і гак повільно опустився прямо в руки Герасімові, який швидко вчепив на нього першу щоглу, маленьку. Маленька-маленька, але коли вона почала підніматися вгору, стало видно, яка вона насправді велика.

— Яка її довжина? — спитав капітан, коли друга, довга щогла зводилась у небо.

— Двадцять п'ять метрів, — відповів Антон.

— Де ви їх знайшли, такі довгі й рівні?

— Тут, у наших горах.

— Чудові сосни у вас!

— І люди теж! — відповів Антон, зирнувши на Крістю.

Плотогон стояв на палубі «Сперанци» і, задерши голову, дивився, як щогли вершечками чіплялися за пухнасті хмари на небі. Це були величні щогли, і Крістя, широкоплечий, з дужими грудьми, з бородою, що розвівалась на вітрі, теж був величний…

— Гей, пане! — гукнув Герасім. — Аж тепер я почуваю себе на своєму місці!

До обіду щогли були надійно закріплені, і люди почали вантажити на борт свої пожитки. Тільки Хараламб не мав нічого — він був тут гість, а не моряк.

Останнім без ніякого остраху на палубу піднявся Негріле, ніби все життя жив на кораблі. Ісмаїл зустрів його на трапі і підвів до жовтогарячої, так майстерно зробленої буди. Але пес, усім на втіху, обійшов буду, зацікавлено понюхав її, потім задер ногу на розмальовані двері, безсоромно дивлячись просто в вічі Ісмаїлові. Весь екіпаж аж ліг зо сміху. А Негріле, ніби йому байдужісінько до всього і до всіх, подався по палубі, принюхуючись до кожного місця, далі скочив на люк і влігся на осонні.

Сьогодні, як і першого дня, екіпаж обідав у кіра Панайотіса. Ісмаїл не мав змоги готувати, але якби й приготував, то все одно довелось би все викинути за борт, такий він був сердитий. Що з того, що на шинку красується тепер нова вивіска «У палікара веселити», намальована його рукою, коли цей триклятий пес так виставив його на посміх?

Після обіду всі розійшлися по своїх місцях, як їх і розставив Антон. Перш за все поставили бугшприт, цю дивну щоглу, яка стриміла над форштевнем, мов вус велетенського жука. Закріпили його ватерштагом знизу, до форштевня, товстими канатами до обшивки, а штагами — до фок-щогли (так називається передня щогла на носі). Герасім виліз на нього й почав прикріплювати розтягнуту на всю довжину бугшприта сітку.

— А для чого вона, дядьку Герасіме? — спитав Мігу, який єдиний тинявся по палубі без діла.

— Щоб ти не впав у воду, коли ітимеш по бугшприту! — відповів стерновий, ховаючи усмішку у вуса.

— Ну, без жартів, дядьку Герасіме.

— Які ж це жарти, хлопче? Хіба ти не юнга?

— Так, юнга.

— То чому ж ти дивуєшся? Місце юнги саме отут, де я зараз!

— Тобто, на цьому, як ви його називаєте, бугшприті? А що ж мені там робити? Ви глузуєте з мене, дядьку Герасіме!

— Аніскілечки. Бачиш, тут, попереду, кріпиться трикутне вітрило, яке називається фок. Щоб підняти його або опустити, треба пройти по бугшприту.

Мігу опечалено сів на палубі.

— Але ж мені страшно! — признався він.

— То тільки спершу, — підбадьорив його Герасім. — Згодом звикнеш. Поки подолаєш страх, ходитиме хтось інший, а ти дивитимешся.

Серце в хлопчини стало на місце. Він глянув униз на воду, глянув на бугшприт, і той уже не здався йому занадто довгим.

— Дядьку Герасіме, а можна, я підійду до вас зараз?..

Повертаючись із контори, Антон Лупан побачив, що Мігу на самісінькому кінчику бугшприта закінчує прив'язувати сітку, а Герасім, підібгавши по-турецькому під себе ноги, сидить на палубі й милується його спритністю.

— Що ти про нього скажеш, Герасіме?

— Якщо не гнутиме кирпи, то буде з нього гарний моряк.

— Покваптеся закінчити все якомога швидше, бо сьогодні будуть готові вітрила, а завтра вийдемо в море на ходові випробування.

— Добре, пане. Нам залишилось зовсім мало.

— Що саме, дядьку Герасіме? — спитав Мігу.

— Оці дубові дощечки треба прикріпити між вантами, як щаблі. Коли вилазитимеш на щоглу, то буде легше.

— Ет, на щоглу я вилізу й без них, я на це майстер!

— Майстер?! Ну, хлопче, ти вже знахабнів! Де ти бачив щоглу в своїй кошарі у горах?

— Щогли не бачив, дядьку Герасіме, зате високих дерев скільки завгодно!

— Отак?! — аж тепер збагнув усе стерновий. — Отже, ти лазиш, мов білочка? Ану, давай для початку на малу щоглу!

Мігу швиденько зняв чоботи, бо відколи став юнгою, то ходив не в постолах, обхопив щоглу руками і, допомагаючи собі голими п'ятками, поліз по ній, уявляючи собі, що видирається на високу смереку в лісі. Біля хрестовини зупинився.

— Ще вище, дядьку Герасіме? — спитав він звідти.

— Вище! Аж до клотика!

Діставшись до верхівки щогли, Мігу схрестив ноги на гладенькому дереві і звідти глянув униз. Першої миті він ледь не зомлів. Дунай виднівся, мов сіра сонна змія. Кілька пароплавів і баркасів були ніби маленькі блохи, а зелені комиші в добрий людський зріст здавалися ланом пшеничного вруна. Усе було звідси мале-мале, тільки море розкинулося ще ширше. Мігу повернув голову у другий бік, до землі. По пристані йшов Ісмаїл з мішком за плечима, зігнувшись під його вагою. Негріле грався з кухарем, хапаючи його за поли. Видно, кок забув образу, і тепер вони знову здружилися.

— Дядьку Ісмаїле, гляньте вгору!

Мішок зі спини кока впав на землю.

— Зараз-зараз злазити вниз!

Угледівши свого господаря так високо, Негріле стривожено загавкав, потім стрибнув на палубу, сперся лапами на щоглу й почав вити.

— Ну, давай униз, Мігу! — звелів Герасім, цілковито задоволений спритністю юнги.

Швидко минали пообідні години. Були прибиті щаблі на велику щоглу, залишились вони й для малої, стали на свої місця реї, прикріплені на довгі балансири, канати й шкоти на блоках тільки чекали, щоб їх натягнули, бракувало лиш вітрил.

Невдовзі на кораблі зібрався весь екіпаж, і тут почалося таке, чого Мігу досі не бачив. «Сперанца» змінювала свій вигляд щохвилини. Принесли вітрила, прив'язали до рей, де вони й мали бути, — тільки потягни за фал і піднімеш їх. На палубі біля фок-щогли з'явилися дві бочки, по одній біля кожного борту, їх поставили на бруси, заокруглені за формою бочок, і міцно прив'язали мотузками.

— А це для чого? — спитав хлопець Герасіма.

— Для води, Мігу, бо інакше що будемо пити і як готувати їжу в дорозі?

Потім принесли бочку з рапсовою олією для ліхтарів і ще одну, з гасом, для ламп, а на високій щоглі, мов з-під землі, з'явився бронзовий дзвін. Хлопець підійшов ближче, зацікавлено оглядаючи його, побачив на ньому літери й прочитав по складах:

— Спе-ран-ца.

— Ісмаїле! — гукнув Антон Лупан, вийшовши з каюти. — Давай вечеряти, поки не налетіли комарі.

Уперше він був одягнутий по-морському, хоч міг носити цей одяг весь час. Але, мабуть, оскільки не було корабля, то не хотів здаватися нікому сухопутним капітаном.

Тепер усе відбувалося інакше, ніж на суші, — чи, може, Мігу так здалося.

Ні, таки щось відбувалося! Бо й хліб, і баранина особливо смачні, і Ісмаїл, хоч і бурчав, здавався лагідним, і цей дзвін на щоглі так таємниче виблискував у сутінках, і Дунай так незвично схвильований, наче й він чекав, що станеться щось із «Сперанцою»… Тільки Хараламб був ще самотніший у своєму селянському одязі…

— Хлопці, — обізвався Антон під кінець вечері, — відтепер ми починаємо моряцьке життя. Ми не будемо поліцейськими один для одного, але ви повинні без ремствування виконувати всі мої розпорядження. Герасіме, ти, як старший стерновий, будеш моїм помічником і начальником команди. Признач людей сьогодні на нічну вахту. О восьмій годині заступає перша вахта. Не забудь поставити ліхтар на щоглу. Завтра, якщо буде сприятливий вітер, вийдемо на ходові випробування в море…

Так, почалося морське життя. Геть, ну геть інше, ніж на землі.

— Бам-бам! — почувся дзвін на щоглі.

Мігу лежав на верхній койці, а внизу під ним стерновий. Праворуч були койки для Ієремії й плотогона, Ісмаїлові залишалася одна з двох під обшивкою, і він з годину вагався, котру ж вибрати. Нарешті, коли його здолала дрімота, він упав на найближчу й заснув мов убитий.

— Бам-бам, бам! — знову долинуло знадвору бамкання дзвона.

— Дядьку Герасіме, чому він дзвонить?

— Відбиває години вахти. Ну спи, Мігу, бо завтра важкий день.

— Я вже сплю. А дядько Ієремія на вахті?

— Так. 0 дванадцятій заступить Бусуйок, а о четвертій я.

— А мене ви коли поставите на вахту?

— Трохи пізніше, коли привчишся до морської справи.

— Але ж дядько Ієремія…

— Він уже був моряком… Та чому ти, в дідька, не спиш?

Ісмаїл розплющив очі, перейшов на друге ліжко й пробурмотів:

— Завтра працювати. Вночі спати-хропіти!.. Невже шепіт Мігу не дає йому спати?

Дзвін на палубі тричі вибив два короткі удари й один довгий.

— Уже пів на дванадцяту, — сказав стерновий.

— Звідки ви знаєте?

— Зараз я поясню тобі, причепо, бо, бачу, що не відстанеш.

— Я слухаю, дядьку Герасіме. — Мігу аж перехилився через край койки.

— Бачиш, на кораблях моряк стає на службу через кожні чотири години — о дванадцятій дня, о четвертій по обіді, о восьмій вечора і так далі. Цей час називається вахтою. Ясно?

— Ясно. А при чому тут дзвін?

— Тут ось що. Вахтовий щопівгодини б'є у дзвін. Якщо він став о восьмій вечора, як, приміром, Ієремія, то о пів на дев'яту б'є один раз. Це означає півгодини. О дев'ятій він б'є двічі, це означає, що минула година від початку вахти. І так далі, додаючи по два удари на кожну годину. Щойно ти почув, як вибили тричі по два удари, це означає, що від восьмої години, тобто від початку вахти, минуло три години. А оскільки потім був ще один удар, довгий, то це…

— Одинадцять з половиною, дядьку Герасіме! Тепер мені ясно!

— Але це означає й ще одне: пора замовкнути!

— Мовчу… Але я хотів би спитати ще: звідки дядько Ієремія знає, що так треба вибивати?

— Я навчив сьогодні всіх.

— А якби я вас не спитав, то ви мені й не сказали б!

На палубі почулись кроки, потім голос Ієремії:

— Бусуйок, ти спиш? Вставай!

Плотогон пробурмотів щось крізь сон і перевернувся на другий бік. Але Ієремія взяв прута на палубі, просунув крізь ілюмінатор і штурхонув ним.

— Ну, соньку, вставай!

— Дядьку Герасіме, — спитав Мігу, коли Крістя пішов по трапу, ступаючи по східцях, наче по колодах на плоту. — А звідки вони знають, коли треба вибивати? У них є годинник під рукою?

— Аякже. Капітанів.

Надворі вдарив дзвін, сповіщаючи про закінчення першої вахти.

— Уже північ, Мігу. Якщо не замовкнеш, кінець дружбі.

— Я вже сплю! Тільки ви ще не сказали, навіщо треба вибивати.

— Щоб усі знали, скільки часу минуло…

— А навіщо це знати, коли всі сплять мов убиті!

— Ну, бісеня, це вже забагато запитань! Є дуже великі кораблі, на них десятки моряків… Там сплять не всі… А потім, хоч-не-хоч, це давній звичай — і моряки дотримуються звичаїв краще, аніж усі інші люди.

Ісмаїл зненацька зупинився посеред кубрика.

— Якщо ти не мовчати, то я тебе купати в Дунаї!

Тільки тепер юнга, скріпивши серце, вмовк. Невдовзі він почув, як похропують Герасім і кок. У кубрику гуло, ніби тут було повно джмелів, як у лісовому дуплі. Крізь ілюмінатор заглядав місяць, обмацуючи долівку срібним променем. За бортом тихенько хлюпотів Дунай.

— Бам-бам, бам! — долинуло знадвору.

«Пів на другу!..» — прошепотів Мігу, провалюючись у сон.

Тільки острах торкнувся його дрімоти — щоб не приснився дід Іфрім, як він снився раніше, ще коли хлопець не став моряком.

РОЗДІЛ VII

ДОШКИ В ПІРЕЙ

Коли Мігу проснувся, в каюті не було нікого, а в ілюмінаторі замість місяця гойдалося сліпуче сонце.

— Комедія! — буркнув юнга, зіскакуючи з койки, але враз похитнувся, ледве втримавшись на ногах.

Знадвору долинав якийсь дивний шум, ніби лотоки шуміли.

— Ми вийшли в море! — вигукнув хлопець, кидаючись до дверей.

На палубі Мігу спантеличено протер очі: землі ніде нема, і спробуй здогадайся, чи ти біля Суліни, чи під Стамбулом, тільки морська вода, така спокійна здалеку, розгойдується велетенськими валами… Він три місяці дивився на море з берега, та чи міг знати, що воно так витанцьовує?

— Доброго ранку! — почувся за спиною голос Антона.

Капітан стояв на носі й дивився в підзорну трубу.

Юнга злякано обернув до нього голову:

— Ми вже вирушили на Стамбул? А я хотів послати додому листа…

— Заспокойся! Хіба ти забув — учора ми вирішили, що сьогодні виходимо в море на випробування?

Зненацька вітрила зашуміли, щогли «Сперанци» вигнулись і потягли корабель у хвилі, аж вода дійшла до парапету. Мігу вчепився за люк.

— Ми не перекинемось?

Ніхто йому не відповів, усі займались своїми справами, так ніби палуба стояла рівно.

— Чому корабель іде так, на борту?

— Бо вітер по траверсу, а в нас нема баласту.

— Справді? — буркнув юнга, не второпавши нічого.

— А тобі не зле в морі? — спитав його Антон. — Нічого не болить, не нудить тебе?

— Ні, пане, я почуваю себе добре. — А їсти хочеться?

— Навіть дуже.

— Отже, в тебе морська душа. Ісмаїле, зараз гість прийде до столу!

Проковтнувши сніданок, ніби він цілий тиждень не їв, Мігу пішов подивитися, що робиться на кораблі. Він подався вздовж парапету, косуючи одним оком на хвилі, які підводили голови, готові метнутися вперед.

— Доброго ранку, дядьку Герасіме! — привітався він, діставшись до стерна. — Скажіть, будь ласка, що це таке — вітер по траверсу?

— Це вітер, який віє збоку, отак, як зараз.

— А що таке баласт?

— Різноманітний вантаж — пісок, каміння, який кладуть у трюм, коли нема іншого вантажу, щоб корабель осів у воду. Бо інакше при сильному вітрі він може перекинутись.

Навіть перекинутись? А в них же нема баласту!..

Однак тут відбувалися тільки випробування, тобто люди перевіряли управління вітрилами, ходові якості корабля, самі звикали до нього, адже дехто зовсім не знав моряцької справи.

Коли бугшприт показав на Зміїний острів, Антон вирішив повертатися в Судіну.

— Знаєш, яка в нас зараз швидкість, Герасіме? — спитав він, перехилившись до стерна. — Чотири вузли! А бриз тільки дихає!

— Я ж вам казав, пане, такого ще одного корабля нема більше в світі! Ви побачите його в шторм!

Мігу вперше чув деякі слова: бриз він ще уявляв собі, а кого спитати про вузли?

— Усім стояти по місцях! — крикнув капітан.

Люди розбіглися по палубі кожен на визначене йому місце, але не було ні поспіху, ні суєти.

Лунали команди, шуміли вітрила, крутилося стерно, і коли юнга отямився, то сонце вже світило в потилицю, а не в очі. «Сперанца», мов слухняний кінь, який відчуває вуздечку, змінила курс і тепер ішла до Суліни, тягнучи за собою білу борозну в синьому морі.

— А мені що робити? — спитав Мігу капітана.

— А ти дивись і запам'ятовуй усе, що тут робиться.

Це теж наказ, який треба виконувати. Мігу озирнувся довкруг, але нічого особливого не відбувалося, тільки море з голубого ставало сірим, Ієремія та Крістя Бусуйок, помивши палубу, зайнялися кожен тим, чим підказувало серце, — перший у затінку під великою щоглою чистив ганчір'ям заіржавілого мушкета, другий гуляв поглядом по вітрилах. Негріле тримався біля капітана на носі, ніби його хтось поставив пильнувати за безкінечним морем, Герасім вдивлявся в далину з-за керма, Ісмаїл дофарбовував шлюпку.

Вештаючись по палубі від носа до корми, шмигаючи під реями, Мігу навіть не помітив, що з певного часу не відчуває хвилювання моря, не боїться навіть тоді, коли корабель сильно нахиляється.

Тільки-но вони пришвартувалися в порту, як на палубу стрибнув огрядний чоловік і спитав, де капітан.

— Я — Леоніда Велісаратос, експортер із Бреїли. Ви не чули про мене? — почав він швидко.

— Не чув, але ви все одно заспокойтеся, бо цим не виграєте нічого, кіре Леонідо!

— Та як же мені заспокоїтись? Ви ж навіть не знаєте, скільки я настраждався!..

Поки купець галасливо скаржився, Герасім облишив роботу, підійшов ближче і став уважно прислухатися.

— У мене гниє ліс у порту!

— А про що мова, пане? — спитав капітан «Сперанци».

— Дивіться, нинішньої весни я домовився з кіром Яні, що він «Пенелопою» зробить два рейси з будівельним лісом до Пірея. Я навіть доставив товар сюди, щоб кір Яні не піднімався до Бреїли…

Герасім ступив ще крок уперед і нашорошив вуха, хоча не виказував жодним рухом інтересу до незнайомця та його біди.

— Я дотримав слова і послав ліс сюди ще перед Великоднем, — вів далі кір Леоніда стражденно. — А він лежить он на пристані і гниє, вісім вагонів чудових букових дощок!..

— А ви не намагалися знайти другого капітана? — співчутливо спитав Антон Лупан.

Герасім підступив ще на крок ближче.

— Шукав, та не знайшов, — бідкався купець. — Приходить мало суден і малі, а ті, що проходять, то вже зайняті… Пропаде товар або впаде в ціні — і мене здійме на сміх кір Піколакі в Піреї.

— Пане, — зрадів капітан, що йому поталанило з товаром. — Якщо ви нам довіряєте, то ми саме готуємось піти в…

Тут Герасім ступив ще крок і опинився між ними.

— А як же бути з пшеницею кіра Лівардіті? — спитав він з найсерйознішим виглядом.

— Який Лівардіті? — здивувався Антон. — Вперше про нього…

— Отакої, а я й забув вам сказати. Ходімо в каюту, я віддам вам гроші, бо вчора одержав завдаток. А ви, — не дуже ввічливо сказав він купцеві, — почекайте тут, я зараз повернусь.

— Ну, скажи-но, шахраю, що ти надумав? — спитав Антон, коли вони зайшли в каюту.

— Ви скільки ходите по наших портах, пане? — хитро всміхнувся Герасім.

— А який тут зв'язок з моїм запитанням?

— Хіба ви не чули, як тут, у нас, вершаться справи?

— Гаразд, але баєчка з кіром Лівардіті шита занадто білими нитками! Думаєш, він не бачить!

— Йому лишається тільки заплющити очі. Зараз граємо ми, а він танцює. Якби ми потрапили йому до рук, він нас пожалів би?

— Але ж це не чесно, Герасіме!

— Честь — за зовнішністю людини, пане. Дозвольте мені довершити оборудку. Я хочу трохи наварити з нього.

Стерновий вийшов на палубу сам.

— Мені дуже прикро, пане! Ми з капітаном думали зробити вам добро, але завдаток — не іграшки: три сотні драхм, п'ятнадцять ікосарів золотом. Кір Лівардіті назад його не візьме, якщо ми не покриємо ці гроші бодай такою самою сумою.

— А якщо я покрию витрати? П'ятнадцять ікосарів, ти сказав? Я плачу — ти забираєш дошки?

— Та хіба я знаю, чи погодиться кір Лівардіті? Почекайте хвилинку, я поговорю з капітаном. — І стерновий подався в каюту. — Пане, сидіть тут і не показуйте носа на палубу. Я — до кіра Панайотіса.

— А купець?

— Хай погріється трохи на сонці та розплавить свій жир.

Герасім повернувся від кіра Панайотіса, сумно хитаючи головою.

— Майже неможливо, пане! Чоловік кіра Лівардіті й розмовляти не буде, якщо не дамо і йому сотню драхм.

— Ви мене розорите! Менше не можна? Одного ікосара мало?

— П'ять ікосарів на бочку!

Кір Велісаратос витер піт з чола.

— Добре, даю двадцять ікосарів, а потім повішусь.

— Навіщо вішатись, кіре Леонідо? Платіть тридцять п'ять ікосарів і живіть.

Гендляр схопився рукою за горло.

— Звідки ти взяв тридцять п'ять, розбійнику? — спитав він хрипко.

— Хіба я не сказав, що взяв п'ятнадцять ікосарів завдатку? За законами торгівлі, завдаток слід повертати подвійним.

— Ну з цим ми дійшли згоди: ви повертаєте п'ятнадцять, я даю п'ятнадцять і на додачу ще п'ять ікосарів для цього гульвіси.

— Ні, не так, кіре Леонідо. Навіщо вам віддавати наші ікосари? Ми поклали їх у гаманець і не візьмемо звідти!

Це вже було занадто! Відчуваючи, що божеволіє, кїр Велісаратос зробив останнє зусилля зберегти розум.

— Добре! — сказав він, розуміючи, що нема сенсу чинити опір. — Я плачу тридцять п'ять ікосарів. Коли почнете вантажити дошки?

— Тільки-но домовимось про ціну, одразу й почнемо.

— Гаразд, яка твоя ціна?

Герасім знизав плечима, почухав голову, сів на люк і запросив сісти поряд кіра Велісаратоса.

— Яка ціна? Зараз підрахуємо. У вас вісім вагонів дощок?.. Будемо рахувати за десять, саме стільки бере наш корабель.

— А чому рахувати за десять, коли в мене лиш вісім?

— Ми не можемо йти з порожнім трюмом! Бо загинемо, пане!

— Добре, хай буде десять, — погодився кір Леоніда, клекочучи від гніву.

— Далі. Подивімося, скільки коштує бук у Бреїлі і скільки в Піреї. Ого-го, в Піреї дерево дороге!

— А це тебе стосується?

— Воно не стосується, я тільки так прикидаю, для підрахунку. Отже, в Бреїлі він коштує п'ять леїв…

— Це неправда, він мені обійшовся в десять!

— Стривайте, пане. Ви можете давати й двадцять, якщо такий щедрий. Отже, п'ять леїв у Бреїлі, у Піреї буде двадцять драхм, а може, навіть двадцять п'ять…

— Та звідки! Я зійшовся з кіром Ніколакі за десять.

— Він обманув вас, кіре Леонідо, — співчутливо похитав Герасім головою. — Там ціна двадцять п'ять драхм, якщо не всі тридцять, повірте мені! Отже, якщо ви дали п'ятнадцять леїв за метр, то чистого прибутку буде двадцять п'ять драхм. Ну, дивіться, пане, аби ви не говорили, ніби ми вас обдираємо, ми не вимагаємо поділити прибуток навпіл. Дайте нам лиш по десять драхм за метр. Драхми чи леї, однаковісінько, тільки платити їх треба золотом….

Купець підскочив ніби ошпарений і почав репетувати:

— Десять драхм за метр? Та це ж розбій!

— Послухайте, пане! — гостро сказав Герасім. — Ви дуже добре зробите, якщо стулите писок… Ми не виламали двері у вашій хаті, не залізли до вашої кишені. Ми назвали свою ціну. Якщо ви не пристаєте, то бувайте здорові!

— А що мені робити з дошками?

— Чекайте кіра Яні. Або скиньте їх у Дунай.

— Десять драхм за метр?

— Десять. Але це зараз, бо за годину ціна може піднятися.

— А ви знаєте, скільки це грошей?

— Чому ж не знати? П'ятдесят ікосарів золотом і тридцять п'ять за відшкодування;..

— Добре! — обізвався гендляр, подумавши трохи. — Я плачу відшкодування, а решту заплатить кір Ніколакі в Піреї.

— Ні, пане. Зробимо так, як годиться. Зараз ви заплатите відшкодування, бо чоловік кіра Лівардіті чекає, дасте нам завдаток — і гукайте носіїв. Коли весь товар буде завантажений, додасте до завдатку стільки, щоб була половина суми. А на другу половину дасте нам листа, щоб нам її виплатив у Піреї ваш чоловік.

— А якщо ви зникнете по дорозі? — спитав кір Леоніда.

Герасім, примружившись, зловороже глянув на нього, потім оволодів собою, здвигнув плечима й відповів насмішкувато:

— Так, пане, у кожному ремеслі є свої небезпеки! Ви втратите гаман грошей, а ми втратимо шість душ людей.

Вантажити почали по обіді. Крістя Бусуйок обмацував жовті букові дошки, і в нього аж серце краялось, що вони відправляються в чужу країну.

Дошки вантажили аж до світанку. Коли сонце зійшло, трюм був повний, і в «Сперанци» від води до планшира залишався тільки метр.

— Що скажеш, Герасіме, витримає? — спитав капітан.

— Не турбуйтеся, пане! Ми могли б узяти ще два вагони. — І стерновий додав, хитрувато усміхаючись: — Бо саме за стільки ми й сторгувалися.

Антон Лупан засміявся від щирого серця:

— Потрусив ти кіра Леоніду!.. Де це ти навчився так сильно перекривати дихання людям?

— У кіра Яні і ще в багатьох кірів Яні!

— Ти ніби справді пройшов науку в усіх кірів Яні! Вісімдесят п'ять ікосарів — це ж справжнє багатство, Герасіме!

— Я знаю, так сказав і купець.

А купець уже чимчикував по пристані з виглядом задоволеної людини.

— Ти глянь на нього! — здивувався Герасім. — Він іде, ніби на весілля, а не на обдирання!.. Доброго ранку, пане! Ми вже готові в дорогу. Ви принесли гроші?

— Приніс, — відповів гендляр, витягаючи з кишені повний гаманець. — Ходімо вниз перелічимо.

Перерахувавши гроші, Герасім з якимось острахом поклав їх знову в гаманець і зважив на руці.

— Ну, тепер і я знаю, яке золото на вагу! У вас є ще такі гаманці, кіре Леонідо?

— Є. Але вони мої.

Стерновий співчутливо похитав головою:

— Важке у вас життя, мабуть, пане! Носити при собі такий тягар! Це ж лише на латання кишень треба викинути ціле багатство!

Купець знизав плечима.

— О, я й забув, — сказав він, хитрувато усміхаючись. — Я зустрів кіра Лівардіті. Він зичить тобі доброго здоров'я!

— Справді? — У Герасіма не здригнувся жоден м'яз, і він теж усміхнувся у відповідь. — Він не сердиться на мене, що я так наплутав з його пшеницею?

— Ніскілечки. Навіть дуже зрадів. Мабуть, збожеволів від злості.

Стернового почав виводити з себе добрий настрій цього купця.

— І ви щось занадто радий, пане! — пробубонів вія.

— А чому мені не радіти? Я відправив товар, позбувся клопоту…

— Ну, то зараз, коли ви віддали гроші й підписали папір, я вам дещо скажу. Але спершу сядьте, щоб часом не знепритомніти: якби ви не погодились на тисячу драхм, ми відвезли б ваші дошки і за двісті, пане! Ну то як, поменшало трохи радості?

На якусь мить купець пожовтів, потім почав сміятися і сміявся, аж зайшовся кашлем.

— Ну, а тепер, братику, сядь же й ти, бо і я скажу тобі слово: учора я одержав листа від кіра Ніколакі, він пише: «Кіре Леонідо, присилай дошки, бо дуже великий попит. Плачу тобі будь-скільки — сорок, п'ятдесят драхм за метр, бо інакше втратимо покупців і станемо посміховищем».

— Ну, гаразд, пане! — скрипнув зубами Герасім, ледве тамуючи лють. — Іншого разу я тобі це пригадаю.

Залишившись удвох із Антоном, Герасім дав собі волю:

— Ось бачте, пане! А ви кажете, я перекрив йому дихання!

— Та облиш його! Краще нам приготуватися до відплиття. Піду в контору, і за годину, думаю, можна буде піднімати вітрила.

При думці, що вони відпливатимуть, Мігу відчув, окрім неспокою, якусь безмежну радість. Колись він повернеться додому, до батька-матері, і буде для них не тягарем, а допомогою, бо прийде не з порожніми руками. Так він і написав у листі додому, якого відправив сьогодні.

— Ми справді зараз відчалюємо, дядьку Герасіме?

— Так, саме зараз, поки попутний вітер. А ти візьми зонд і зміряй, скільки води на дні трюму.

Мігу швидко виконав наказ, радий, що вони вирушають, радий, що йому довірили таку важливу справу.

— Води на три пальці, дядьку Герасіме!

— Це, вважай, нічого. Але, втім, навіщо вона нам? Берись за помпу й відкачуй її!

За півгодини, коли юнга, розчервонілий, облитий потом, відкачав воду з трюму, з контори повернувся Антон Лупан.

Хараламб стояв на пристані, як і раніше — шапка на потилиці, свита через плече, в зубах червона пеларгонія. Трохи вище почав швартуватися пасажирський пароплав я Галаца.

— Ну, брате, відв'яжи швартов! — гукнув йому Ієремія.

Хараламб нагнувся до кнехта й почав відв'язувати канат, не випускаючи квітки з зубів.

— Ну, не забудь же! — напучував його двоюрідний брат. — Прийдеш додому, перекажи моїм, хай не турбуються…

По трапу прибулого пароплава сходили пасажири. І враз Хараламб, глянувши на них, випустив квітку з зубів. Серед інших з пароплава сходив чоловік, високий і плечистий, як гайдук, з довгими конопляними вусами, з кілком під пахвою і такий похмурий, що аж острах пробирав від його вигляду. За ним ступав поліцай з пістолетом і ятаганом, кидаючи крижаний погляд довкола, як і всі поліцаї.

Хараламб зблід.

— Що з тобою? — спитав Ієремія.

— Водовоз! Тепер мені гаплик.

— Тікай!

Еге, легко сказати! А куди? У комиші, як дід Іфрім?

Хлопець швидко зиркнув туди-сюди і одним скоком опинився на палубі «Сперанци», майнув над палубою, втягнувши голову в плечі, і пірнув у люк…

Порт з пароплавами, які задимлювали небо, з вітрильниками, які розгойдували щогли серед диму, поволі даленів. За протокою було вже море, відкриваючи перед «Сперанцою» ворота Леванту.

Залишився далеко позаду й піщаний берег. Якийсь час він ще виднівся, потім вода почала підніматися, закриваючи спершу пісок, потім і комиші, тільки верби ще височіли, ніби росли в хвилях.

На палубі вщух гамір і запала тиша. Тріпотіли вітрила поміж білими хмаринами, обшивка корабля пошепки розповідала морю свою історію ще звідтоді, як була вона не корабельним, а звичайним деревом у лісі.

Герасім стояв біля стерна, капітан праворуч біля нього, решта всі поряд з ними, а форштевень у цей час прокладав їм шлях…

П'ятнадцятого липня 1881 року «Сперанца» вирушила в дорогу, піднявши вітрила…

ЧАСТИНА ДРУГА

ОСТАННЯ СИРЕНА

РОЗДІЛ VIII

ЗУПИНКА В СТАМБУЛІ

Є кораблі з однією, двома, трьома, п'ятьма і навіть більше щоглами. Звуться вони по-різному у різних країнах, а в назвах часто плутаються навіть мореплавці.

«Сперанца» була шхуною — за кількістю щогл, і за формою вітрил. Вона мала три трикутних вітрила на носі, середнє — на малій щоглі і велике вітрило на другій, трохи вищій за першу, тобто чудове вітрильне оснащення на той час і, може, на всі часи… Це було видно при першому виході в море, а сьогодні, коли вони йшли при іншому вітрові, сильнішому, враження посилювалось.

Антон Лупан спустився в каюту й записав у бортовому журналі, про який моряк не забуває ні в шторм, ні в погожу годину:

«15 липня 1881 року о 9.30 маяк Суліни зник з поля зору. Ідемо на Стамбул, вітер західний, три бали, піднято всі вітрила. На першу вахту заступили Герасім і Крістя Бусуйок…»

Герасім стояв біля стерна, а Крістя Бусуйок був за дозорця на носі, як це робиться на всякому кораблі, коли він іде біля берега чи в відкритому морі.

Кожен на судні займався своєю справою, тільки юнга тинявся по палубі, дивуючись, що ніхто на «Сперанці» не хвилюється в такий час.

А всього лиш за крок від нього, в кубрику, кипіли справжні пристрасті.

— Це ти все наробив! — скреготів зубами Хараламб.

Ієремія сидів край ліжка й чистив свій іржавий мушкет, щиро засмучений, що не може довести його до блиску карабіна, якого йому дав капітан.

— Як же це я міг наробити? У тебе є клепка в голові?

— Ти хоч скажи, як мені виплутатись із цієї халепи?

— Вже все позаду, будь радий, що втік! Ти б краще переодягнувся в морське, бо після обіду доведеться ставати на вахту.

— Хто сказав?

— Герасім. Він начальник команди.

— Отже, хочеш чи не хочеш…

— Братику, — заспокоїв його Ієремія. — Якщо не захочеш бути моряком, ніхто тобі не перешкодить зійти в Стамбулі, знайти там якийсь корабель і повернутися назад.

— І повернусь! Бо я хочу одружитися.

— Хто ж за тебе піде? Чи не бачиш, який ти злидень?

— Еге, була б шия, а ярмо знайдеться!..

— А через тиждень знову дременеш? Хіба ти створений для того, щоб сидіти в клітці і їсти харчі заможного тестя! Ходімо краще з нами, побачиш світу, просвітлиться тобі трохи в голові, бо ж сам казав, що раніше мав розуму не більше, ніж теля. А назбираєш грошей, збудуєш хату та й одружишся з ким захочеш.

— Як же я піду, коли в мене навіть морської книжки нема?

— Капітан видасть її тобі в Стамбулі.

— То ви що, змовились за моєю спиною?

«Сперанца» йшла у відкритому морі подалі від суходолу. Герасім стояв за стерном, пильно тримаючи курс за кутом компаса, визначеним капітаном. Він плавав уже понад двадцять років, пройшов Червоне море від Суецу до Баб-ель-Мандебської протоки, Середземне сходив вздовж і впоперек, кілька разів виходив навіть на Гібралтар, у Біскайську затоку, в Ла-Манш, доходив до Амстердама, але й досі не звик до компаса. Йому легше було тримати курс по сонцю, по зірках, особливо по знаках на суходолі. Усі його колишні капітани при найменшій можливості ходили біля берега, а Антон почував себе спокійніше подалі від нього. І справді, для того, хто знає море, небезпека полягає не в відкритому обширі, а саме біля берега, у чому ми переконаємось.

Із Суліни «Сперанца» взяла курс на зюйд-ост і йшла Ним, поки зник берег за кормою; тоді капітан вказав Герасімові кут, який треба було надалі ретельно дотримувати, це дуже відповідальна справа для кожного стернового. Тому й був Герасім зараз такий похмурий. Одне діло тоді, коли вони вийшли на кілька годин у море, і зовсім інше зараз, коли за компасом треба було відміряти двісті п'ятдесят миль від Суліни через Босфор до Стамбула.

За півгодини капітан вийшов на палубу, кинув погляд на спінену смугу за кормою і сказав стерновому:

— Герасіме, візьми на вест на одну кварту!

Тоді моряки вимірювали кути не в градусах, як сьогодні, бо триста шістдесят ліній на циферблаті компаса, вони вважали, можуть збити з пантелику бідолашного стернового, а корабель під дією вітру все одно ніколи не зможе дотримувати курсу з точністю до одного градуса. Вони поділили шкалу на чотири чверті, за чотирма головними напрямками, а кожна чверть у свою чергу мала вісім кварт, відтак кожна кварта означала одинадцять з чимось градусів.

— А навіщо ми змінили курс, пане? — спитав Мігу Антона, прагнучи одразу вбити двох зайців — нагадати про себе, це раз, а друге — капітан з годину тому обіцяв, що вони разом кидатимуть лот.

— Річ ось у чім, Мігу… — почав Антон Лупан.

З тих пояснень виходило таке: дуже легко провести лінію на карті, з'єднавши Босфор з Суліною, виміряти кут, який утворює цей шлях з будь-яким меридіаном, і дати його стерновому. Але корабля майже неможливо втримати так. Поки його ніс весь час звернений туди, куди вказує компас, вітер і морські течії відносять його вбік, — він дрейфує, як кажуть моряки, — і відтак, незважаючи на всі виміри і на всі зусилля стернового, він прийде в інше місце, а не туди, куди ти прагнеш.

Глянувши на широку смугу за кормою, Антон на око прикинув величину дрейфу і зрозумів, що західний вітер виносить їх у відкрите море, тож якщо зробити поправки, вони замість Босфору опиняться на сході, десь в Анатолії. Капітан, зробивши поправку на дрейф, звелів стерновому змінити курс, і хоч зараз ніс «Сперанци» був звернений на чверть західніше справжньої дороги, капітан був певен, що вони ввійдуть у Босфор саме там, де їм треба.

Ледве він закінчив пояснювати, як з носового люка вийшов набурмосений Хараламб, гупаючи черевиками по східцях.

— Ого-го, який хвацький з вас моряк, дядьку Хараламбе! — вигукнув Мігу, забувши на мить про все інше.

Навіть Герасім біля стерна, хоч який був похмурий, відвів погляд від компаса й осміхнувся у вуса, задоволений появою ще одної людини в екіпажі. Ставний був Хараламб у селянському одязі, але побачили б ви його зараз, у морському!

— Іди-но сюди, Хараламбе, я зроблю з тебе стернового! — гукнув Герасім. — Якщо маєш кебету, це не дуже важко.

Та найбільше радів Антон: він давно вже придивлявся до Хараламба, знав його як доброго корабельного теслю, доброго коваля, працьовитого, дужого, іноді насмішкуватого, а ці якості важко знайти всі разом в одному морякові, то як же тут не дякувати водовозові, який так вчасно нагодився?..

— Пане, ви, здається, казали, що ми будемо кидати отой, як його… — знову почав Мігу своєї.

— Лот, Мігу! Ходімо!

Хіба можна розповідати про мандрівку корабля з минулого століття й не згадати про цей інструмент, який славно відслужив людям десятки й десятки років? Адже йдеться не про лот, яким користуються на сьогоднішніх кораблях, а про давно забутий інструмент: шматок дошки в чверть кола, а повне коло було б завбільшки з колесо до воза. На заокругленні — дірки, наповнені свинцем. До трьох виступів прив'язані три тоненькі швартовні канати, сплетені так, що не могли ні затягнутися, ні розкрутитися, хоч би як ти їх смикав, — і всі три занурювались, мов гусяча лапка, тягнучи за собою ще один швартов завдовжки в кількасот метрів. Все це кидається у воду. Свинець утримує дошку на плаву на одному місці, і вона стоїть непорушно, мов забитий у землю кілок, а канат, до якого він прив'язаний, сковзає за парапет метр за метром.

Щоб зрозуміти все, треба знати те, чого Мігу навчився в Суліні, а саме: один градус, тобто одна триста шістдесята частка меридіана, має 111 кілометрів, а кожна мінута з 60 мінут одного градуса має 1850 метрів — це довжина морської милі, єдина міра довжини, якою користувалися мореплавці і колись, і тепер.

На канаті лота на рівній віддалі робляться вузли, між ними майже 31 метр. Швартов ковзає за борт, а ти лічи вузли й дивись на годинник. Якщо за одну хвилину, наприклад, проходить один вузол, то за цей час корабель теж пройшов майже тридцять один метр, а перемноживши їх на шістдесят, одержимо 1850 метрів, тобто морську милю за годину. Отже, скільки вузлів пробіжить за одну хвилину, скільки миль корабель пройде за одну годину, якщо, певна річ, швидкість не зміниться. Тому, говорячи про швидкість своїх корабелів, моряки називали не милі, а вузли, втім, так вони кажуть і сьогодні, бо моряки, як пригадаємо Герасімові слова, дотримуються традицій твердіше, ніж сухопутні люди.

«Сперанца» ішла із швидкістю шість вузлів, тобто шість миль за годину.

— А навіщо нам знати швидкість, пане? — спитав Мігу, коли вони витягали лот на палубу.

— Якщо знатимемо, скільки миль проходимо за годину, — відповів капітан, — то, вимірявши на карті, можна побачити, де перебуваємо зараз. Отже, я знаю: якщо вітер не вщухне, то о шостій вечора будемо навпроти Констанци. Весь час треба знати, на якій віддалі ти від берега, скільки шляху вже пройшов і скільки залишилось.

Хараламб стояв за дозорця на третій вахті, — це робота легка навіть для того, хто ніколи досі не був моряком. Він став на те саме місце, де зранку стояв плотогон, і дуже пишався дорученою йому справою.

— Ну тепер усе, пане, я його схилив на наш бік! — сказав Ієремія Антонові. — Він уже не зійде на берег у Стамбулі, навіть якщо його братиме за зятя найбагатший турок!

Ієремія вважав, що переконав брата мудрими словами, а Хараламб насправді спокусився морським одягом. Та ще й Герасім прислужився: замість того щоб поставити його мити палубу, як кожного новачка-моряка, він доручив йому стерно, не відходячи, звісно, від нього, і Хараламб цілу годину, чи рівно, чи кривуляючи, а таки вів «Сперанцу».

Десь о пів на шосту вони побачили по правому борту смугу диму з-за горизонту.

— Пароплав іде в Констанцу, — сказав капітан, глянувши на годинник. — Бачиш, Мігу, ми розрахували точно. Давай ще раз виміряємо швидкість. Зараз ти сам кинеш лот…

Надходив вечір, і перший день подорожі непомітно закінчувався. Антон, Герасім та Ісмаїл змінювали один одного щочотири години біля стерна, а Ієремія, Хараламб та Крістя Бусуйок ставали по черзі в дозор. Мігу й Негріле тинялися від одних до других.

Вільні від вахти вечеряли о сьомій. Потім Герасім спустився в трюм, узяв там два великі ліхтарі з товстим склом, один зелений, другий червоний, і повісив на парапет обабіч малої щогли.

— А навіщо, дядьку Герасіме? — спитав Мігу.

— Це позиційні ліхтарі.

Юнга так і став з роззявленим ротом.

— Бачиш, — почав пояснювати йому стерновий, — якщо вночі нам зустрінеться корабель, то по цих ліхтарях він знатиме, куди ми йдемо і як нас обминути. Одразу, коли починає сутеніти, кожен корабель повинен виставити червоний ліхтар по лівому борту, тобто ось тут, а зелений по правому, щоб їх добре було видно спереду. Розумієш?

— Не дуже, — зізнався хлопець.

— Дивись, — провадив далі Герасім, — скажімо, ти стоїш вночі у дозорі і раптом бачиш перед собою червоне світло. Що це означає?

— Звичайно, що це корабель!

— Так. І він іде на тебе носом?

Мігу подумав мить, глянувши на ліхтарі.

— Ні! Якби він ішов носом, то я бачив би обидва. А так означає, що я його бачу збоку.

— Вчись говорити. З борту, а не з боку. А з якого саме борту?

— З лівого! — відповів юнга, знову мить подумавши.

— Так, хлопче! А якщо ти бачиш його з лівого борту, де в нього ніс, тобто куди він іде?

— Ліворуч від мене, тут і говорити нічого.

— Тоді що ти повинен робити, щоб не зіткнутися з ним?

— Що робити? Взяти трохи праворуч.

— Саме так! А з того корабля який борт бачитимуть?

— Ну, якщо я візьму праворуч, то це означає, що я повернувся до нього лівим бортом!

— Добре, хлопче! Тепер ти знаєш призначення ліхтарів. Є таке правило: якщо бачиш зелене там, де і в тебе зелене, або червоне, де і в тебе червоне, тоді тобі нічого не загрожує.

Коли Герасім закінчив пояснювати, дзвін вибив чотири рази, сповіщаючи кінець останньої денної вахти, тепер починалась нічна служба. На палубу вийшов капітан, заповнивши щойно в каюті бортовий журнал.

— Мігу, іди й лягай спати, бо опівночі заступиш у дозор.

Спершу Мігу не повірив власним вухам. Потім, згадавши, що Антон Лупан не з тих, хто обманює людей, почав стрибати на одній нозі на палубі, вигукуючи, мов гайдук.

— Тихше, тут тобі не кошара! — кинув йому стерновий. І, обернувшись до капітана, почухав голову. — Пане, може, негаразд перший раз ставити його вночі. Хай би почав з денної вахти…

— Не журись, Герасіме. Він все одно цілий день був за дозорця… Тільки вважай, Мігу, якщо зараз же не заснеш, то забороню ставати на вахту!

Юнга спустився в каюту, виліз на свою койку, вкрився з головою, стиснув кулаки й невдовзі заснув, бо так звелів капітан.

Опівночі, коли він прийняв пост, усе довкола здавалося йому знайомим, ніби він був дозорцем вічно. Юнга стояв на носі, зіпершись на дерев'яний парапет, втупившись очима вдалину. Місяць підіймався по небу, ховаючись за вітрилами, і море, спершу рудувате, почало сріблитися, було зовсім тихо, тільки хвилі м'яко муркотіли на тисячі голосів. З таємничим шумом форштевень розрізував воду під бугшпритом. М'яко розбивалась об обшивку котрась із хвиль, і вітер підхоплював білий букет бризок, розсіваючи його, мов вологі зірки. Вряди-годи з небесного склепіння зривалася зірочка і, прокресливши чіткий слід, згасала над хвилями. І нічого більше не видно, хоч горизонт був величезний, а море неосяжне.

— Пане, — спитав юнга, кинувшись бігцем по кормі, — а зірки, які падають, це справді душі померлих?

— Ні, Мігу, то падають не зірки, а метеорити, шматочки, що відірвалися від зірок. Швидкість їх така велика, що від тертя об повітря вони спалахують і згоряють. На землю падають дуже рідко, і я досі не чув, щоб хоч один із них завдав кому-небудь шкоди.

Мігу стрепенувся, витріщив очі й злякано метнувся на ніс. Невже зірка впала з неба й не хоче згасати? Хвилі підкидають її, а вона іскріє, жартівливо підморгуючи іншим зіркам, чітко видніючись зліва по бугшприту дедалі яскравіше.

— Пане, що це таке?

Капітан на хвильку облишив стерно й підійшов до парапету.

— Це пароплав. Не бійся, він далеко. Іде, мабуть, на Одесу.

— Дядько Герасім учив мене, як розпізнавати за світлом кораблі, але я, видно, забув, що означає біле світло.

— То Герасім забув тобі сказати, що пароплави, на відміну від вітрильників, мають ще й біле світло на носовій щоглі. А ти запам'ятай це.

— Мігу, — сказав Антон Лупан, — зараз друга година; якщо мої розрахунки правильні, ми вже пройшли сто десять миль і повинні побачити маяк на мисі Калі-акра. Ти вночі зможеш вилізти на щоглу так само, як і вдень?

— Можу, пане!

— Ну, то давай. Тільки пильнуй, не посковзнись, бо я залишусь без дозорця.

За кілька секунд юнга вже був біля хрестовини, а звідти подерся ще вище, аж до клотика.

— Як тут чудово! Бачу блискавку, але звідки вона, коли зараз погожа година?

— То не блискавка, а світло маяка, — задоволено пояснив капітан. — Придивись гарненько і скажи, до скільки ти можеш порахувати між двома спалахами.

Негріле повискував, крутячись навколо щогли.

— До восьми, пане.

— Гаразд, тепер злазь.

— То маяк з Каліакра? — спитав юнга, поправляючи одяг. — Не якийсь інший? Дядько Герасім казав, що на берегах багато маяків.

— Маяки ставлять у небезпечних місцях, на островах, на перешийках, на входах у протоки. Але двох однакових нема, вони зроблені так, що їх не можна сплутати. Вдень їх розпізнаєш за формою, бо одні вищі, другі нижчі, одні металеві, другі кам'яні, всі пофарбовані в різні кольори. Вночі — за світлом. Кожен світиться по-своєму, то рідше, то частіше…

— А моряки звідки знають?

— Вони мають книжку, яка так і зветься «Маяки», і в ній описані всі маяки в світі, там же описані й особливості кожного. Коли я сказав тобі порахувати, то хотів дізнатися, скільки секунд минає між спалахами, хоч я й не сумнівався, що ми біля мису Каліакра…

— А може, я рахував надто швидко? Так можна й помилитися…

— Твоя правда. Тому, коли опиняєшся там, де багато маяків, і боїшся, що можеш їх переплутати, слід користуватися годинником. А тепер ставай у дозор.

О четвертій годині, коли заспаний Ісмаїл вийшов на палубу, обрій почав рожевіти, а вітер уже не дув із колишньою силою. Перш ніж спуститися під палубу, Антон з Мігу кинули лот і побачили, що «Сперанца» робила не більше п'яти вузлів.

Через день Ієремія, Хараламб і Крістя Бусуйок ставали по черзі до стерна під наглядом Герасіма. Мігу був засмучений, що не ставили і його, заспокоївся лиш тоді, коли капітан покликав до себе в каюту й посадив до столу.

— Тримати стерно легше. До цього ти призвичаїшся швидко. Тебе ж я хочу навчити більше, бо хотів би, щоб ти став моїм помічником. Може, колись будеш і капітаном.

І Антон почав грунтовно вчити Мігу.

Через три години навчання Мігу вийшов на палубу геть ошелешений. Гай-гай, стерно можуть тримати всі, навіть мовчакуватий плотогон, але ж ніхто з них не знає, як визначити на карті довжину й широту певної точки!

Потім до вечора Мігу, в голові якого гуло, ніби туди залетів джміль, грався на палубі з Негріле. По двох днях плавання вони обоє почували себе тут, ніби на рідній вулиці.

О восьмій вечора юнга став у дозор разом з Антоном Лупаном.

За першу чверть вахти вони зустріли два пароплави, які йшли з Цареграда. Мігу, побачивши зліва по борту червоні вогні, одразу зрозумів, що можна не турбуватися.

— Пане, — аж тепер здивувався він, підходячи до стерна, — але ж ми не зустріли жодного вітрильника, відколи йдемо!

— При такому вітрі вони не можуть вийти з Босфору, — пояснив Антон. — І вимушені чекати слушнішого часу.

Після вахти юнга виліз на койку і заснув мов убитий. Прокинувся він від крику на палубі.

— Земля! — кричав Ієремія.

Усі кинулись на палубу.

Сонце тільки-тільки випливло з хвиль, і море здавалося полем мишію, що хвилюється під свіжим вітром. Попереду, в ранковому серпанку, виднівся язик землі, освітлюваний навскісним промінням сонця.

— Ми прийшли навіть раніше, — сказав Антон, глянувши на годинник. — Так, вітер посилився, очевидно, в другу вахту.

— А де Босфор, дядьку Герасіме? — спитав Мігу, підходячи до стерна, тримаючи чоботи в руках, бо він так і вискочив на палубу босий.

— Май терпіння, хлопче, ми до нього ще не дійшли. Ану, взуй чоботи! Що ти за моряк?

Капітан подивився в підзорну трубу на рудий берег.

— Ось Анатоль Фенер! — сказав він, показуючи трохи правіше бугшприта. — Ми вийшли не дуже точно. Мабуть, дрейф був сильніший, ніж я думав. Ану, Герасіме, візьми-но на вест на півчверті. Ага, ось і Румель Фенер!

— Що ви кажете, пане, бо я нічого не розумію? — спитав Мігу, заправляючи чоботи під кльош.

— Босфор розділяє Європу й Азію, — пояснював йому Антон, — і турки сидять верхи на ньому, ніби на осідланому віслюку. Розумієш? Європейська частина Туреччини називається Румелія, азіатська — Анатолія. При вході в Босфор є два маяки, ніби очі віслюка, про якого я тобі говорив: один зветься Анатоль, а другий Румель Фенер. Візьми підзорну трубу і сам побачиш.

Антон Лупан спустився в каюту й виніс червоний прапор з білим півмісяцем.

— Це з-під Плевни прапор, пане? — спитав Ієремія.

Капітан поквапливо заспокоїв його, аби в того не виникло войовничих замірів:

— Це мирний прапор. І не надумай продірявити його з мушкета. — Потім звернувся до найменшого члена екіпажу: — Мігу, прикріпи його на вершині щогли!

— Турецький прапор? — здивувався хлопець.

— Так, бо такий порядок. Коли вітрильник або пароплав заходить у води чужої країни, то, крім свого прапора на кормі, треба спереду підняти прапор цієї країни.

Невдовзі стало видно Босфор — спокійний, загадковий і несподівано чистий. Годиною пізніше «Сперанца» йшла зигзагами між берегами Європи й Азії, ніби не знаючи, до якого берега пристати.

Західний берег, освітлений сонцем, стримів високими пагорбами, що збігали до самісінької води, вкриті фіговими деревами, акаціями й платанами, поміж якими то сям, то там весело блищали дерев'яні хатини — білі, жовті, червоні, жовтогарячі. Не вершинах пагорбів паслася черідка віслючків, і добре було видно, як у небі Європи ворушаться їхні довгі вуха. Затінений азіатський берег здавався сумнішим о цій ранковій порі, але якщо придивитись, то й там можна було побачити такі самі високі пагорби з хатинками, розмальованими в усі можливі кольори.

Герасім стояв біля керма байдуже, — Босфор він знав, як власну дружину. Ісмаїл спустився в камбуз готувати їсти, решта всі зібралися на носі, позад свого капітана, озброєного підзорною трубою, і вдивлялися в берег.

Попереду з'явився маленький рейд, амфітеатром здіймалася сила-силенна будинків — одні маленькі, мов коробочки, інші — мов палаци з вежами й терасами, усі розмальовані в веселі кольори.

— Це Терапія, — сказав Антон, — по-грецьки означає здоров'я. І справді, повітря там виліковує дуже багато хвороб, уявних чи справжніх. У Терапії гайнують час багаті турки.

Праворуч відкрилася широка бухта, така сонячна, аж очі сліпило. На її березі іскрилося ще одне містечко, з такими самими веселими будиночками, що губилися між платанами з велетенськими кронами.

— Прибуваємо в Буюк-Дере. Тут ми зупинимось, — сказав капітан. — Готуйтеся кинути якір і спустити вітрила! Гей, Герасіме, на дві чверті праворуч!

Чим далі вони заходили в голубу затоку, тим хвилі Босфору меншали, аж ось вода стала гладенька, мов дзеркало, і чиста, мов сльоза. Перед ними стояло багато вітрильників і баркасів, ніби дрімали на якорях. «Сперанца», діставшись до них, теж кинула якір. Тієї ж миті від берега відчалила шлюпка, за кілька хвилин на палубі з'явилися два турки в чорних штанях, у довгих до колін сюртуках, застебнутих наглухо, у червоних фесках, обидва в окулярах і з щетинистими обличчями.

— Маєте товар для Стамбула? — спитав один.

— Є хворі? — спитав другий.

Один був митник, другий — лікар. Не довіряючи словам капітана, обидва взялися за свої справи. Митник спустився в каюту, перевірив документи на вантаж, а потім заходився нишпорити всюди, ніби шукав, до чого причепитися.

— Треба дати бакшиш! — прошепотів Герасім капітанові.

— Не дам я їм нічого. Вони що, не одержують платні від султана? — відповів той.

Антон не знав, що тоді султанові доводилось дуже скрутно з грішми, він місяцями не видавав платні службовцям, більше того — неспроможний був заплатити навіть проценти по державній позиці.

Поки митник рискав по кораблю, не розуміючи, чому затримуються з бакшишем, лікар зібрав людей на носі, звелів усім роздягнутися до пояса, вивчив Герасімове татуювання, заглянув під повіки, велів кожному роззявити рота.

— Треба дати бакшиш! — знову прошепотів стерновий.

Антон знизав плечима, а побачивши, що гості й досі чекають, показав їм на трап, примовляючи за турецьким звичаєм:

— Ефенді, я дуже вдячний, що ви потрудились прийти сюди. Не смію затримувати на каву, бо вас чекає багато справ.

Обидва чиновники пішли, щось розлючено бурмочучи.

Антон весело усміхнувся і сказав:

— Хлопці, зав'язуйте вітрила, бо, видно з вітру, нікуди ми поки що не підемо, а зійдемо на берег. Ісмаїле, — звернувся він до кока, — якщо хочеш додому, то йди на дебаркадер, там є пароплави…

— Я нікуди не йти! Я стояти, вартувати палуба! — сказав турок, не вдаючись до детальних пояснень.

Герасім підвів шлюпку до тераси, що витяглась, мов дебаркадер; Крістя, який, відколи зайшли в Босфор, не сказав ні слова, а тільки дивився на все довкола, погладжуючи бороду, дістав з-за пояса топірець і загородив його лезо в дошку пристані, почорнілу від часу.

— Наша смерека! — І його голубі очі затяглися смутком.

— Ніби ніде більше в світі смерек нема! — пирхнув Хараламб.

— Є, але нашу я впізнаю будь-де!

— Хлопці, тут ми можемо випити кави й трохи причепуритись, — сказав капітан на пристані, — бо турецькі кав'ярні водночас і перукарні.

І справді, поки принесли каву, перукарі, які ніби тільки й чекали відвідувачів, заходилися їх стригти й голити. За кав'ярнею товклася зграя собак. Побачивши їх, Негріле настовбурчився, але одразу ж збагнув, що не варто зв'язуватися з турецькими родичами, які втратили навіть слід собачої гідності, і тільки презирливо глянув на них.

— Ходімо, я вам покажу платан, якого ви навіть уявити собі не можете! — сказав Антон своїм супутникам.

Вони пішли вгору широкою вулицею і на околиці містечка опинилися під деревом, яке займало півнеба. Стовбур його, високий, мов вежа, з чотири сажні завтовшки, був не суцільний, складався з семи чи восьми переплетених стовбурів. На вимитій дощами землі виднілися вузлуваті корені, покручені, мов гігантські змії, такі товсті, що їх не можна було б охопити руками. Вгорі кожна гілка здавалася величезним деревом, а всі разом вони утворювали справжній ліс. У старому стовбурі виднілися глибокі дупла, мов землянки, посипані рудуватою цвіллю, стінки їхні почорніли від диму. Пастухи приходили сюди переховатися від дощу й розводили погонь у дуплах, цілком байдужі до долі велетня.

— Ого-го, оце дерево! — вигукнув Мігу.

Решта не були спроможні й на таке. Навіть плотогон, який перебачив багато дерев у своєму житті, закам'янів і занімів від подиву.

— І скільки ж років може бути цьому велетню? — спитав Ієремія.

— Якщо вірити легенді, то майже тисяча… Ходімо пообідаємо, хлопці, — запропонував Антон Лупан. — Потім, якщо захочете, прийдемо сюди, посидимо трохи в затінку і навіть зможемо поспати.

Вони спустилися в Буюк-Дере, пообідали в таверні, а потім, як і сказав капітан, повернулись до платана, де лягли всі спати під наглядом Негріле аж до вечора.

Коли вони встали, небо зробилося голубе, мов глибоке море, а Босфор, не потривожений жодною хвилею, здавався здалеку оксамитовою завісою. Накочувалися запаморочливі запахи мирту, важкі хвилі яких залили весь обшир, мов гаряча лава вулкана.

— Ходімо звідси, бо це місце зачароване! — майже перелякано сказав Ієремія.

«Сперанца» підняла якір о четвертій ранку. Вода в протоці перед Терапією підхопила її, мов гірський потік, і жваво понесла на Стамбул.

— Mera реюма! — сказав Герасім від стерна. — Хай би так і несло!

— Що таке мега реюма? — спитав Мігу.

— Велика течія. Тут вода з Чорного моря іде в Мармурове, а трохи далі, у відкритому морі, Мармурове жене свою сюди. Бачиш, хлопче, навіть моря, які, відколи й світу, мають свої постійні береги, не можуть устояти на місці; то чого ж дивуватися, що людська душа не знає спокою? Тільки людина без прагнень чахне там, де сидить, бо моря. закриті для тих, хто не полишає берегів.

Босфор поволі вужчав, аж поки між берегами залишилось не більше тисячі кроків. Тут майже дві з половиною тисячі років тому пройшов Дарій зі своїм воїнством у похід проти скіфів. По мосту, збудованому тут Мандроклом із Самоса, переправив він свою фантастично величезну азіатську кінноту, сімсот тисяч чоловік — з кіньми, верблюдами, слонами… Тут проходили перси, римляни, турки, тут було місце взаємопроникнення континентів. Європа шукала шляхів на схід, Азія — на захід. Сьогодні, через дві з половиною тисячі років, коли не лишилося вже й сліду від мосту, зведеного Мандроклом, Чорне море й Мармурове шумлять так само, намагаючись відняти трохи місця одне в одного.

«Сперанца» швидко йшла вперед, гнана течією, під європейським берегом. На березі великий гурт рибалок, напружуючись, мов коні в шлеях, тягли на канаті човни проти течії, неспроможні перебороти веслами швидкість води.

То сям, то там під берегом стриміли дерев'яні настили на палях, на яких завмерли, мов мумії, рибалки з вудочками або з сітями.

Антон безліч разів ходив Босфором, і щоразу вони здавалися йому дивними створіннями, мов журавлі з людськими обличчями, котрі народжувались у воді і помирали у воді. Він знав, що ці рибалки годинами стояли непорушно, пильнуючи вудочки. Іноді їх охоплювала дрімота, вони засинали, падали у воду й тонули сонні, навіть не побачивши, яка вона з вигляду, смерть.

Далі потяглися безперервною лінією над водою літні палаци великих вельмож — султана, візирів, пашів, міністрів…

«Сперанца» дійшла до пристані Галати, пропливши перед нескінченним рядом пароплавів, баркасів, каїків та вітрильників, що стояли вишикувані по-армійськи — всі кормою в море, носом на берег.

Хоч була тільки сьома ранку, на пристані Галати аж клекотіло від людей, які штовхалися, юрмились, кричали, лаялись майже всіма мовами світу, ніби при спорудженні нової Вавілонської вежі.

Коли «Сперанца» причалила неподалік від митниці, з натовпу, що вирував на пристані, вихопився якийсь чоловік років сорока у червоній фесці, в зелених шароварах і такій же зеленавій, потертій від часу свитині, оздобленій срібними квіточками. Незнайомець, з вигляду вірменин, шанобливо поставився до Негріле: хоч йому кортіло піднятись на палубу «Сперанци», він тільки махав людям на палубі, завбачливо зупинившись за кілька кроків від трапа.

— Що таке, ефенді? — спитав капітан турецькою мовою.

— Я хочу поговорити з ефенді капітаном.

— Я капітан. Прошу на борт.

— Прив'яжіть, будь ласка, собаку, бо він, здається, злий!

— Не турбуйтесь. Якщо ви гарна людина, він вас не зачепить! — відповів замість Антона Герасім.

Повагавшись, чоловік ступив на палубу, боязко зиркаючи на Негріле, а той сів на своє місце на люкові, ладен щомиті показати зуби.

— Я Акоп, Акоп з базару, може, ви чули, — почав гість, підходячи ближче й низько кланяючись щокроку.

— Не чули. А що вас привело до нас?

— Я мав лавки на базарі, торгував килимами й діамантами, але в війну розорився. Ох, ефенді, тепер я бідна людина!

— І що ж ви хочете від нас? Ми теж не багаті. Вірменин ще раз уклонився.

— Я прийшов спитати, чи не могли б ви мене взяти з собою до Пірея. Хочу спробувати почати торгівлю в Афінах, може, там мені поталанить, бо тут неможливо жити бідному вірменину.

Капітан запитливо глянув на стернового. Той м'яко підійшов, заклавши руки в кишені, дивлячись крізь примружені повіки на гостя.

— Пане, а що означає розоритися? Для мене й для таких, як я, розорення — коли нема й гроша на тютюн. Але ж у купців про це свої поняття. Тож скажіть-но, скільки гаманців у вас лишилося?

— Я зможу заплатити, аякже, я чесно заплачу! — відповів вірменин, уникаючи відповіді.

— То чому ж ви жебраєте в нас, а не підете на пароплав?

— На пароплаві багато злодіїв, — швидко почав Акоп. — А при мені є деякі пожитки. Ні, ні, це не цінні речі, так собі, домашнє лахміття — скриня, тюк, кілька мішків. На пароплаві за ними й слід прохолоне, бо тебе запхнуть у каюту, пожитки в трюм і до Пірея так обнишпорять, що залишишся без нічого.

Герасімові цей чоловік видався підозрілим, але не хотілося втрачати й заробітку.

— І скільки ви думаєте заплатити, якщо ми візьмемо вас?

— За себе й за багаж?

— Звичайно. Тільки беріть з собою не весь базар, інакше ми розірвемо угоду.

— Ну, палікаре. Одна скриня, один тюк, зо три мішки… Питаєте, скільки я заплачу? А скільки ви хочете?

Стерновий почухав голову:

— Давайте триста драхм, тобто п'ятнадцять ікосарів!

В Антона очі полізли рогом. Ціна йому видалась божевільною. За такі гроші міг жити цілий місяць найбільший візир. Але по обличчю вірменина майнула задоволена усмішка. Однак Акоп з базару швидко прогнав її й почав бідкатись, заламуючи руки:

— П'ятнадцять ікосарів? Звідки мені взяти такі гроші, палікаре? Будь же ти людиною і змилуйся над бідолашним розореним купцем.

Герасім завагався. Мабуть, він справді загнув понад міру, так можна й відігнати клієнта, але той, зиркнувши на стернового, мабуть, подумав, що моряк розсердився, бо сказав, важко дихаючи:

— П'ятнадцять ти сказав? П'ятнадцять я даю, бо я такий. Щедрість мене й погубила. Коли прийдемо в Пірей, я вам дам ще й кашемірову перську шаль — пам'ятайте Акопа з базару.

— Гаразд, пане, давайте завдаток — і по руках!

— Коли ми вирушаємо? — спитав вірменин, марно силкуючись приховати нетерплячку.

— Тільки-но настане слушний час — або вночі, або завтра вранці, — відповів цього разу Антон Лупан. — Отже, ви, ефенді Акопе, повинні бути тут увечері разом зі своїм майном.

Відлічивши п'ять ікосарів завдатку, вірменин щось подумав, дав ще десять, тобто повну плату, і пішов до трапа назадгузь, кланяючись на кожному кроці. Цієї миті капітан відчув якийсь дивний погляд десь із натовпу на пристані — швидкий і пронизливий. Він пильно подивився туди, але в юрмиську на березі не помітив жодного обличчя, яке могло б привернути увагу. «Здалося», — подумав він і обернувся до своїх.

Ті вже помилися, переодяглись і готові були в дорогу. З'явився й Ісмаїл, одягнений по-морському, але замість берета на голові в нього була феска.

— Гей, Ісмаїле, ти йдеш з нами чи додому? — спитав Антон.

Кок нерішуче знизав плечима і враз сахнувся назад, побілівши, мов стіна.

Саме тут нагода сказати, що Ісмаїл ще парубком пройшов Чорне, Мармурове, Середземне, Червоне моря, ходив навіть в Індійський океан на всіляких кораблях з різними капітанами, він переборював шторми, бився з тратами, рятувався в корабельних катастрофах —» одне слово, людина бувала й відважна. І хоч його зовнішність — був він низенький, лисуватий, голова кругла, мов гарбуз, обличчя жовте, ніс восковою грудочкою приліпився між маленьких оченят, а під носом вусики з двох дюжин ріденьких волосин — не відповідала його відвазі, одначе ніхто не ризикував ставити її під сумнів — ні друзі, ні вороги.

Отож товариші здивовано підвели голови, побачивши жах, що враз вималювався в нього на обличчі.

Перед трапом стояла, взявшись у боки, велика й опасиста туркеня. Ноги її, що, здавалися, були товщі, ніж кнехти на пристані, взуті в жовті чоботи з запущеними під бузкові шаровари халявами, одягнута вона в голубу мантилью, а обличчя покривала чорна чадра, під якою вгадувалися жваві очі — такі бувають у чортів у пеклі.

Ісмаїл хитнувся ще крок назад, обличчя його з білого стало червоне.

— Гюльсум! — ледве чутно простогнав він. Туркеня ступила до нього.

— А, знайшла я тебе, розбійнику! — почули ті, хто знав турецьку мову. — Ти втік з «Пенелопи», втік від кіра Яні і вирішив, що втечеш і від Гюльсум? Куди ти запропастився ще з осені, негіднику? — вела далі туркеня. — Піти — то ти знав, а прислати гроші — ні. Я продала віслюка, чуєш, волоцюго!

Ісмаїл проковтнув клубок сліз і болю:

— Гюльсум!..

— Я продала ятаган, атласні шаровари… Килим…

Ісмаїл витер очі.

— А зараз куди ти йдеш, негіднику?

— Я повернувся додому, Гюльсум!

— В одязі гяура? Згинь з моїх очей і одягни шаровари!

Кок подався задки на ніс, а там стрімголов скотився вниз. Жінка залишилася стояти перед трапом, взявши руки в боки, притупуючи ногою так, що здригалася пристань і дзвеніли кнехти.

— Пане, — обізвався Герасім, аж нетямлячись, — а може, випустити Негріле, як ви вважаєте?

Капітан заспокоїв його:

— Герасіме, тут родинні справи, ми не маємо права втручатися в них, хоч би там що!

Невдовзі Ісмаїл вийшов на палубу уже в шароварах і в свиті. Замість фески на ньому був тричі намотаний тюрбан, і він почував, що голова важка, мов після бенкету.

— Пане! — пошепки звернувся він до Антона. — Дати п'ять лір, могти?

— Авжеж, Ісмаїле. Це твоє право. Тільки лір у мене нема, є ікосари.

— Ікосар добре, міняти в міняйло.

Взявши гроші, кок пішов до трапа ходою хворої людини.

— Ісмаїле, не забудь, уночі відчалюємо! — гукнув йому Герасім по-турецькому, щоб зрозуміла і дружина.

— Він прийде, коли я йому дозволю! — відповіла Гюльсум, злегка розгойдуючись усім тілом за два кроки перед своїм нещасним чоловіком.

Якщо вона ще раз прийде, я викину її в Босфор! — скреготнув зубами Герасім, почорнівши на виду.

— Дивись, щоб часом не було навпаки…

— Ну, гяури, — сказав Антон, переймаючись знегодою бідолашного кока, — ходімо й ми — решту все залишімо на волю аллаха!

РОЗДІЛ IX

«ЩАСЛИВОЇ ДОРОГИ, ПАНЕ ВАЯН!..»

У супроводі чотирьох гяурів і Негріле Антон Лупан пішов бродити по місту, але спершу попросив людей зачекати на пристані, а сам пішов у контору порту оформити, як того вимагає закон, документи на корабель і на екіпаж, щоб усе було готове до відходу.

Капітан зупинився біля дерев'яного щита на двох стовпах, прикритого зверху дашком. Такі щити були в усіх портах, і жоден моряк не пройде мимо, не прочитавши вивішеного списку загиблих кораблів, який доводився до загального відома.

Ясна річ, тоді не було сьогоднішніх засобів інформації, отже, в списки вносились кораблі, загибель яких міг хтось підтвердити. Але знаючи про сумну долю одного, ніколи не можна мати певності, що не зазнав катастрофи й ще хтось, бо ж про чиюсь загибель звістки ніколи й не надійде.

За звичаєм, який виробився в портах, Антон прочитав список до кінця, як це робить кожен моряк, сходячи на берег.

З тих суден, які мали прийти в Стамбул, загинули останнім часом сім баркасів, один трьохсоттонний бриг, два пароплави й чотири каїки.

Капітан «Сперанци» відчув, як серце його стислося: один із двох пароплавів, що зазнали катастрофи, був «Гельдер» під голландським прапором, ним він ходив колись до Індії. Ідучи з Одеси в Стамбул, «Гельдер» потрапив у шторм і був викинутий на мілину за сім миль західніше від Румель Фенера. З екіпажу врятувалися лише шість чоловік… Поміж загиблими був і капітан ван Зволлер, якого Антон добре знав…

Список загиблих кораблів — це ніби знак жалоби, мов чорний креп на дверях будинку, де хтось помер, він виповнює душу кожного моряка сумом. Але моряк, зосередившись думкою про загиблих, іде потім до судна, піднімає якір і виходить у море, навіть якщо знає, що колись і він поповнить список, бо коли завагається, то вже не буде моряком.

Залагодивши справи в конторі, Антон Лупан повернувся до своїх, і вони всі разом пішли до міста.

Екіпаж «Сперанци» ледве пробивався крізь натовп і через кількасот метрів узяв праворуч, на кам'янисту вулицю, яка так круто бралася на горб, що подекуди були зроблені східці, отже, по ній не їздили ні підводи, ні карети. Тут ходили тільки носії з вантажами — жилуваті широкогруді люди, одягнені в білі брудні шаровари, жовті жилети, і всі в фесках. На плечах у кожного подушечки, напхані клоччям, на які вони клали важкий вантаж.

На вулиці було повно шолудивих псів, що сумно дивились на перехожих, на носіїв, на віслюків, а ті звично обминали їх — вони зналися давно.

— Тьху! — сплюнув Хараламб. — А яка краса здасться, коли дивитися знизу!

— Старе місто! — відповів Антон. Його нічого тут не дивувало. — Йому вже дві з половиною тисячі років!

— А як старе, то не може трохи обновитись чи хоч почиститись?

Чужоземець, уперше потрапивши до Стамбула, може поблукати з перших же хвилин у лабіринті його вулиць, вуличок і кривих провулків, які в'ються й вигинаються без початку й без кінця, усі вони однакові, і ніде нема табличок з назвами.

Засноване майже за сім сторіч до нашої ери греками і переходячи по черзі з рук у руки найрізнішим володарям, це місто, — воно звалося колись Візантія, — розвивалося абияк. Володарі зводили палаци, вежі й фортечні мури, християни — церкви, мусульмани — мечеті, які дивують і зараз очі, а решту вже довершили бог і пророк.

Греки, переважно рибалки й купці, були не настільки войовничі, щоб захистити свою домівку, і вона, сягнувши свого найбільшого розквіту, перейшла потім до інших рук: перси Дарія І, афінці й спартанці, македонці, далі римляни, один з імператорів яких, Константан, дав Візантії своє ім'я, — і цю назву, Константинополь, і по сьогодні вживають деякі іноземці на прикрість туркам. Турки захопили місто лише в середині XV сторіччя, після трьох облог, зробили його столицею турецької імперії і відтоді не випускають з рук. Але, перейменувавши Константинополь на Стамбул, щоб стерти й сліди минувшини, вони не помітили, що нова назва — навіть не турецьке слово. У покореному місті було дуже багато греків, і це цілком природно. Жили вони переважно в передмістях, які є ще й сьогодні, і коли йшли звідти у своїх справах, то казали: «Eis ten polin», що означало: «Я йду до міста». З цих слів, переламаних на турецьку, і вийшла оттоманська назва для покореного міста — Істамбул. Отже, в сьогоднішнього Стамбула від греків залишилась не тільки основа, а й його назва, яку ти досі, читачу, вважав за турецьку.

До обіду екіпаж «Сперанци» встиг пройти по всіх вулицях Стамбула.

— Давайте зайдемо й на базар, — запропонував Антон, — потім десь поїмо, хоча тутешні їдальні мені дуже не подобаються. Побоююсь, ми жалкуватимемо за Ісмаїлом!

— А може, він ще повернеться! — сказав Мігу. — Невже… — Але так і замовк, не доказавши, бо побачив самого Ісмаїла — з тюрбаном на голові і в шароварах, він ішов їм назустріч, жвавий і гордий, наче брат самого султана, а поряд ступала моторненька маленька туркеня, щебечучи з-під чадри. — Дядьку Ісмаїле! — гукнув хлопець.

Побачивши своїх, кок зупинився, зрадів, низенько вклонився, полишив свою туркеню й підійшов до них.

— Що з тобою, Ісмаїле? — радісно спитав капітан, не вірячи власним очам.

— Я все добре, пане!

— А дружина? Що ти з нею зробив?

Ісмаїл закліпав очима.

— Яка дружина? Гюльсум?

— Авжеж, адже ти з нею пішов з пристані. Що ти з нею зробив?

— Вдома!

— А це хто?

— Це? Дружина. Лалель!

Почувши своє ім'я, туркеня радісно защебетала під тоненькою чадрою й по-дружньому махнула чужинцям рукою.

— Тьху, та бий його лиха година, цього турка! — здивовано вигукнув Хараламб, намагаючись розгледіти під чадрою обличчя Лалель, сміх якої пропік йому серце.

Ісмаїл підійшов до Антона, понурив очі й попросив сором'язливо, мов хлопчак.

— Пане, дати ще п'ять ікосари. Можна?

— Звичайно, Ісмаїле! Тільки ж дивись, не викидай їх на вітер.

— Я не кидати, пане. Я дати Лалель.

Туркеня знову засміялася, аж затремтіли чадра й шовкова мантилья, потім рушила за Ісмаїлом, жваво вицокуючи своїми маленькими каблучками по бруківці вулиці.

Антон смикнув за рукав Хараламба, який втупився їй услід.

— Ходімо, хлопче, не витріщай очей! Повір мені: з турками жарти кепські!

Базар у Стамбулі — це величезна зала на кілька гектарів, але його радше можна вважати за місто посеред міста, бо тут є свої вулиці, провулки, переходи й майдани, усі під одним скляним дахом. Сонячне світло пробивається крізь нього тільки ледь-ледь, допомагаючи продавцеві приховати гандж свого товару. Обабіч вуличок стоять лавки, великі чи маленькі, майже в кожній із них у глибині є прихована кімнатка, де в шафах, скринях і ящиках, обкованих залізом, зберігаються цінні речі.

Загалом кожна вуличка має свій товар. На одній продаються парфуми, чотки, гребінці, перські люстерка з тонко розписаною каймою, на другій — полотно, шовк, індійський кашемір, вишиті золотом сорочки, перські шалі, вуалі, парча — одне слово, все, що може пошити, пофарбувати й виплести з бавовни, вовни, золота й срібла людська рука від Лондона до Байджі. Ще на одній вулиці можна знайти найдивовижніше взуття, яке навіть неможливо уявити на нозі європейця. Японський шовк, сап'ян, оксамит, парча найрізніших кольорів були використані для того, щоб надати найнесподіваніша форм цьому виробу, який обтягає ногу. Далі йшли лавки килимів, каптанів, ятаганів і ножів, лавки, де продавалися золоті й срібні нитки, кисети, жилети, доломани. Але найбільші багатства, що їх неспроможна осягнути жодна уява, приховувалися в лавках старовинної зброї, бо тут багатства більше, ніж коштовного каміння в усіх мішках у ювелірних лавках. Тут можна знайти дамаські шаблі, лати, списи, сідла, прикрашені золотом і коштовним камінням, старовинні рушниці з кременем або з ґнотом, які зачаровують майстерним оздобленням, — та що там казати, тут є всяка зброя, що її войовники носили при собі від часів Чінгісхана, а може, ще й давніше.

Ідучи повз ці лавки, де царствували поважні багаті купці, Антон подумав, що варто купити кілька рушниць, звісно, не старовинних.

Вони вже прямували до виходу через вулицю килимів, коли Ієремія зненацька вигукнув:

— Дивіться, пане, наш вірменин!

І справді, в лавці стояв чоловік у золотистому каптані й про щось жваво розмовляв з так само розкішно одягненим купцем. Глянувши на нього, Антон Лупан враз переконався, що це таки Акоп. Два чорні служники, стоячи навколішки, швидко зашивали туго напханий мішок, який зовні здавався бідним. Вірменин ще поговорив трохи з іншим купцем, і вони обидва подалися в задню кімнатку.

— Чи ти ба, як одягнений наш жебрак! — сказав Хараламб. — Треба було попросити в нього тридцять ікосарів, якщо не більше!

Антон Лупан знизав плечима — його не цікавило чуже майно. Зате Герасім, ясна річ, розсудив інакше, і гірко доведеться бідолашному Акопові, якщо він з'явиться в порт у золотистому каптані!

На протилежному боці вулиці перед лавкою сидів на бруківці старий продавець тютюну у брудному тюрбані, насунутому на очі, обличчя його ховалося в скуйовджену, давно не чесану бороду, одягнений він у драний довгий каптан. Антонові видалось дивним, що той приблукав зі своїм товаром сюди, на вулицю килимів, бо тютюном торгували в іншому місці.

Двері в глибині лавки прочинилися, з них вийшли Акоп і купець, кожен із них тримав у руках по скриньці.

В очах старого продавця тютюну сяйнув і тут же згас короткий зблиск. Антона Лупана охопило те саме дивне хвилювання, як і вранці на пристані, коли він відчув у натовпі чийсь погляд. Він так і застиг на місці, втупившись у продавця тютюну. Але той сидів непорушно й байдуже, і стільки втоми було в його очах, що капітан «Сперанци» вже не сумнівався, що йому все приверзлося.

* * *

Перед обідом Антон купив чотири револьвери й три голландські рушниці-двостволки — один ствол для кулі, другий для шроту.

Відправивши людей зі зброєю й коробками набоїв у порт, він зайшов у готель «Пера-Палац» погортати газети, бо вже кілька місяців не знав, що діється в світі.

У холі він побачив, як коротун-негр у тюрбані, більшому, ніж сам, зносив з другого поверху вниз валізу в шкіряному чохлі, — певно, хтось із подорожніх вибирався з готелю. Антон мимохіть глянув на валізу, і вона видалась йому знайомою. За крок повернув голову і глянув ще раз. Так, він уже десь бачив цю валізу і тепер силкувався пригадати, де саме й за яких обставин.

«Мені вже починає ввижатися!» — Він сів у крісло з рисової соломи, попросив кави й почав гортати газети, відігнавши думки і про валізу, і про все інше. За якусь мить хмарка набігла на його чоло, і він мимоволі стиснув газету. Телеграма з Лондона повідомляла, що Чарлз Дарвін захворів і надій на одужання мало.

Ім'я вченого тісно пов'язувалося з Антоновими планами, він сподівався на його підтримку і, перш ніж вирушати в дорогу, хотів побачитися з ним і попросити поради, цього разу віч-на-віч, а не листовно. Антонові потрібна була підтримка великого дослідника. Він у тратив друга, а тепер загрожувала небезпека втратити і справжнього натхненника цієї подорожі.

Антон відклав газету й заглибився в думки. На якусь мить з'явилася навіть зневіра, але він прогнав її. Зараз уже відступати не можна, бо, по правді, дорога почалася. У нього є корабель, є шестеро надійних людей. При згадці про них обличчя капітана просвітліло, ніби сонячний промінь, прорізавши тютюновий дим, що здіймався густими клубами аж до стелі, впав на нього.

У холі було повно людей, здебільшого європейці, ділові люди або туристи. Раптом у цьому гаморі капітан «Сперанци» почув голос, ввічливий голос усіх готельних портьє:

— Bon voyage, monsieur Vaillant![11]

Антон Лупан спантеличено підвів голову. Невже він писнув і вві сні йому причулося? Наступної миті скочив на ноги мов опечений. Валіза! Це ж П'єрова! Так, вона потерлася, але він її впізнав!

Валізи вже не було перед дверима, її хтось забрав і вийшов. Антон навіть не побачив того чоловіка, та хіба то може бути хтось інший, а не П'єр, якого він вважав загиблим? Сумніви, викликані розпливчастими свідченнями старого Іфріма, підтвердились аж тепер!

Антон метнувся до дверей, розкидаючи людей, ніби втративши глузд, вигукуючи на ходу:

— П'єр!.. П'єр!.. П'єр!..

Він вискочив за двері, опинився в юрбі перехожих, які заполонили всю вулицю, глянув в один бік, у другий, котів був бігти вгору, але передумав і подався вниз, та аби гнув, що марно шукати тут, і повернувся, задиханий, у готель.

— Хто той пан, який щойно пішов? — спитав він у портьє.

Той здивовано глипнув на нього, потім байдуже відповів:

— Пан П'єр Ваян.

Антонові кров бухнула в обличчя, він обхопив голову руками.

— Скажіть, будь ласка, — обізвався він, трохи заспокоївшись, — ви давно знаєте П'єра Ваяна?

— З того часу, як відкрився наш готель, тобто три роки. Він постійно приходить до нас.

— Ви впевнені, що це саме П'єр Ваян?

Портьє усміхнувся, впевнено розкрив книгу реєстрацій.

— Ось, пане, паспортні дані, а поліція, як ви знаєте, зобов'язує нас ретельно перевіряти документи іноземців. Подивіться самі: П'єр Ваян, інженер, французький підданий, народився в Сен-Мало 8 серпня 1842 року…

Антон глибоко зітхнув. Тепер нема жодного сумніву. П'єр живий… Але як його знайти?

— Ви не знаєте, куди він пішов?.. Не дивуйтеся, що я так розпитую, — це мій друг, а я кілька років вважав, що він загинув.

— Не знаю, — відповів портьє. — У всякому разі, думаю, що він не виїжджає з Туреччини, бо в нього, здається, багато роботи в Анатолії. Сюди він приходить кілька разів на рік, очевидно, по справах у міністерство.

— Як же мені його знайти? Ви не знаєте, у нього є друзі, знайомі, може, хтось провідував його тут?

Портьє похитав головою:

— Ні, пане, він весь час сам, його ніхто ніколи не провідував.

Антон подякував і сів у крісло. Передовсім слід заспокоїтись і впорядкувати думки, виробити план…

Отже, і мови не може бути, щоб вирушати сьогодні.

У порту він скаже про це людям. Складніше з Акопом, бо той поспішає.

По дорозі ним володіло тепле почуття, непокоїла тільки одна думка: якби він підвів погляд на мить раніше, то зараз був би разом з П'єром. Ото було б щастя, аби він привів його на палубу «Сперанци»!.. І його знову охопив неспокій… Що сталося з П'єром після нападу піратів, як він врятувався, де був стільки часу, чому не подавав про себе звістки?

Раптом йому сяйнуло в голові. Куди йде подорожній її готелю, якщо не на вокзал чи в порт? Треба поспішати, і, хто знає, може, вдасться зустріти його.

Антон кинувся бігти і за кілька хвилин уже був на палубі, ледве переводячи дух.

— Хлопці, — звернувся він до всіх. — Думаю, ми не зможемо вийти сьогодні вночі. Якщо вірменин не погодиться відкласти поїздку, скажіть йому, що я повернусь за годину й віддам йому гроші.

— Нічого він не одержить, — відповів Герасім. — Наш вітрильник не пароплав, щоб відходити за розкладом.

— Гаразд, скажеш йому про це сам. А зараз — ноги п руки і подивись на пристані, який корабель відходить І чи нема серед пасажирів француза П'єра Ваяна…

— П'єра Ваяна, пане? — ошелешено перепитав стерновий.

— Так. Здається, він не загинув, а живий і здоровий… Якщо знайдеш, приведи його сюди, але не марнуй часу. Решта всі чекайте тут, поки я повернусь! — Але, ступивши крок, зупинився: — Ієреміє, іди й ти!

Вони бігцем подолали міст через Золотий Ріг, поминули нову митницю і невдовзі були на пероні вокзалу і Каїк-хане. Поїзд вирушав через півгодини, але паса-жири-мусульмани, які приходили на станцію за десять Годин раніше, давно вже сиділи по вагонах. П'єра не було ніде. Антон стояв на пероні, поки й поїзд пішов, але все марно. Через годину відходив ще один поїзд з вокзалу Гайдар-паша, на березі Анатолії.

Антон з Ієремією найняли довгий і вузький каїк з трьома веслярами і попросили їх гребти щосили. Чотири кілометри до приморського вокзалу шлюпка подолала менше ніж за півгодини. Вони прибули саме вчасно, щоб обстежити від кінця в кінець поїзд, напхом напханий правовірними. П'єра Ваяна не було й тут. Залишалася тільки пристань. Тож якщо подорожній вибув з міста не через вокзал і не через порт, то він міг полетіти тільки на крилах.

Каїк примчав їх до пристані Галати, де стояла «Сперанца».

— Герасіме, ти знайшов його? — гукнув капітан, стрибаючи на палубу, здивований, що не бачить П'єра.

Стерновий знизав плечима:

— Нема його, пане. Сьогодні ввечері відходив тільки один пароплав, я заглянув у всі каюти, перевірив журнал реєстрації пасажирів, перепитав усіх людей…

— Отже, він у Стамбулі. Залишимось тут і завтра, будемо шукати його, — вирішив Антон. — Хлопці, ви повинні мені допомогти. Ієреміє, тримай ікосар і повертайся на вокзал Гайдар-паша. Ти, Хараламбе, — на Каїк-хане. Залишайтеся там до завтра до обіду, дивіться, які поїзди відходитимуть, і не пропустіть жодного пасажира…

Він змалював їм зовнішність П'єра Баяна, особливо його валізу, яку можна було впізнати за багатьма готельними наклейками.

— Якщо побачите когось схожого на нього, підходьте й розпитуйте. Помітити його не дуже важко, бо там небагато європейців. Ти, Герасіме, не випускай з очей порту…

Не встиг він закінчити, як під несміливими кроками заскрипів трап і на палубі з'явився, понуривши голову, знічений Ісмаїл.

— Пане! — обізвався він до Антона ні живий ні мертвий. — Дати ще п'ять лір, можна?

Капітан збентежено знизав плечима. Гаманець кіра Леоніди був не бездонний, а гроші ж потрібні ще й на дорогу до Пірея… Правда, є ще п'ятнадцять Акопових ікосарів.

— Не можна дати? — злякано перепитав Ісмаїл.

— Якщо дуже треба, я, звичайно, дам. Тільки ти нагодився не в слушний час. Та що ти в біса робиш з такими грішми?

— Для дружини, пане, треба дати.

— А хіба я не дав тобі п'ять ікосарів в обід?

— Дати Лалель. Тепер треба дати Муфіде. — І Ісмаїл показав на пристань, де стояла тонка й висока, мов мінарет, туркеня.

— То в тебе тут цілий гарем! — вигукнув капітан. — Хоч би попередив! То на цьому вже кінець?

— Ще є Валіде, — відповів ніяково кок.

— Ну гаразд, ось п'ять ікосарів для Муфіде і п'ять для Валіде, але для інших уже не проси! Може, ти хочеш, щоб ми продали корабель заради твого гарему? А тепер іди до Муфіде, і щоб завтра до обіду я тебе тут не бачив.

— Ми не йти вночі? — спитав Ісмаїл, жвавішаючи.

— Ні! І знай, більше грошей я не дам!

— Валіде робити сараїлі, я завтра приносити. Сараїлі Валіде смачно-смачно!

Кок пішов, похитуючись, мов буйок, біля Муфіде, А Антон подався до міста. Спершу відвідав представництво Франції, і, хоч після обіду тут було зачинено, йому вдалося знайти секретаря консульства.

— Ви знаєте інженера П'єра Ваяна, французького підданого?

— Особисто не знаю, але чув про нього, — доброзичливо відповів секретар. — Він недавно обмінював паспорт, і цим займався саме я.

— То чому ж ви його не знаєте особисто?

— Бо він прийшов не сам, а прислав готельного служку. Це дозволяється у Стамбулі, — ви, мабуть, знаєте. Очевидно, пан Баян дуже зайнятий…

Антон пішов звідси трохи заспокоєний. Він не просунувся вперед ні на крок, але тепер був певен, що знайде П'єра.

До вечора він бродив по вулицях, заходив у кав'ярні, в холи готелів, придивлявся до перехожих, сподіваючись випадково побачити його, але покладав найбільші надії на своїх людей на вокзалах.

Коли повернувся в порт, прибув саме Акоп, а з ним цілий караван віслюків та носіїв. Скринь він привіз дві, а не одну, не один тюк, а три, крім того, з десяток мішків. На жаль, не було Герасіма. Але вірменин, уже в тій самій поношеній свиті, в якій приходив раніше, побачивши розгубленість на обличчі Антона, підійшов, б'ючи низькі поклони, і сказав медовим голосом:

— Хай не сердиться ефенді капітан: пожитків виявилось більше, ніж я думав. Але я чесно заплачу.

— Про це ви домовитеся з моїм стерновим, коли він прийде.

— А навіщо відкладати? Ми домовились про п'ятнадцять ікосарів, я дам ще п'ять.

Антон не одразу зметикував — багато це чи мало, тому загаявся з відповіддю.

— Ще десять! — вихопився Акоп, глянувши на нього. — Ще п'ятнадцять!.. Разом тридцять…

Не почувши відповіді, бо капітан тільки здивовано дивився на нього, вірменин дістав повний гаманець і поспішно мовив:

— Сорок, якщо тридцять мало. Плачу одразу. Як хочете — лірами, наполеонами, ікосарами?

— Мені однаково, але я вимушений повідомити погану новину: ми затримаємось ще на один день. Якщо ви поспішаєте, то пошукайте іншого капітана.

Вірменин сахнувся, ніби його торохнули по голові, потім глянув на пристань, на носіїв.

— Кого я знайду зараз? Якщо ми домовилися, я йду з вами. Але завтра підемо, не будете відкладати, це напевно?

— Певним не може бути навіть аллах. Якщо буде попутний вітер…

— Гаразд, — погодився Акоп, розуміючи, що нема іншої ради. — Можна вантажити речі?

— Звичайно!.. Гей, Крісте, відчини трюм. А ти, Мігу, притримай Негріле, щоб не залишив нашого гостя без свити.

На пристані стояв митник, байдуже дивлячись на Акопові мішки, але час від часу боязко зиркав по боках. Коли пожитки були вже в трюмі, вірменин підійшов до нього, всунув щось у кишеню, одержав папір з печатками і повернувся на палубу, полегшено зітхнувши.

— Тепер можете спокійно йти, — сказав йому Антон. — Але завтра щоб були тут перед обідом.

— Іти? — злякався вірменин. — Навіщо йти, якщо заплатив? Я залишаюся тут! — І він сів зверху на трюмі.

— Вас ніхто не проганяє, — відказав капітан. — Я думав, може, у вас є справи в місті.

Невдовзі повернувся Герасім. До завтра не відчалюватиме жодне судно — ні пароплав, ні вітрильник, ні навіть баркас.

— Де ми покладемо спати вірменина? — спитав Антон. — Забрати його до себе в каюту, чи ви візьмете в кубрик?

— Подивимось, що він сам скаже… Гей, пане, ходімо вибирати ліжко! Бажаєте каюту-люкс чи вдовольнитесь звичайною? Але це коштуватиме ще один ікосар, бо за ночівлю ми не домовлялися.

— Я спатиму тут. У мене є подушка й ковдра.

— Ти глянь на нього, скупія! — прошепотів Герасім до Антона. — Він ладен повіситись за ікосар!

— Та облиш його, Герасіме! Він щедро заплатив! Знаєш, скільки я взяв з нього? Сорок золотом!

— А це ж як, пане?

— У нього виявилось зайве майно.

— Бачу, ви осягаєте ремесло купця, — задоволено усміхнувся Герасім. — Ну, якщо так, треба поводитися з ним чемніше… Ефенді Акопе, я пожартував! За каюту не треба платити нічого.

На його подив, вірменин навіть не поворухнувсь.

— Дякую, я вже сказав — буду тут. Я не можу спати в каюті, бо задихаюся від спеки.

— Яка спека? — прошепотів Герасім. — Чи я не бачив, як він гасав по пристані, мов жеребець? — І додав голосніше, ледве стримуючись, щоб не засміятися: — Добре, ефенді Акопе! Спіть, де хочете, але знайте, на палубі є великий пес-вовкодав, його звати Негріле. Познайомитеся з ним самі!

Рано-вранці Антон подався на Каїк-хане і знайшов там Хараламба.

— Не треба стояти тут весь час. Поки нема поїзда, можна піти в місто, але постарайся прибути сюди вчасно.

Потім Антон сів у шлюпку й подався на Гайдар-пашу.

П'єра Ваяна не було ніде.

У дирекції залізниць капітан «Сперанци», заплативши бакшиш кільком чиновникам, дізнався, що П'єр Ваян тут не працює. Один із чиновників, байдуже сховавши хабар до кишені, порадив звернутися до військового міністерства, але Антон не міг собі цього дозволити — він уже розтринькав усі гроші по кабінетах оттоманських чиновників.

Він піде в Пірей з дошками кіра Леоніди, потім верметься сюди й почекає трохи, ходитиме в недалекі рейси по архіпелагу, коли з'являтиметься вантаж, адже це, власне кажучи, не змінювало його планів. Все одно в Середземному морі треба залишатися до наступної весни — щоб зібрати необхідні кошти для майбутньої подорожі.

Але що там діється в порту? Якийсь солдат у фесці, в червоній туніці і в зелених шароварах з примкнутим багнетом до гвинтівки вартував біля корми «Сперанци», Крістя Бусуйок стояв на палубі, а Акоп заламував собі руки.

— Що сталося? — спитав Антон, вибігаючи на палубу.

— Штраф, пане, — відповів плотогон, показуючи папір з печаткою.

Папір з султанським гербом сповіщав турецькою й французькою мовами, що, оскільки з судна скидали сміття в порту, шхуна «Сперанца» під румунським прапором повинна заплатити штраф у розмірі тисячі лір, інакше…

Капітан відчув, що втрачає самовладання. Він навіть не уявляв, що фінанси падишаха в такому жалюгідному стані!

— А той башибузук на пристані чого стоїть?

— Його поставили вартувати нас. Щоб ми не втекли. Саме тут нагодився Герасім.

— Що будемо робити? — спитав його Антон, показуючи папір.

Стерновий почухав голову.

— Тисяча лір? Гм!.. Хитрий султан!.. Але заспокойтеся, пане, на цю болячку є ліки! Ходімо разом, а там буде видно!

Коли вони ступили на трап, їх наздогнав Акоп:

— Ефенді капітане, поговоріть там, переконайте, якщо вони погодяться, я можу позичити вам трохи. Ви дасте мені розписку…

— Бісів купець! — сказав Герасім, коли вони вже повертали до контори. — Розорений-розорений, а з нас може останню сорочку зняти.

Капітан порту був похмурий чоловік з вигнутим, мов ятаган, носом.

— Ви прислали нам оце? — спитав Герасім, підходячи до столу.

Капітан почепив на ніс окуляри, які на ньому мали вигляд двох бесаг на спині слона.

— Так, я. Ви принесли гроші?

— Ви, мабуть, жартуєте, ефенді! Тисяча лір за те, що ми нібито викинули сміття? Чим ми могли вас розгнівити?

— А, не знаєте, хоч і моряки!.. Сміття осідає на дно сьогодні, завтра, потім кораблі не зможуть пристати до берега.

Герасім подумав якусь хвильку, пильно дивлячись на капітанів ніс, ніби саме звідти міг прийти порятунок. І тут побачив склянку, яку капітан підніс до рота.

— Ефенді капітане, — почав стерновий, уздрівши порятунок не на носі, а в склянці. — Здається, ваші розрахунки неправильні. Я вважаю, якщо підніметься дно, то підніметься й вода.

— Це неправда!

— Ні, правда, і я вам докажу. Ось дивіться, я беру склянку, наливаю в неї воду, отак-о… А тепер, будьте ласкаві, візьміть окуляри… Що відбувається, коли моряк кидає совок сміття біля берега? — Герасім обернувся до Антона й пошепки попросив кілька ікосарів. — Ну, дно піднялося чи ні? — спитав він, опустивши монету У воду.

Каштан начепив окуляри, перехилився через стіл і придивився до гранчастого скла.

— Не бачу, не піднялося! — відповів він, хитаючи головою.

Стерновий опустив ще одну монету, вона м'яко лягли на першу.

— А зараз, ефенді капітане?

— Тепер піднялося, але дуже мало.

— Справді? Ну дивіться ще, але якщо й зараз буде мало, я піду до каді…[12]

— Добре, добре! — згодився похмурий капітан, забираючи склянку. — Воно могло б піднятися й вище, але досить, не будемо більше говорити про це… А на каді ти даремно сподіваєшся — у нього більмо на оці, 1 він на все дивиться по-дурному…

— За це сміття, ефенді капітане, видайте морську книжку для одного чоловіка з нашого екіпажу.

— Документи є?

— Після всього ви ще хочете й документи?

Коли вони прийшли, повернувся й Ієремія з вокзалу І стояв на палубі, спершись на мушкет. Невдовзі повернувся й Хараламб, але новин і в нього було не більше, ніж у його двоюрідного брата.

Антон вирішив не затримуватись довше в цьому негостинному порту. З суходолу дихав легенький вітерець, але на пагорбі, по той бік Ієні Махаллі, було видно, як хитаються гілки на деревах, а у відкритому морі, скільки сягало око, грали хвилі, здіймаючи білі баранці. Отже, вітер зовсім не тихенький.

— Приготуватись до відходу! За півгодини піднімаймо якір!

Акоп полегшено зітхнув.

— А Ісмаїл? — спитав Герасім, глянувши на берег.

— Якщо не прийде, підемо без нього. Я сказав йому бути перед обідом. Дуже прикро, але, здається, йому ні крутили голову. В Галліполі чи в Піреї знайдемо іншого кока…

Антон вирішив ще раз зайти в готель «Пера-Палац».

— Я залишу тут кілька рядків для пана П'єра Ваяна, — звернувся він до портьє. — Скажіть йому, що за два тижні я повернусь сюди. Хай почекає або хоч скаже, де його шукати.

Повернувшись у порт, він ще здалеку побачив, що екіпаж, замість готувати вітрила, товпиться біля носового люка. Тільки Акоп метається по палубі, бо не може дочекатися відплиття.

— Гей, що там таке? — гукнув капітан з берега. Люди присоромлено розступилися, і Антон побачив

Ісмаїла — одягнений по-східному, той сидів на люкові, мов султан, і задоволено посмоктував люльку, оточений дружинами в чадрах. Хараламб усе крутився біля Лалель, намагаючись побачити обличчя, а туркеня жартівливо сміялася своїм тремким сміхом.

— Що, Ісмаїле, — спитав Антон, вибігаючи по трапу, — хочеш посадити на наші голови весь свій гарем?

— Вони прийшли тільки провести його, пане! — підскочив Хараламб, беручи турка під захист.

Лалель щось солодко проворкувала під вуаллю. Решта обернули голови до неї, і з-під усіх чадр ніби щось блиснуло.

— Валіде робити сараїлі, — радо сказав Ісмаїл, показуючи на цілий ряд горщиків біля люка.

Четверта дружина, якої досі ніхто не бачив і не чув, засміялася так басовито, ніби чоловік. Та й її саму, наскільки дозволяла роздивитися голуба мантилья, радше можна було б сприйняти за носія.

— Цю ми поставимо піднімати якір, — сказав Ієремія, остерігаючись близько підійти до неї.

— Ісмаїле, прощайся, ми не можемо гаяти час, — сказав Антон, ідучи до каюти.

Коли туркені підводились, Хараламб — будь що буде! — підійшов до Лалель і підняв її чадру. Гяури встигли побачити ніжне рожеве личко з червоними. губками, о білими зубками, з глибокими й голубими, мов небеса, оченятками, які злякано закліпали під довгими й важкими, ніби фіранки у спальні султана, віями. Інші три закричали, накинувшись на проклятого гяура:

— Брудний собака! Щоб тобі ворони очі виклювали!..

Гюльсум схопила в руки багор і ледве не тріснула ним по голові бідолашного Хараламба, якому нікуди було тікати.

— Чума на тебе, мерзенний гяуре!

Тільки Лалель жартівливо воркотіла під чадрою, ніби була щаслива, що моряки побачили її личко.

Туркені накинулись на неї й потягли до трапа, лаючи й трясучи, мов ганчірку.

— А ти, Ісмаїле, чому нічого не кажеш? — спитав Хараламб, підходячи до кока, який сидів на люкові, мов падишах.

— Ні, казати! Ти що шукати під чадра? Га?

«Ну, зараз почнеться», — подумали всі, але, на загальний подив, наступної миті кок, хоч і здавався осатанілим від люті, усміхнувся, зітхнув і м'яко сказав:

— Ох, аллах, аллах!.. Хараламб бачити, які я мати очі!

— Ну, годі, Ісмаїле! — знову звернувся до нього капітан, який уже встиг переодягнутися. — Підняти вітрила! Забрати трап!.. Гей, а це ще хто такий. Що таке, діду?

На пристані перед трапом з'явився бородатий чернець у дірявій скуфії, побілілій від пилюки, в маслиновій рясі, підперезаній шматком пояса. На шиї в нього висіли дешеві дерев'яні чотки, а через плече — важкі бесаги.

— Бог з вами! Хто капітан? — спитав він, осіняючи себе хрестом.

— Я. А ви, судячи з одягу, прийшли з гір Атосу?

— Саме так, — відповів чернець, піднявшись на палубу й скидаючи бесаги. — Я з монастиря святого Мини, але ходжу по світу вже більше року, збираю гроші, бо в нас згоріла церква і ми не маємо де возносити хвалу нашому владиці небесному.

— А від нас що ви хочете? — спитав Антон, пильно дивлячись на нього. Очі, голос, навіть зовнішність ченця — все видалось йому знайомим. Мабуть, він уже десь зустрічав його, бо тут багато ченців з гір Атосу.

— Нічого особливого… Я чув, ви йдете в Пірей.

— Так, у вас добрий слух.

— Я просив би взяти з собою бідного ченця, який мучиться во ім'я Христа. Я йшов пішки від Атосу сюди, шість місяців ходив і зібрав дещицю, але мало, бо люди скрізь бідні. Якщо тобі, сину, не дуже великий гак, то я просив би допровадити мене до Скіроса, бо там є віруючі і я сподіваюся зібрати трохи грошей. А потім буде видно, що далі робити; може, знайду якийсь баркас та обійду тамтешні острови… Але про це не турбуйтеся. Якщо допровадите мене до Скіроса й висадите на березі, далі мені допоможе милість божа та людська доброта.

— Що робити, Герасіме, з цим пасажиром? — спитав Антон.

— Візьмемо, пане. Втратимо небагато, якщо допровадимо його й до Скіроса.

— Дякую, бог віддасть тобі сторицею! — сказав монах і полегшено зітхнув.

— Тоді, отче, розташовуйтесь, — вирішив Антон, — бо в нас нема часу на балачки. Ну, хлопці, підняти якір!

Заскрипів важкий ланцюг, швартови впали з кнехтів, вітрила попливли по щоглах, і пристань Галати з юрбою роззяв на березі почала поволі віддалятися. Ліворуч видно було вежу Леандра, а праворуч — зруйновані стіни старого палацу.

«Сперанца» взяла курс на зюйд-вест, залишивши позаду схвильований Босфор. Праворуч купались у зелені кольорові стіни хат, білі палаци, вежі й мінарети.

— Чому вони фарбують будинки у різні кольори, пане? — спитав Ієремія.

— Це давній звичай. Раніше кожен рід людський у Стамбулі повинен був фарбувати стіни у свій колір, щоб відрізнятися від інших. Вірменів примусили фарбувати її чорне, могильне, греки були щасливіші, у них червоний колір, мов кров бика, і лише турки мали право білити вапном або користуватися іншими, веселішими кольорами. Сьогодні ці порядки вже відмерли, але люди псе одно так само розмальовують свої житла, бо, видно, звикли.

Попереду виникли важкі й високі стіни якогось химерного палацу з багатьма вежами, відбиваючись у дзеркалі моря, що було о цій порі зелене, мов смарагд.

— Це знаменита в'язниця Еді-Куле, тобто в'язниця Семи Веж, — сказав Антон Лупан.

— Але ж їх ніби чотири…

— Решта зруйнувалися. Тут свого часу були ув'язнені вороги султана, тут же тримали в темницях послів тих держав, з якими Туреччина вступала у війну. Багато голів скотилося в Мармурове море за тими стінами, які ви бачите…

— Чому ж їм не дивувати нас стількома палацами, коли вони мають за що будувати! — зітхнув Ієремія, глянувши на сералі й мечеті, які залишились позаду, на пагорбах.

— А базар? — обізвався Крістя Бусуйок, хитаючи головою. — Ви бачили, скільки там майна? Звідки вони його набрали?

Отакої! У плотогона прорізався голос!

— Був час, коли Стамбул розкошував, — сказав Аніон. — Тепер султан скубе кішку за хвіст, а нявкання чути аж у Дарданеллах.

Люди зайшлися сміхом.

— Отже, минувся їм байрам! — сказав Ієремія.

Раптом ліворуч від мечеті Султан-Селім здійнявся стовп диму, і враз омахи полум'я шугнули вгору, аж до неба.

— Що це, пане?

Капітан байдуже знизав плечима:

— Будинок горить. У Стамбулі таке трапляється часто. Досить якомусь туркові забути погасити люльку — загоряється хата, від неї друга, бо всі дерев'яні — і поки зогледишся, згорить весь куток. Якби підрахувати, скільки будинків згоріло в Стамбулі від його заснування, то виявилось би, що місто відбудоване заново десятки разів.

— Тільки мечеті й сералі не горять! Бо вони муровані! — сказав Ієремія, дивлячись на полум'я, яке вже не здіймалося до неба, а розповзалося горбом, ніби змії.

— Авжеж! — відповів Антон. — Те, що робиться для султана й для аллаха, — робиться навічно!

РОЗДІЛ X

ГОЛОСИ МОРЯ

По обіді 21 липня вони йшли Мармуровим морем на захід із швидкістю майже сім миль на годину при сильному вітрі з правого борту.

Коли острів Прінкіпо, остання згадка про Стамбул, зник за кормою, капітан покликав юнгу до себе продовжувати навчання.

З палуби долинули звуки вахтового дзвона.

— Уже п'ята година! — здивувався капітан. — Як швидко іноді минає час!

Юнга осмілів і сказав, усміхаючись:

— Бо гарний вітер, пане! Коли слабшає вітер, то й час ніби кульгає.

— Хлопче, ти тільки тиждень у морі, а починаєш міркувати, мов старий моряк!

Життя на судні йшло своїм звичаєм, і ніхто його не розтривожував. Герасім стояв біля стерна другу вахту підряд, Ісмаїл готував вечерю, плотогон був за дозорця, Ієремія спав, мов колода, бо цілу ніч промучився на вокзалі.

Хараламб трохи потинявся по палубі, дивлячись, як зникає за кормою Стамбул, але і його осилила втома, бо теж провештався на вокзалі цілу ніч; тому він спустився в каюту і, підклавши подушку під голову, заснув, й в вухах дзвеніло жартівливе вуркотіння та ніжний смішок Лалель.

На палубі окрім керманича й дозорця було ще двоє людей — подорожні. Акоп непорушно сидів на трюмі, «лякано позиркуючи довкола. Чернець сів на бухту пінартового каната на носі, начепив на ніс окуляри, зав'язані за вуха шворочкою, і смиренно читав Біблію, перебираючи пальцями зачовгані чотки, потім зирнув по боках, зняв окуляри, важко підвівся й попрямував до корми, тримаючи книжку під пахвою.

— Ти весь час мучишся, керманичу! — сказав він по-грецькому, сідаючи біля стерна.

Герасім був у доброму гуморі.

— Я не мучусь, отче, я роблю свою роботу.

— Гарна робота, але важка, чи не так, сину мій?

— Та іноді важка, іноді легка, але хоч би там як, завжди цікава.

Згодом чернець підсунувся ближче й сказав стурбовано:

— Ти не думай, сину, що при мені хтозна-яке багатство. У мене всього сто сімдесят піастрів, навіть двох лір нема. Але, бачиш, це гроші не мої, а монастиря, тому мені й страшно.

— Себто як, отче?

— Я чув, — чернець стишив голос, — ніби на цих островах водяться пірати. Вони не пограбують нас?

Керманич усміхнувся:

— Не турбуйтеся, отче, не будуть вони трудитися заради двох лір! Крім того, — вів далі Герасім, — зараз, коли з'явилося багато пароплавів, піратам дуже вкоротили руки. Є один, Безбородий, може, чули, є ще й інші, але їх мало. Тепер їм лише іноді вдається заграбастати якийсь корабель, що заблукав, чи баркас, викинутий штормом на пустельний острів…

— Ось бачиш, синку!.. А якщо сатана виведе їх на нашу дорогу, ви маєте чим відбитися?

— Щодо цього можете бути спокійні, отче. У нас люди як орли.

Чернець підсунувся ближче.

— Але ж, бачу, люди з голими руками.

— Хай вам за це голова не болить. У кожного з нас є по карабіну й досить патронів.

— Ну й добре! — сказав чернець, осінивши себе хрестом. — Але ж, думаю, ви тримаєте їх напохваті, а не десь на дні трюму?

— Авжеж, отче! Можете самі побачити — вони в кожного з нас біля койки в каюті!

— Справді? Ну, мені ніби камінь з душі звалився. А в капітана є рушниця?

— Звісно! І аж два пістолети!

Чернець глянув на двері каюти, зітхнув, потім підвівся й почалапав на ніс.

У каюті Мігу продовжував навчання. Він уже вмів виміряти дорогу на карті, вирівняти її, скорегувати, як кажуть моряки, потім перевірити за компасом, зате тепер він уже нічого не розумів. Якщо йти так, то ніколи не будеш певний, що прийдеш саме туди, куди розраховував. Дрейф, хоч скільки пильнуй за ним, не можна точно виміряти, як вимірюєш кут дороги. В коротких рейсах, приміром, від Суліни до Стамбула, його вплив невеликий. Кілька миль у той чи в інший бік на морі — це, вважай, нічого. А коли йдеш тижні чи й місяці, не бачачи землі? Збився з курсу трохи сьогодні, завтра ще трохи — і врешті опинишся там, де й не сподівався.

— Зараз я тобі все поясню, Мігу, — відповів капітан, задоволений, що в юнги розум жвавий, мов гарний вітер. — Про це я думав поговорити з тобою пізніше. Бачиш, якщо йти тільки за компасом, то можна потрапити до дідька на болото, як ти й сам сказав. Щоб уникнути цієї помилки, мореходи щодня або й кілька разів ми день вимірюють місце свого перебування за сонцем або за зірками. Для цього потрібні необхідні прилади й астрономічні таблиці. Якщо ця точка збоку від курсу, ти підкореговуєш кут на компасі, щоб підійти до неї, і так щодня, до кінця подорожі.

Вахтовий дзвін вибив тричі по два короткі удари, сповістивши сьому годину й наближення вечері.

— А зараз ходімо подивимось, що там на палубі! — вирішив капітан.

На палубі тинявся Ієремія зі своїм мушкетом, шукаючи місця, де б присісти й почати витирати іржу!

— Геть звідси зі своєю залізякою! — гаркнув на нього Герасім, побачивши, що той умощується неподалік від стерна. — Хочеш, щоб компас почав танцювати? Іншого місця на всій палубі не можеш знайти?

— Пане, а то правда, що метал збиває стрілки компаса? — спитав юнга. — Дядько Герасім прогнав і мене колись, коли я стругав сопілку біля стерна. Сказав, що й ножик може вплинути…

— Так воно і є, Мігу. Залізо дуже впливає на компас. Треба не забувати про це ніколи!

— А в нас он скільки металу на кораблі, він що, не впливає? Якорі, ванти…

— Вони всі далеко…

Цього вечора їм не судилося поїсти нормально: виявилося, що в Стамбулі через ту лихоманку перед відплиттям ніхто не потурбувався про харчі. Тих, що взяли в Суліні, могло вистачити на два-три дні. Антон вирішив зайти на Скірос, запастися продуктами, все одно треба й ченця там висадити.

Сяк-так обманувши голод, вони спустили частину вітрил, бо вітер, досить сильний, вночі обіцяв ще посилитись. Герасім засвітив ліхтарі, потім узяв у кубрику ковдру й ліг на палубі, підмостивши замість подушки бухту швартового канату.

— А ви йдіть на мою койку, — сказав він ченцеві. Той хутенько зник під палубою, прихопивши й бесаги, аби бути подалі від Негріле.

Попереду на обрії біліла світла смуга, відбиваючись у кількох хмаринах, гнаних вітром. Зате за кормою «Сперанци» була непроглядна ніч. Тільки бліда стрічка, мов стежка розлитого в воді молока, розрізувала край завіси ночі, а далі та завіса ставала ще темніша, ще важча. Рідкі спалахи маяка у Сан-Стефано, з боку Стамбула, прошивали темряву срібною шпагою. Водночас другий маяк, у Ерельї, на європейському березі, схрестив своє лезо з тим, що був ззаду. Невдовзі ліворуч з'явився ще один, важко піднімаючись із хвиль, мов погляд вартівника, який визирає через мур.

— Маяк на одну чверть ліворуч бугшприта! — вигукнув Мігу — він був у дозорі.

— Бачу, — відповів капітан від стерна. — Це маяк на Мармуровому острові.

Рівно опівночі заступив до стерна Ісмаїл, а в дозор став Ієремія. Антон залишився ще з годину на палубі, поки вони дійшли на траверс маяка. Мігу теж не спускався в каюту. Тепер острів виднівся здалеку, мов розпливчаста тінь, яка виповнює душу і острахом, і сумом.

— Це великий острів, пане?

— Кілометрів двадцять завдовжки.

— І на ньому нема жодного міста?

— Є одне містечко, Мармур, але з протилежного боку. А чому ти не йдеш спати? Не забувай, що завтра в нас багато роботи.

Почувши ці слова, Акоп, який, видно, не міг заснути, підвівся над трюмом.

— Ефенді, завтра вранці ми будемо в Галліполі?

— Так, годині о сьомій, якщо буде такий самий вітер.

— І зупинимося в порту?

— Тільки для митного догляду. Краще нам його пройти тут, а не в Чанаку.

— А не можна піти без догляду?

— Як ви можете навіть думати таке? Ви що, ніколи не плавали через Дарданелли? Хочете, щоб по нас ударили з гармати?

Вірменин хотів був ще щось спитати, але тільки зітхнув і знову всівся на трюмі.

Перш ніж піти спати, Антон Лупан підійшов до стерна.

— Пильнуй, щоб не наближатися до землі. Через дві години по правому борту має з'явитися маяк у Каракіой.

— Я знати, я багато ходити по Мармурове море. Ого, давній стерновий Ісмаїл!

Мігу хотілось залишитись на палубі, але розміркувавши, що Антон може розгніватись, він спустився в кубрик. Чернець стогнав уві сні, потім запала тиша. Не мутно було нічого окрім дихання людей та шуму хвиль за бортом.

Зненацька в цій тиші Мігу причулися дивні звуки, схожі на вуркотіння голуба, коли він взимку підлітає до вікна. Хлопець напружив слух, але вуркотіння вмовило: мабуть, це був один із голосів моря, бо море, коли вслуховуєшся в нього з середини корабля, має не один голос. Воно виє, мов вовк, стогне, мов розлючений бугай, і микає, мов собака, реве, мов ведмідь серед ягід, бекає, мов вівця взимку, плаче, мов олень, гнаний загінниками, стогне, мов хвора людина, то чому б йому не мати ще й голосу голуба, який вуркоче взимку біля вікна?..

Так подумав, мирно засипаючи, юнга, а за бортом море розмовляло на всі свої голоси.

Мігу розплющив очі, коли сонце виходило з хвиль, ніби червона феска на голові якогось оттоманського Нептуна. Зирнувши по каюті, Мігу згадав про ченця й перехилився до нього. Крізь ілюмінатор падала смуга сірого світла, розганяючи морок по кутках. Чернець спав горілиць, чорна скуфія збилася набік, а права рука була опущена вниз і стискувала мотузки бесаг. З палуби не долинало жодного звуку… Та хай йому біс! Бувають же іноді такі моменти, коли тебе охоплює страх і здається, ніби довкола все вимерло, навіть Ісмаїлове хропіння неспроможне прогнати неспокій, спричинений гнітючою тишею. Мігу знову здалося, ніби він чує вуркотіння, що лине невідь-звідки. Навряд чи це один із голосів моря, адже він ось тут, поруч, за кілька кроків!

Хлопець обережно спустився з койки, щоб не розбудити ченця. Натягуючи чоботи, побачив під подушкою в того біблію, яку чернець учора смиренно читав. Мігу ніколи не тримав у руках святої книги, і йому аж закортіло хоч глянути на неї. Він навшпиньки підійшов до койки, тихесенько витяг її, розгорнув товсту палітурку — і заціпенів, витріщивши очі… Цієї миті чернець скочив з койки, розлючено вихопив книжку і при цьому так глянув на хлопця, що той стрімголов кинувся на палубу, ніби за ним гнався сам нечистий.

Вітер змінився і віяв тепер майже з корми. Під затишком берега хвилі були менші. Одна з них ударила в борт, від глухого удару затремтіла палуба й загойдалися ванти.

Через годину румунська шхуна була в Галліполі і кинула якір на внутрішньому рейді. Від берега відчалила шлюпка, але слуга падишаха подався спершу на англійський корабель, що зупинився трохи далі й нервово подавав сигнали прапором.

Антон глянув у підзорну трубу на цей пароплав, колишній бриг, мабуть, один із перших в історії навігації, на який поставили парову машину. Колись він ходив на такому, італійському, до Персидської затоки і прокляв життя, тому здивувався, що сьогодні, через стільки років, є люди, які наймаються на нього в екіпаж.

Нарешті митна шлюпка підійшла до «Сперанци». Чиновник у фесці в супроводі страхітливого башибузука з рушницею на ремені через плече піднявся на палубу й перевірив документи на багаж. Коли він попросив підняти люк, Акоп ледве не знепритомнів, але в гармидері, що зчинився на палубі, цього ніхто не помітив.

— Тут що? — спитав митник, показуючи на мішки.

— Домашнє майно, ефенді! — забелькотів вірменин, і обличчя його набуло землистого кольору. — Хатній мотлох. Я Акоп, Акоп з базару, мав лавку в Стамбулі, але розорився і зараз хочу спробувати щастя в Афінах. ЗІ пройшов митний догляд, ось, прошу, папери…

Митник ткнувся носом у папери, але, видно, печатки й підписи не викликали в нього довіри.

— Ми трохи подивимось, ефенді Акопе, виконаємо гній обов'язок, — сказав він, спускаючись у трюм.

Вірменин зробився червоний, мов феска митника, і кинувся за ним, зашпортуючись у полах свити. Знизу долинуло перешіптування, зітхання, нарешті в отворі трюму з'явилася феска. Акоп теж виліз нагору. Обличчі! його набуло звичного кольору, тільки піт стікав струмками.

Коли турок спускався по трапу, Герасім підійшов до Антона й прошепотів:

— Цей вірменин, здається, перевозить не тільки мотлох…

— А що там може бути ще?

— Чи я знаю? Може, килими, шовк…

— Я теж так думаю, але залишмо його з богом. Ми нічим не ризикуємо: це справа митників.

Стерновий знизав плечима:

— Гаразд, пане, хай буде по-вашому, але знайте, в Піреї я в нього вирву кілька ікосарів… Чому мають зиск тільки митники?

Коли з митним оглядом було закінчено, Антон шлюпкою пішов у порт оформити документи «Сперанци», але спершу спинився, як заведено, перед списком загиблих кораблів. Прочитав список, зняв берет — знак вшанування загиблих, потім зайшов до контори, і «Сперанца» була записана після французького «Декарта» й англійської «Вікторії». Мимохіть глянувши на запис, Антон ледве не скрикнув — капітаном англійського корабля був Джон Теннісон, з яким вони плавали колись на одному кораблі в Індокитаї і заприязнились. Правда, тоді Джон був не капітаном, а практикантом.

Невдовзі «Сперанца» розвернулась і вирушила в дорогу при сильному кормовому вітрові. У протоці хвилі з Мармурового моря розбивалися, налітаючи одна на одну, розлючені, мов звірі, які, не маючи де розгулятися, запінено ревли. Шхуна, ідучи вслід за ними, майже не відчувала їхньої люті.

Лот показував трохи більше восьми вузлів, тобто мало не швидкість поштового пароплава, і судна, які вийшли набагато раніше з порту, одне по одному залишилися позаду. Залишилась позаду й «Вікторія», капітан якої, стоячи на містку, спостерігав у підзорну трубу за шхуною, дивуючись, що вона так швидко його наздогнала, хоч він підняв усі вітрила.

Весь екіпаж «Сперанци» був на палубі, навіть Акоп залишив люк трюму, який він досі недремно пильнував, і вийшов на ніс, де клекотів морський вихор, розкриваючи перед ними запінені безодні. Тільки чернець сидів у кубрику при своїх бесагах та з книжкою в руці.

Мігу зненацька, повернувши, голову, побачив білого птаха, що затріпотів між вітрилами, а потім виборсався н них і полетів до західного берега протоки. Над кораблем часто крутилися чайки, іноді навіть сідали на вершечку щогли, але це був інший птах.

— Дивіться, голуб! — крикнув Хараламб.

Що шукав голуб над протокою?

— Він заблукав, бідолаха! — сказав Ієремія.

Але в голові Мігу політ голуба поєднався з нічним гуркотінням, і хлопець замислився, дивлячись поміж щогл. Цієї миті щось легенько скрипнуло, і юнга, повернувши голову, побачив, ніби зачинився ілюмінатор.

Береги протоки були так близько, що здавалося, ніби шхуна пливе по весняному стрімкому потоку. На європейському березі стриміли голі порепані пагорби, там лиш де-не-де темніла латка зелені. На протилежному березі рослинність багатша, майже середземноморська. В одному місці видно було намети, біля яких стояли вишикувані солдати. Вище вгадувались замасковані гармати, котрі дуже швидко могли націлитись жерлами на ворожі кораблі.

Перед виходом до Кілід-Бара протока різко повертали вліво, на південь, а вітер поміж берегів все одно не втратив своєї сили. Протока все вужчала, стиснуті хвилі билися поміж собою чимдалі лютіше, і вітрильник мчав, ніби гнаний бурею. Містечко Кілід-Бар на європейському березі залишилось позаду, мов станція, повз яку поїзд іде без зупинки.

— Знавіснілі Дарданелли в цьому місці! — вигукнув Крістя Бусуйок, дивлячись на протоку оком плотогона. — Тут так, ніби на наших річках у горах!

Сказавши так багато слів, він знову замовк і мовчав, мов щоглове дерево, майже шість годин.

— Дарданелли лютують тільки при сильному вітрі. А зазвичай вони дуже спокійні, — пояснив Антон.

Він і сам ще ніколи не бачив протоку такою невгамовною і тепер уже не дивувався, що саме тут хвилі знесли міст, перекинутий через Геллеспонт Ксерксом, а перський цар, щоб покарати їх за підступність, послав людей відшмагати хвилі.

Важко було повірити, що саме тут Леандр, закоханий у Геро, кинувся вплав через Геллеспонт до коханої, яка на протилежному березі махала йому хустинкою. Це легенда, а один чоловік таки подолав протоку, і не античний герой, а людина новітніших часів — лорд Байрон, хоч його й не чекала на протилежному березі Геро його днів.

РОЗДІЛ XI

ДИВНИЙ ЧЕРНЕЦЬ

О четвертій годині вітер посилився. Мігу заступив у дозор, а Антон узявся за стерно. Юнга стояв, дивлячись у пустельне море, а його доймала одна й та сама думка, котра від самісінького ранку не давала йому спокою. Він вагався, чи слід нею поділитися з кимось, бо ж і сам не знав, чи все це йому не привиділось. Одначе і встояти спокійно не міг.

— Що з тобою, Мігу? — помітив його тривогу капітан.

— Я хотів би сказати, пане… Мені цей чернець… — Хлопчина повагався якусь мить, потім пошепки випалив одним духом: — Чернець читає не святі книжки!

— Та що ти кажеш? — усміхнувся Антон. — І це тебе так схвилювало? Я колись бачив, як ченці грали в карти у корчмі і навіть шахрували при цьому… А звідки ти знаєш, що саме він читає?

— Я взяв сьогодні вранці у нього під головою книжку. Почувши це, він вихопив її у мене з рук і дуже розсердився.

— І не дивно. Я певен, йому не сподобалось, що ми знатимемо про його пристрасть до світських книжок. А яка то книжка?

— «Граф Монте-Крісто».

Може, й дивно, що чернець читає такі книжки. А втім…

— Та гаразд, Мігу, облишмо його на божий розсуд. Завтра вранці прибудемо на Скірос і розпрощаємося з ним.

Мігу заспокоєний пішов на ніс шхуни. Сонце хилилось до заходу. Праворуч виплив острів Страціо, мов закривавлений бескид, подірявлений ногою якоїсь велетенської потвори.

— Мігу! — гукнув Герасім. — Скажи Ісмаїлові, хай поквапиться з вечерею, бо вже початок сьомої.

Йдучи повз ілюмінатор, юнга заглянув у кубрик, ніби його щось підштовхувало. При слабкому світлі, яке пробивалося знадвору, хлопець побачив, що чернець не сидів з книжкою біля своїх бесаг, а схилився над ліжком Ієремії. Наступної миті він обернувся, і Мігу пустився навтіки.

— Дядьку Ієреміє, у вас є щось цінне в каюті?

— Нема нічого. А чому ти питаєш?

— Мені здалося, ніби чернець шукав щось у вас під подушкою.

— Отуди к бісу! Таж нема в мене чого красти!

— А що ж він шукав?

— Дідько його знає! Але якщо це так, то він не вийде на Скіросі, поки я не перевірю його бесаги.

З настанням вечора вітер послабшав, і лот показав, що «Сперанца» зменшила швидкість до шести вузлів.

О восьмій до стерна став Ісмаїл. Герасім засвітив ліхтарі. Сонце заходило, зачервонивши море. Десь далеко попереду заблимав маяк на острові Лемнос, але невдовзі він мав зникнути за хвилями, бо «Сперанца» швидко ковтала милі. Острів Страціо із заходом сонця одразу втратив кривавий відблиск і тепер ледь виднівся, ніби похмура тінь над сизим овидом.

Антон підійшов до Герасіма, який мав ставати до стерна опівночі, уточнив, як тримати курс і додав:

— Якщо вітер не переміниться і не втихне, о другій ночі ти побачиш маяк на мисі Картсімо. Триматимеш ліворуч від нього, і ми вийдемо на Скірос.

— Ясно!

— А тепер усім спати!

Спускаючись у каюту, Мігу віч-на-віч зіткнувся з ченцем, який піднімався по трапу, і швидко відхилився, даючи тому пройти.

На палубі чернець потягнувся, аж кості затріщали, потім глянув на море. Негріле підвівся й почав гарчати.

Запала темна, беззоряна ніч. Маяк на острові Лемнос зник за кормою. Тільки на заході виднілись його рудуваті спалахи.

Чернець постояв так трохи, вдивляючись у темряву, потім, тиснучись до парапету, бо остерігався Негріле, пішов на корму.

— Хто там? — злякано вигукнув Акоп.

— Я, сину, господь з тобою! — смиренно відповів чернець.

Вірменин зітхнув і знову ліг, намагаючись заснути. Ісмаїл стояв біля стерна. Шкала компаса ледь погойдувалась при слабкому світлі прихованого ліхтаря.

— Добрий вечір, керманичу! Бог на поміч! — обізвався чернець по-турецькому, зупиняючись поряд.

Ісмаїл стрепенувся.

— Який бог, твій чи мій? — буркнув він, глянувши на карту, замість того, щоб радіти, що можна перекинутися з кимось рідною мовою, бо вже досить попомучився із мовою гяурів.

— Бог один, сину!

— То кажи аллах, бо його так звати!

Чернець тихенько засміявся, помовчав якусь час ну, бо не хотів починати із стерновим теологічну суперечку.

Бачачи, що гість не йде і нічого не каже, а тільки стоїть, мов мумія, Ісмаїл спалахнув з досадою:

— Тобі не хочеться спати! Ти вдень виспався. Іди геть звідси!

Замість відповіді чернець підсунувся ближче до компаса, ніби вперше його бачив.

— Що таке, сину?

— Оце?.. Компас.

— А для чого він?

— А ти що, не знаєш? Показує дорогу!

Чернець здивувався ще дужче і аж прилип до компаса.

— А світло звідки? Він сам світиться?

Ісмаїл, досі похмурий, усміхнувся.

— Як це він може світитися? Він що, сонце чи місяць?

— А як же тоді, керманичу? Скажи, бо, бачу, ти людина мудра.

Турок набундючився:

— Там усередині є лампа!

— Лампа? Ти глянь, яке чудо! А чому її не видно?

— І не треба, щоб було видно. Бо вона сліпила б очі. Лампа прихована, вона світить збоку, щоб видно було тільки шкалу.

І, втішений необізнаністю цього богобоязливого мандрівника, Ісмаїл відчинив дверцята й показав йому ліхтар. Чернець нахилився, щоб краще роздивитися, і все дивувався:

— Ти тільки глянь! Я думав, що в моряків є якась, таємниця! А воно лампа як лампа! Бачиш, сину, якщо багато мандруєш по світу, то багато чому навчишся!..

Балакаючи, чернець усе крутився біля компаса.

— То, кажеш, ця машина показує дорогу! А я думав, що ви ходите тільки по сонцю або по зірках… Але якщо вона тобі показує дорогу, особливо вночі, це означає, що тут є рука господня!

Ісмаїл чмихнув, утративши терпець.

— Рука аллаха! — хутенько кинув чернець.

— Тут магніт. І не забивай мені більше голову! — вибухнув стерновий, виведений із себе. Потім злякано миркнув на компас. — Через твої балачки я помилюсь дорогою!

І справді, поки вони балакали, стрілка повернулась на дві четверті на північ. Ісмаїл крутнув ручки, поставивши корабель на попередній курс. Щастя, що Герасім спав, а то намилив би шию.

— Ану, геть звідси! — гаркнув Ісмаїл на ченця.

Той розтав у темряві.

Мале вітрило на правому борту почало надиматися, ніби знавісніло, потягнувши рею. Герасім проснувся, спантеличено протер очі і гукнув, обернувшись до стерна:

— Ісмаїле, що ти там робиш? Не бачиш, що пішов убік?

Кок втупився очима в компас.

— Та все йти правильно! — відповів він, знову переходячи на мову гяурів.

— То що ж це за чортівня? Чому так зненацька перемінився вітер? — сказав Герасім, підходячи до стерна.

Глянувши на компас, він упевнився, що все правильно, і тільки знизав плечима:

— Дідько його знає. Між цими островами заплутується навіть вітер.

На небі почали з'являтися зорі, переморгуючись між собою й сіючи над морем бліде світло, при якому горизонт був так близько, що, здавалося, його ось-ось проткни бугшприт.

«Сперанца» йшла вперед, не дивуючись, що хвилі б'ють не в корму, а по борту, ніби намагаючись перескочити через палубу.

* * *

Мігу не пам'ятав, як він заснув і скільки спав, бо проснувся від тієї самої дивної тривоги, що переслідувала його й минулої ночі. Хтось навшпиньки тихенько вийшов з каюти, залишивши прочинені двері. Прохолодне нічне повітря ввірвалося в люк і вдарило в обличчя, прогнавши сон. Каюта була оповита темрявою. Тільки ілюмінатор виднівся вгорі світлою плямою.

Мігу перехилився і глянув униз. Наскільки він міг побачити, ченця не було. Але бесаги темніли біля койки.

Надворі було спокійно. Тихенько бурмотіло море, та вряди-годи билися хвилі об борт; удари спокійніші, значить, вітер послабшав, отже, хвилі поменшали.

Хлопця охопив неясний страх. Він тихенько скочив з ліжка, навпомацки одягнувся, потім, босий, навшпиньки вийшов у двері. Над люком гойдалося небо з блідими зірками. Було так тихо, що чулося калатання власного серця.

Обережно ступаючи по трапу, юнга піднявся на два східці, напружуючи слух. Раптом він зупинився, ледь не закричавши з ляку. Чернець принишк у люку, але витяг шию, намагаючись щось побачити за парапетом. Вітер розвівав його скуйовджену бороду, схожу на овечу вовну взимку. Пола ряси звисала так, ніби трималась на чомусь твердому.

Зорі на небі почали бліднути, отже, скоро світанок. Чернець ворухнувся, підтягнув полу, і Мігу витріщив очі: з-під неї звисали важкі піхви ятагана.

— Ієреміє! — долинув згори голос Герасіма. — Ти не бачиш нічого?

— Нічого! Тільки небо й вода.

— Де ж той маяк? — здивувався стерновий. — Ми ж мали його бачити вже з годину тому!

— Мабуть, чорти дмухнули й погасили його! — відпинав Ієремія.

Мігу закам'янів на трапі, притиснувши кулаки до рота. Голоси на палубі додали йому відваги. Якусь часину він міркував, дивлячись на ченця, потім тихенько спустився в каюту, сторожко прислухаючись, розв'язав бесаги, почав нишпорити там, і його пальці натрапили на дріт клітки… Крізь ілюмінатор проникало вранішнє світло…

— Ієреміє! — знову почувся, тепер уже по-справжньому занепокоєний, голос Герасіма. — Піди-но збуди капітана!

Цієї миті Мігу метнувся в люк, майнув по палубі, немов чорти за ним гналися, скотився по трапу в каюту капітана, не постукавши, хоч це було не в його звичці, і зупинився аж біля койки Антона Лупана.

— Пане, пане, вставайте!

— Що таке, Мігу? — спитав капітан, розплющуючи очі й спантеличено дивлячись на нього.

Юнга задихався, показуючи рукою надвір:

— Чернець… чернець — пан П'єр Ваян!

Ієремія постукав у двері капітанської каюти. Зсередини почув вибачливий голос Мігу:

— Нічого мені не привиділось! Ось паспорт: я знайшов його в бесагах!

Оскільки ніхто не відповів на стукіт, Ієремія постукав ще раз, потім відчинив двері й зайшов усередину.

— Пане, Герасім послав мене…

Але враз затнувся, бо капітан, глянувши на якусь книжечку, пополотнів, і руки затремтіли, мов у хворого.

— Так, це його паспорт!.. — прошепотів він, і стіни каюти попливли перед ним.

На першій сторінці було чітко виведено: «П'єр Ваян» і всі необхідні дані, але з фото дивився якийсь незнайомий чоловік років сорока, з довгим кістлявим обличчям, з орлиним носом, з важкими бровами над пронизливими очима. Антон Лупан блискавично згадав, що цей погляд він уже відчув на собі на пристані Галати з-за спини Акопа, трохи згодом ще раз відчув його, коли мимохідь побачив, як зблиснули очі старого торговця тютюном на базарі. Враз він усе збагнув, і його охопив розпач. Щастя, яке оповило душу в Стамбулі, коли вірив, що знайшов друга, тепер розвіялось. Паспорт — безперечний доказ смерті П'єра Ваяна, оскільки чоловік на фото інакше не зважився б користуватись його документами.

— Пане, що сталося? — спитав його перелякано Мігу. — П'єр Баян — ваш друг чи ворог?

— Цей чоловік не П'єр Ваян, а його вбивця! — відповів Антон, витяг шухляду і взяв револьвер. — Де він зараз?

— На палубі, на носі. Я ще вчора вранці запідозрив, що тут щось не чисте, але коли знайшов паспорт, то подумав…

Хлопець замовк.

— Мігу, іди в каюту, підніми людей! — звелів Антон, ховаючи револьвер до кишені. — Але роби все спокійно, ніби нічого не трапилось.

Ієремія стояв біля дверей і спантеличено дивився на них.

— Що таке, Ієреміє? — капітан нарешті побачив його.

— Пане, вже четверта година, а Скіроса не видно й сліду.

— А маяк?

— Не бачили ми й маяка цілу ніч.

— Гаразд, розберемося з цим пізніше. Зараз у нас інший клопіт. Чернець на палубі?

— Так, дідько його знає, що він собі думає, але десь о третій вийшов з каюти й стоїть на носі, мов мумія.

— Добре! Будь біля нього, але прихопи добрячу мотузку, бо його доведеться зв'язати.

Обрій на сході порожевів. Зорі згасли на затуманеному небі, лиш шматочок сонного місяця ліниво гойдався на клотику.

Каштан ступив на мокру від нічної прохолоди палубу, глянув на пустельний обрій і попрямував на ніс.

Чернець стояв, вдивляючись у горизонт, ніби дозорець він, а не Ієремія.

Антон зупинився за кілька кроків позад нього і спокійно сказав, вихоплюючи револьвер з кишені:

— Доброго ранку, П'єре Ваян!

На ці слова чернець скочив мов опечений і кинув руку на ятаган.

Мігу, який саме вихопився з люка, зупинився на мить, потім метнувся до нього і, перш ніж той устиг утямити, що й до чого, смикнув за бороду й відірвав її, відкривши голе обличчя.

— Безбородий! — скрикнув Герасім, випустивши стерно з рук.

Акоп тихенько скрикнув і впав непритомний на люк.

Пірат зненацька обхопив рукою Мігу й притиснувся з ним до парапету, тримаючи його перед собою, мов щит.

— Якщо вистрілиш, я його вб'ю! — скреготнув він кубами.

Антон завагався. В отворі люка з'явився Хараламб, потім Крістя Бусуйок, обидва з рушницями в руках.

— Кидайте зброю й перейдіть усі на корму! — накатні Безбородий. — Якщо не підкоритесь, я викину його ні борт!

Зненацька якась чорна тінь майнула в повітрі й опинилась на спині пірата.

— Негріле! — закричав Miry, вириваючись із залізних обіймів. — Не пускай його, Негріле, не пускай!

Безбородий покотився по палубі, захрипів, смикнувся кілька разів, намагаючись розціпити собачі зуби, потім притих.

Негріле стояв над піратом, наїжений, мов лісовий звір, з налитими кров'ю очима, дихаючи вогнем, та глухо гарчав. В його крові прокинувся дух його предка — вовка.

Пірат не рухався, тільки спазм стрепенув його коліном.

Підійшов Ієремія з мотузкою в руках.

— Хлопче, вгамуй-но пса, бо він-таки доконає його!

Безбородий розплющив очі й загнано подивився навкруг, з його шиї рясно цебеніла кров.

— Ну гаразд, братику ти мій! — докірливо обізвався Ієремія. — Чи ти при своєму розумі, чоловіче, чинити зло зеленому хлопчакові? — Потім звернувся до Антона: — Пане, поки я його в'язатиму, хай хтось принесе бинт — перев'яжемо й горлянку.

— Справді, треба потурбуватися про нього! — гаркнув Герасім. — Особливо про шию. У нього ж нема другої, на яку я накину зашморг, бо вже давно його наготував.

Капітан спустився в каюту, приніс бинт та йод і перев'язав пірата. Після цього Ієремія потягнув його, мов мішок, по палубі і прив'язав до малої щогли.

— Отак-то, братику, тепер будь розумником і чекай присуду!

— Герасіме, ти впевнений, що правильно весь час тримав курс? — спитав капітан, підходячи до стерна й дивлячись на компас.

— Пане, я ж біля стерна не від учора!

— Коли перемінився вітер?

— Десь об одинадцятій.

Антон розгублено глянув на смугу за кормою.

— Не може бути. При такому вітрі ми вже давно мили б бути на Скіросі. — Цієї миті сонце вигулькнуло я хвиль за кормою «Сперанци». — Ми не на курсі! Щось трапилось із компасом! — вигукнув капітан, одразу зрозумівши, що якби вони йшли справді на зюйд-вест, то сонце зійшло б по траверсу.

— Зараз подивимось, що тут таке! — сказав Герасім, теж спантеличений.

Обстежуючи компас, він знайшов за ліхтарем теслярське долото. Тільки-но він витяг його, стрілка одразу ж мудро повернулася на дві чверті на зюйд.

— Думаю, ясно, хто його поклав! — сказав капітан. — Як ти вважаєш, Герасіме?

— Справді. Я навіть здогадуюсь, коли це сталося: біля одинадцятої години на вахті Ісмаїла. Я ще здивувався, чому так зненацька перемінився вітер! Отже, він котів збити нас з дороги й завести на якийсь пустельний острів, де нас чекають його люди. Ну, тепер нам треба швидко взяти на південь.

— Ні! — заперечив капітан, люто оскалюючись. — Коли ми вже почали танцювати, то дотанцюймо до кінця!

— Що ви надумали, капітане?

— Підемо вперед і розіб'ємо їх. Нас семеро, без Акопа.

— З нього все одно користі ніякої.

— Ні, в дечому він нам допоміг. Без нього ми не схопили б убивцю П'єра. Чи ти думаєш, що він спокусився дошками кіра Леоніди?

— Справді, за це слід подякувати йому. Гадаю, ви дозволите, пане, трохи полегшити його майно. Ми наражаємо своє життя на небезпеку без ніякісінької плати!

— Розрахуємось пізніше. А зараз слід приготуватись.

— Ну, кому це нічого було робити й він заткнув рушницю?

То Ієремія своїм звичаєм узявся чистити мушкет і побачив, що цівка заткнута клоччям.

— Ага, ось воно що! — скрикнув Герасім, ляснувши себе долонею по лобі. — Ану, хлопці, всі перевірте рушниці, бо це ж про них випитував негідник, побачити б мені його із зашморгом на шиї!

І справді, всі рушниці були заткнуті.

— Ось чому він учора весь день сидів у каюті! — сказав Герасім.

Ієремія, який стояв у дозорі, обернувся до капітана й сказав:

— Здається, я бачу землю!

Прямо на кінці бугшприта з'явилась біла пляма. Мігу видерся на клотик і, приклавши руку дашком до очей, гукнув:

— Це острів!

— А тепер глянь ліворуч, там не видно нічого?

— Ніби мріють якісь гори!

— Це, мабуть, гори Кокіла на Скіросі, а перед нами, очевидно, острів Скандзура.

Пірат, почувши назву, заметався в мотузках.

— Так, місце гарне! — вів далі Антон, підходячи ближче до нього. — Острів безлюдний, далеко від морських шляхів… Слухай, розбійнику, зараз, коли в тебе все одно нема виходу, скажи, скільки тут твоїх людей?

Безбородий пропік його очима й скреготнув зубами.

— Пане! — підскочив кок. — Дозволити Ісмаїл, він буде говорити!

— Не треба, Ісмаїле. Обійдемося й без нього! Хлопці, ану йдіть сюди, помізкуємо, що робити!..

РОЗДІЛ XII

АДНАНА

Скандзура — маленький горбистий острів завдовжки кілометрів сім, завширшки зо два, загублений між островами Скірос та Іліодромія на архіпелазі Північні Споради. На захід від нього є ще кілька маленьких безіменних острівців, таких дрібних, що на більшості карт вони навіть не згадуються.

«Сперанца» прибула до пустельного острова 23 липня об одинадцятій годині. Вітер вщух, і решту дороги вони йшли дуже повільно, на превеликий жаль Ісмаїла: очікуючи боротьби з піратами, він весь час розтирав біцепси.

Антон Лупан побачив у підзорну трубу якихось людей серед кущів на березі. Усі вони в чоботях, у довгих каптанах, на головах в одних тюрбани, в других зелені пов'язки. З вигляду їх можна було б сприйняти за мирних людей. Побачивши корабель, що йшов морем, вони витягли з кущів довгу шлюпку, зіштовхнули її на воду, й за кілька хвилин дві пари весел почали виблискувати в сонячному промінні.

— Десять метрів! — крикнув Хараламб, який, перехилившись через парапет, весь час кидав зонд.

До берега лишалося не більше восьмисот кроків. Людей у шлюпці можна було роздивитися неозброєним оком, вони налягли на весла, а їхній старший, стоячи на кормі, пильнував за шхуною, що наближалася.

— Вісім метрів! — крикнув Хараламб.

Антон опустив підзорну трубу й звелів:

— Носом до вітру! Кинути якір!

Герасім крутнув стерно, «Сперанца» повільно стала Носом проти вітру, задзвенів якірний ланцюг, з плескотом упав у воду якір, а на щоглах спустилися вітрила.

— Тепер усі по місцях, і робити так, як вирішили! — звелів Антон.

Шлюпка наближалася з кожним помахом весел. Акоп не витримав і почав скімлити, заламуючи руки:

— Ефенді, навіщо ви хочете мене занапастити? Хіба не краще нам піти своєю дорогою?

Герасім презирливо глипнув на нього:

— Пане, якщо ти не заспокоїшся, я тебе зв'яжу і кину в трюм до Безбородого, та ще впхну і кляп у рота, як це зробив йому! Краще спускайся вниз, як тобі сказано!

— Не піду! Буду тут! — Вірменин швидко метнувся до люка.

— Гаразд, але хоч поворухнешся, то я дам тобі по загривку!

Шлюпка пройшла ще трохи й притишила хід, ніби вагаючись. На палубі «Сперанци» стояли тільки двоє людей біля парапету, ще двоє вовтузились біля борту, а більше нікого. Коли шлюпка підійшла метрів на двадцять, чоловік біля стерна гукнув:

— Привіт, капітане! Яким вітром занесло вас сюди?

— Поганим! — відповів Антон. — Здається, ми збилися з курсу. Ви не знаєте, в який бік Скірос?

Люди в шлюпці підійшли ближче. Було їх п'ятеро.

— Скірос? Він десь тут, ми й самі до пуття не знаємо, бо й нас тижнів два тому, коли йшли в Салоніки, шторм викинув на берег. Відтоді чекаємо якогось корабля, і, видно, бог послав вас.

— Ну, коли так, то прошу! Ми можемо довезти вас до Скіроса або до Пірея.

Люди в шлюпці перезирнулися.

— Ви йдете із Стамбула? — спитав стерновий, м'яко усміхаючись.

— Так, із Стамбула.

— У вас є якийсь багаж, чи йдете з баластом?

— Є й вантаж, і ще дещо.

Люди в шлюпці зацікавлено перезирнулися.

— Та чому ви не піднімаєтесь на борт?

Акоп глухо застогнав, вгородивши нігті в тент на люкові.

Люди з шлюпки раптом усі кинулись через парапет; але перш ніж вони вихопили ятагани з піхов, на них дивилися п'ять рушниць із п'яти різних місць, Негріле виривався з рук Мігу, клацаючи зубами.

Пірати закам'яніли з перекошеними обличчями: погрозливо спрямовані на них цівки рушниць готові були вивергнути вогонь і свинець.

— Хто поворухнеться, буде продірявлений! — гаркнув Герасім.

Антон Лупан підійшов до ватажка, одним рухом зірвав з нього пояс, і ятаган та два вигнутих ножі в дерев'яних піхвах з грюкотом упали додолу.

Вірменин ще раз застогнав і вже не ворушився.

Коли пірати були роззброєні, капітан сказав одному о них:

— Візьми мотузку і зв'яжи всіх!

Пірат люто глипнув на нього.

— Не чуєш? — підштовхнув його дерев'яними піхвами стерновий «Сперанци».

За кілька хвилин четверо розбійників були зв'язані, мов снопи. Герасім зв'язав п'ятого, склав їх усіх біля трюму і зв'язав ще раз, уже всіх разом, зробивши з них тюк.

— І це все? — здивовано спитав він, дивлячись довкруг.

Справді, все тривало не більше півгодини і відбулося тик спокійно, аж не вірилось, що вони зустрілися з піритами.

— Стривай, Герасіме, ще не все! — відповів капітан, спрямувавши підзорну трубу на берег. — Зараз візьмемо шлюпку й провідаємо їхню домівку. Може, вони забули там щось. А тим часом витягніть Безбородого, бо він задихнеться в трюмі.

Хараламб та Крістя Бусуйок відтягли Акопа з люка, розв'язали тент, зайшли в трюм і викинули звідти надвір Безбородого, мов лантух. Пірат важко упав на своїх.

Ті спершу здивовано закричали, потім обсипали його лайками й прокляттями.

— Витягніть йому кляп, хай і він відповідає! — звелів Антон.

Але, на загальний подив, Безбородий, хоч і швидко отямився, мовчав, тільки кидав презирливі погляди на своїх поплічників.

— Ага, видно, ти незадоволений нами! — вигукнув один із піратів, метаючи полум'я з очей.

— Чому ви кинулись, не бачачи мене, як було домовлено?

Пірат, це був грек, такий миршавий, що аж дивно, як він опинився в цьому товаристві, вибухнув:

— То ми ще й винні? Ти живеш, як бей, у розкішних готелях то в Стамбулі, то в Піреї, а ми потерпаємо на безлюдному острові, що одного дня нас захопить військовий корабель і всіх повісять. Ми місяцями сидимо тут, а ти попиваєш каву та посмоктуєш цибух у «Пера-Палаці»! Е, ні, капітане, від самого початку ми не так домовлялися! — При цих словах пірат обернувся до Антона: — Пане, я хочу сказати все!

Безбородий пропік його поглядом і смикнувся до нього, але тільки безсило застогнав у мотузках.

— Думаєш, якщо все вибовкаєш, то уникнеш зашморгу? — презирливо спитав він.

Пірат люто заметався, і лють зробила цього хирляка страшним.

— Уникнути зашморгу? Ти ж дуже добре знаєш, що цього разу його не уникне жоден з нас. Але я хотів би тільки одного: щоб тебе повісили раніше від мене… Пане, питайте, я скажу все.

— Про все ми поговоримо пізніше. А зараз скажи, скільки ще людей на березі?

— Троє, але один немічний, я вже й не знаю, звідки це в нього, може, від страху, може, бог покарав цією дитячою хворобою, але коли він бере в руки ніж чи ятаган, то його хапає падуча.

— Де вони зараз, ті троє?

— Один тут, вартує на березі, а решта на протилежному…

— І більше нема нікого? Зваж: якщо брешеш, то опинишся на мотузці раніше від інших.

— Я не брешу, пане, ви самі побачите.

— Хто залишиться на варті? — обернувся Антон до своїх.

Люди завагалися, бо всі хотіли піти на берег у піратське гніздо.

— Я! — відповів по якімсь часі Ісмаїл, позіхаючи.

Сонце підходило до зеніту, припікаючи дедалі дужче, і на палубі почалася задуха. Вітер стих і вже не мав сили принести прохолоду з моря.

Моряки, взявши Негріле, сіли в піратську шлюпку й попрямували до берега. Ісмаїл глянув їм услід, пішов на камбуз, узяв великий металевий ополоник, запхнув його держаком за пояс і вмостився по-турецькому під парапетом, поклавши рушницю на коліна.

— Якщо хтось ворушитися, я оцим давати по голо-ні! — сказав він для початку, показавши на ополоник.

Шлюпка йшла прямо до берега.

— Нема сенсу висаджуватися в іншому місці. Він все одно нас бачить, — сказав капітан, маючи на думці миртового, який, безперечно, стежив за ними з кущів.

І справді, коли шлюпка була десь за сотню кроків від берега, у кущах щось заворушилося, якийсь чоловік у тюрбані висунув на мить голову, розгублено глянув на них, потім очманіло метнувся вгору, втягнувши голову в плечі, намагаючись загубитись серед низеньких дерев.

Ієремія приклав рушницю до плеча.

— Не стріляй! — зупинив його Антон. — Йому звідси нікуди втекти.

Через кілька хвилин вони витягли шлюпку на пісок і подалися на пагорб услід за піратом. Негріле скавучав, рвучись уперед, але Мігу, за порадою капітана, міцно тримав його, бо втікач, безперечно, озброєний, а собачі зуби заслабкі проти ятагана.

— Пане, — сказав Герасім, підозріливо дивлячись довкруг, — нам треба розсипатися, а не йти гуртом.

— Не турбуйся, — відповів капітан. — Якщо в них десь тут є схованка, ми побачимо їхні сліди в траві, вони ж бо не птахи, щоб літати в повітрі.

Вони вибрались на вершину пагорба й зупинились здивовані. Внизу глибоко в острів врізувалась бухта, вітер зовсім ущух, срібляста вода в бухті сліпуче виблискувала на сонці, ніби плавилось скло у величезному казані. Майже біля самісінького берега стояв на якорі двощогловий вітрильник і ніби теж ось-ось мав розтопитися.

Герасім приклав руку дашком до очей.

— Пане! — закричав він схвильовано. — Пане, але ж це…

Антон Лупан опустив підзорну трубу.

— Твоя правда! — відповів він. — Це «Пенелопа», і, знаєш, мені не дивно, що ми знайшли її тут…

* * *

Утікач стрімголов скотився по схилу. Тюрбан зірвався з голови, і виголена потилиця заблищала на сонці, мов зірваний з огудини турецький гарбуз. Унизу він підвівся й помчав берегом, щось вигукуючи на ходу й розпачливо махаючи руками. На палубі «Пенелопи» з'явились двоє людей. Побачивши непроханих гостей на вершині пагорба, кинулись піднімати вітрила.

— Вони такі перелякані, — сказав Антон, — що хочуть утекти, коли нема вітру!

Пірат на березі силкувався зіпхнути з піску на воду шлюпку, але це було неможливо одній людині. Переконавшись, що в нього бракує сили, він загнано озирнувся довкола, хотів кинутись у воду, зиркнув на чужинців, які спускалися по схилу з рушницями в руках, і прожогом метнувся берегом.

— Зараз я йому свисну, щоб він зупинився, — сказав Ієремія, скинувши рушницю до очей, — а якщо не зупиниться, то можете обзивати мене, як вам захочеться.

— Дивись тільки, не вбий!

— Не турбуйтесь, пане, я не забув, як тримати рушницю в руках.

Ієремія вистрілив, луна з виляском ударила по склянистій воді бухти, здійнявши в повітря зграю чайок, які дрімали на піску.

Утікач спіткнувся і впав долілиць.

— Що ти наробив, Ієреміє! — докірливо сказав Хараламб. — Ти ж його вбив!

— Давай об заклад, що ні!.. Я сказав йому зупинитися, і, бачиш, він скорився. А зараз я йому скажу, щоб пін ішов сюди.

Ще один постріл стривожив тишу острова. Лискуча потилиця пірата покрилася піском.

— Ну, якщо й зараз ти його не вбив… — почав Хараламб.

Але не встиг він докінчити, як утікач злякано підвівся, підняв руки вгору й рушив назад, стріпуючи головою, щоб струсити пісок, який сипався в очі.

Двоє людей на кораблі заціпеніли. Ієремія послав одну кулю поміж них. Один одразу ж підняв руки вгору, а другий упав на парапет і, здавалося, звалиться, мов тюк, у воду.

Екіпаж «Сперанци» спокійно спустився на берег.

— Ну, бери тепер і штовхай! — звелів Ієремія втікачеві, який тремтів біля шлюпки. Але, побачивши, що той ніби глухий, він розізлився: — А, ти розумієш тільки кулю, чортяко!

— Облиш, Ієреміє! — примирливо втрутився Герасім. — Він же не розуміє просто! Судячи з вигляду, це, мабуть, араб. — І, обернувшись до пірата, спитав його арабською: — Як тебе звати і звідки ти? — Але раптом витріщив очі: — Пане, та це ж Гусейм!.. Пригадуєте? Той самий Гусейм, якого ви викинули через борт у Порт-Саїді! Де твій корабель, поганцю?

— Потонув!.. — пробурмотів пірат, все ще тремтячи.

— І тому ти взявся за піратство, га?

— Я не пірат. Я моряк.

— Моряк із черепом на щоглі!

Через кілька хвилин троє піратів були зв'язані на палубі «Пенелопи» і настрашено дивилися на чужинців, які нишпорили по кораблю. Антон підійшов до носового люка, замкнутого зовні на засув, відчинив його й закам'янів.

Унизу біля трапа виднілася якась постать, стискуючи в руці ніж. Побачивши незнайомця, який розгублено дивився вниз, вона випустила ніж і тихенько скрикнула. Це була дівчина років вісімнадцяти з засмаглим обличчям, з чорними очима, з волоссям, мов сонце перед заходом. На ній сіра парусинова кофтина, такі ж самі шаровари, підперезані арабським поясом і зав'язані на щиколотках.

— Хто ти? — спитав Антон, неспроможний відвести від неї погляд.

Дівчина показала пальцем на себе:

— Я?.. Аднана… А ти?

Її очі стали великі, усмішка перейшла в сміх, вона стріпнула головою, ніби хотіла пересвідчитись, чи це не сон, і кинувшись по трапу, підбігла до Антона.

— Ти бити Гусейм, знаю! Я трохи по-грецьки. Ти арабською ні? Французькою, так?

— Звідки ти знаєш французьку? Ти не Гусеймова сестра?

Аднана стріпнула головою, розвіявши світле волосся, ніби хотіла показати безглуздість цього запитання, 1 почала швидко говорити по-французьки з марсельським акцентом, густо пересипаючи мову іноземними словами.

— Я не його сестра. Я сірійка. Він викрав мене, коли мені було десять років…

Герасім, відчинивши тим часом люк, вигукнув:

— Кіре Яні, то це ви?

Дівчина підвела очі й побачила Гусейма.

— Не бійся, Аднано! — заспокоїв її Антон, побачивши, що вона затремтіла. — Відтепер ти під нашим захистом.

— А решта де? — спитала Аднана, злякано глянувши на берег. — Вони пішли вчора звечора на берег, бо сьогодні має прибути Безбородий…

— Він таки прибув, але потрапив нам до рук, разом н усіма!

— Кіре Яні, невже це справді ви? — знову вигукнув Герасім.

З трюму несло кисло-солодким запахом прілої пшениці.

Капітан «Пенелопи» вийшов на палубу, зігнутий і схудлий, з бородою на цілий лікоть. Герасім схопив його в обійми, усміхаючись:

— Який я радий, що знайшов вас, кіре Яні! Гей, а скільки радості буде в Піреї, коли там довідаються, що ви живий!

Кір Яні визволився з його обіймів, сердито подивився вбік, потім пирхнув, ніби вони розлучилися тільки вчора і мовбито не він потрапив до піратів уже понад чотири місяці:

— Що тобі тут треба, негіднику? Якщо пішов, то ходи здоров, я не прийму тебе назад, бо найняв іншого стернового! — Кажучи це, він водночас сердито нишпорив по кишенях, поки знайшов недопалок сигари. — Дайте сірника! — крикнув до тих, що були поряд.

І тут з капітанської каюти вискочили Ієремія й Хараламб.

— Пане! — закричали вони водноголос, підбігаючи до Антона. — Ходімо побачите, яке багатство! Повна скриня самого тільки коштовного каміння та дорогих прикрас! Це скарб фараонів!

Мігу почув з-за дверей знайоме вуркотіння. Він одразу ж згадав ченця, бесаги, порожню клітку і це саме дивне вуркотіння, яке так розбуркало його уяву… Може, йому й зараз причувається? Ну, тепер він пересвідчиться!..

За дверима висіла клітка, а всередині в ній був голуб з рожевими грудьми й вуркотів, стукаючи дзьобиком по клітці…

Хлопець розгублено вийшов на палубу, пройнятий болючими думками. Може, всі голуби на світі вуркочуть однаково, а людське вухо неспроможне відрізнити їх. Але він міг поклястися, що це вуркотіння він уже чув.

Тим часом з трюму на палубу вийшли троє людей з землистими обличчями.

— Лакі, Ніколо! — закричав Герасім, кидаючись до них. — Яка радість, що я вас знайшов! А це хто? Я його не знаю.

— Митрофан, наш новий стерновий, гарний наш друг. Можеш потиснути йому руку, це порядна людина.

— Тільки Маруліса щось не видно.

Нікола понурив голову:

— Убили бідолаху, він бився, як лев, але розбійники оточили нас дуже вміло.

— Чернець із святої гори, чи не так? — люто спитав Герасім.

— Так! — потвердили водноголос усі троє.

— Тільки він не чернець, а Безбородий, відомий пірат, — додав Школа. — А ти звідки знаєш?

— Зараз побачите. Він забив вам дула рушниць клоччям…

— Саме так. А капітана почастував сигарою, скачавши, що вона не знати з якого дорогого тютюну. Тепер ясно, що цей святий тютюн, який так гарно пахне, наморочить голову. Кір Яні поласився, а за чверть години вже лежав на палубі з виряченими очима… Ми кинулись допомогти йому. А коли отямились, то побачили, що п'ять розбійників уже вискочили через парапет, ніби u води вродилися… У тебе ні рушниці, ні ножа, а вони — кожен з ятаганом. Бідолашний Маруліс схопив багор і почав битися з ними, поки й побив його на друзки, н тоді вони ввігнали в нього ятагани.

— Тепер вони розплатяться й за нього, і за інших усіх, кого вбили! — сказав Герасім.

Пірати завовтузились. Немічний витріщив очі й почав гикати.

Раптом Негріле, який весь час крутився біля них, показуючи зуби, прищулив вуха до люка й почав тихенько гарчати.

— Е-е, а там хто? — спитав Герасім.

Чорнявий чоловік з гачкуватим носом, з стомленими очима, в яких угадувалась хитрість, заплутався в чорній свиті, прошитій витертими срібними нитками, намагаючись вийти з трюму.

— А хай тобі біс! — вигукнув Хараламб, теж здивовано витріщивши на нього очі. — Аби не борода, я сказав би, що це пан Акоп!

— Акоп з базару? — швидко спитав незнайомець, опинившись нарешті на палубі. — Ви знаєте Акопа? Я його брат, Гаїк.

Герасім ляснув себе долонею по лобі:

— Братове, тепер усе прояснюється! То, кажеш, ти Акопів брат? Обидва зубожілі купці! Ти йдеш у Пірей з якимось лахміттям спробувати щастя на новому місці, бо в Стамбулі не можна жити.

— Так! — потвердив Гаїк.

— А скарб у каюті чий? — підскочив Ієремія.

В очах вірменина спалахнули іскри.

— А там усе ціле? — спитав він, подавшись до трапа. — Ніхто нічого не вкрав?

Усі збилися довкола трюму; Аднана, нічого не розуміючи з мішанини грецької й румунської мов, стояла біля Антона. Тільки кір Яні сердито міряв кроками палубу, крутячи носом від запаху прілої пшениці.

— Та облиште, кіре Яні! — сказав Нікола. — Невже ви вважаєте, що буде щось путнє з вашої пшениці, якщо вона чотири місяці пролежала у вогкості. Дивно, що вона й досі не проросла. Краще нам викинути її за борт і позбутись цього запаху, від якого ми очманіли, сидячи під замком.

— Ні, Ніколо! — заперечив Антон. — Пшеницю треба зберегти як баласт до Пірея.

— А ви чого втручаєтесь? — здивовано глянув на нього кір Яні.

— Я вважаю, що маю право не тільки втручатися, а навіть давати розпорядження, як один із тих, хто врятував вас із рук піратів, — відповів капітан «Сперанци». — Ясно?

Кір Яні так розлючено втягнув повітря в груди, аж сигара заіскрилася.

Антон Лупан глянув на вершину пагорба, де почала гойдатися шорстка трава, на обрій і сказав до своїх:

— Хлопці, наведіть порядок на палубі і будьте готові підняти якір. Через півгодини буде північний вітер. Бідолашному Ісмаїлові вже надокучило, мабуть, чекати нас. — Потім обернувся до Аднани, яка тінню ходила ні ним, злякано позираючи на Гусейма. — Ти хочеш нам допомогти?

Дівчина кивнула головою, кліпнувши повіками. В очі Антонові хлюпнула хвиля подиву, і він на мить завагався, не знати чому.

— Пірати звили кубло на цьому острові чи в іншому місці?

— У них багато кубел, я всіх не знаю. І ніхто не знає всіх, бо Безбородий приховує їх, у кожному місці її нього інші люди, вони незнайомі між собою. Ці, яких ви захопили, тільки два роки тут. Справжнє їхнє гніздо в Александрії. Там кожного з них вважають за порядну людину — один моряк, другий купець.

— Мають, певно, й кораблі.

— Так, з місяць тому приходив сюди один.

— І куди він пішов?

— Як я зрозуміла, в Александрію, взяв у печері частину здобичі, яка зібралася тут за два роки.

— Що за печера?

— Я можу показати, якщо хочеш.

До них підійшов Мігу.

— Пане, — сказав він таким тоном, наче повідомляв найбільшу таємницю, — внизу в каюті є клітка з голубом.

Антон Лупан усміхнувся з його таємничого тону.

— Голуб, кажеш? Сподіваюся, ти не дуже злякався?

— Ви про що? — спитала Аднана, а дізнавшись, «похмурніла. — Це поштовий голуб. Безбородий бере його з собою й посилає ним звістки.

— Тепер усе ясно! — просвітлів Мігу, коли капітан переклав йому слова Аднани. — А я й не знав, що голуби такі розумні…

— Не всі, Miry, а тільки поштові. Якщо їх не дуже довго тримати в іншому місці, щоб не призвичаїлись до нього, то вони повертаються до свого гнізда.

— А в бесагах Безбородого до чого він міг звикнути? До темряви? Так він і через рік повернеться назад!..

Коли юнга пішов, задоволений, що розкрив таємницю, Антон глянув на Аднану:

— Ходімо?

— Ходімо… А вони нас не спіймають?

— Хто?

— Безбородий та інші. Я їх дуже боюсь. Безбородий купив мене в Гусейма. Місяць тому, коли він був тут, хотів уночі прийти до мене. Я схопила ніж у руку і пригрозила: «Якщо підійдеш, то не дивитимусь, куди вдарити!» Він тоді пішов, лаючись, а другої ночі прийшов знову, ще рішучіший. Я не помітила, що в нього ятаган у руці, ударила ножем наосліп, влучила в плече і в шию, але не мала сили доконати. Щастя, що надбігли інші, бо він мене вбив би. «Заспокойся, брате, — сказав йому Гусейм. — Ну, вб'єш ти її, а який тобі зиск?..» Він не мене жалів, він боявся, що Безбородий забере гроші, які заплатив за мене. Через два дні він пішов у Стамбул.

На обличчі Антона вже вдруге за нинішній день з'явилася така невластива йому жорстока усмішка.

— Учора ввечері, — вела далі Аднана, — побачивши, що голуб повернувся, я вирішила, що життю моєму кінець. І поклала собі битися, скільки зможу, а потім покінчити з собою.

Антон здригнувся.

— Ходімо, — сказав він швидко, ніби остерігаючись її погляду. — Ходімо, бо не можна гаяти час.

— Візьми ще людей, — попросила Аднана, знову злякано глянувши на берег. — Нам потрібні й ліхтарі!..

Стежка ледве вгадувалась поміж рудуватим камінням на пагорбі. Дівчина подерлася вгору по ній і зупинилась перед кількома хирлявими маслинами.

— Ось вона! Ідіть за мною.

Герасім опустив рушницю й засвітив ліхтар. Ієремія пробив так само.

— Герасіме, а це не може бути пастка? — спитав він тихо.

— Ну й сказав же! Ти бачив, які в неї очі?

— Та чи я знаю?! Після того ченця я вже нікому не вірю.

Про всяк випадок Ієремія взяв рушницю під пахву так, щоб можна було вистрілити будь-якої миті.

Після кількох поворотів галерея почала ширшати, потім вивела у велетенський грот, стіни якого таємниче поблискували при світлі ліхтарів.

Попереду, почулося дивне шемрання.

— Що це? — спитав Антон.

— Море шумить, — відповіла Аднана. — Печера виходить на протилежний бік острова.

— Отак?! Чудове кубло знайшли собі пірати!

— Ідіть сюди! — дівчина взяла ліхтар у Герасіма. — Ось усе, що залишилось. Найцінніше вони вже забрали.

Під стінами стояли скрині, купами лежали тюки, мішки, килими, старовинна зброя, мідний посуд.

— Кажеш, найцінніше забрали? — спитав приголомшений Антон. — Таж лиш цього вистачить на весь базар!.. Хлопці, беріть, скільки зможете донести, і кличте інших. Треба все це винести якомога швидше, бо й ніч нас тут застане.

— Не турбуйтесь, пане! — сказав Герасім. — Нас багато, і сили нам не позичати.

— Аднано, — сказав Антон, коли вони залишились самі, — ходімо до протилежного берега.

— Але на це треба півгодини.

— То нічого… А чому Гусейм не пішов сюдою назад?

— Не міг без ліхтаря. Він би розтрощив тут собі голову.

Шум хвиль чувся так явно, ніби море було на віддалі простягненої руки. Антон ішов попереду з ліхтарем, Аднана за ним — так тихо, що навіть не чутно було її кроків.

— Отже, ти не сестра Гусейма!

— Ні, мої батько й мати з Ель-Міни.

— Ель-Міна? Це, здається, невеличке містечко в Сірії?

— Так. Але ми виїхали звідти, коли мені було ледве два роки. Тато мій — канатник. Один знайомий капітан підбив його перебратися в Марсель, бо там, мовляв, його вироби мали б великий попит. Там я жила до десяти років, вчилась у французькій школі. Батько працював важко, ми не розкошували, але ніхто й не нарікав. Жили на вуличці біля Плас де ля Кордері, туди щодня приходило багато моряків з усіх країн. Мама моя часто розмовляла з ними, розпитувала, звідки вони, і якщо хтось приносив вісточку з рідного краю, на її очі наверталися сльози. Коли мені виповнилось десять років, вона вирішила провідати батьківщину і взяла мене з собою. Тато погодився. Ми сіли на корабель, де капітаном був його товариш, і на початку літа вирушили… Ішли тим кораблем тижнів три, аж до Кіпру, ще день-два — і прибули б на місце, але однієї ночі проснулись від жахливих криків: горів корабель. Коли ми вискочили на палубу, скрізь палахкотіло полум'я. Один старий моряк кинув нас у шлюпку, але людей було дуже багато… Шлюпка перекинулась… Щастя, що я плаваю змалечку, — не знаю, коли навчилася, але в морі біля Марселя я плавала так, ніби ходила по вулиці. Це мені пригодилося тоді, тої нещасної ночі, коли я несвідомо плавала в морі, червоному від полум'я…

Антон слухав розповідь Аднани і ніби бачив усе наяву: пустельне море, дівчинку, що бореться з хвилями, корабель, охоплений полум'ям, мов плавучий смолоскип….

— Плавала я дуже довго, не мала сили кричати, га й марно було б кричати, — плавала й плакала. Згодом корабель потонув, і стало темно. Мені здалося, ніби я опинилась в іншому світі, дивно тільки, що людей не було. Ти плавав коли-небудь сам у відкритому морі?.. Мені було страшно, я не відчувала втоми, чекала тільки, щоб зустріти маму. Знала — якби пішла на дно, то ми зустрілись би швидше, але руки й ноги мої рухались самі собою. Я наткнулась на шматок напівобгорілої щогли і вчепилася в нього. І чи заснула, чи знепритомніла — і досі не знаю. Коли розплющила очі, сонце вже зійшло, море було спокійне, і ніде не видно анічогісінько. Я згадала, що трапилось, і мене охопив жах…

Аднана замовкла на часинку. Антон чув її дихання, І в грудях у нього зростав невимірний жаль.

— Ти вважаєш, що твоя мама…

— Так! — відповіла гірко Аднана. — Не міг врятуватися ніхто. Під обід з'явився корабель, мене витягли и води… Але краще хай би я залишилася там, хай би моне з'їли акули. Це був Гусеймів вітрильник!

— Ну, добре, — Антон стиснув кулаки, — а ти не могла поскаржитись нікому? У портах є представники влади, попросила б у них захисту, вони тебе відправили б до батька.

— Марно! — гірко відповіла дівчина. — Ти хіба не знаєш портів, не знаєш Гусейма? Хто ризикнув би заміщати мене і на якій підставі, коли він доводив із судимими документами, що я його сестра, передана йому під опіку? А як би я могла поскаржитись комусь, якщо пін ніколи не залишав мене саму?

— Скільки років минуло відтоді, як ти потрапила йому до рук?

— Вісім.

— А з Безбородим коли він злигався?

— Років три тому. Він тоді ходив по Середземному й Червоному морях, возив різні вантажі, переважно гашиш. Одного разу ми йшли в Суец. За нами ув'язався французький військовий корабель. Гусейм спершу думав утекти, але невдовзі збагнув, що це йому не вдасться. У нас було мішків сто гашишу, ми взяли в Греції. І капітанові, і всьому екіпажеві загрожувало тривале ув'язнення. Вони не довго радились, спустилися із сокирами в трюм і прорубали обшивку. Ми ледве встигли сісти в шлюпку, як вітрильник пішов на дно. Звичайно, ніхто не сумнівався, що тут справа нечиста, але що вдієш, коли нема доказів? Гусейм тільки посміювався мовчки.

— Чому ти не попросила допомоги тоді?

— Сьогодні я вже знала б, що робити. А тоді забракло духу. Люди Гусейма стояли за спиною і вгородили б мені ножа, заїкнись я хоч словом. Коли б це сталося в відкритому морі, може, військові забрали б нас із собою, переправили б у якийсь порт, і тоді моя доля перемінилась би. Але, на моє нещастя, ми були поблизу Кріту, вони нас відпустили, і ми попливли шлюпкою до берега. Там і зустріли Безбородого. Гусейм, залишившись без корабля, пішов до нього на службу.

— Гірко тобі довелося, — сказав Антон. — Але тепер усе позаду. Ми візьмемо тебе до Марселя, там пошукаємо твого тата…

— Це правда? — Аднана приклала руку до серця. — Ви відвезете мене до батька?

Антон зупинився. Попереду виднілося слабеньке світло. Через кілька кроків галерея повернула вбік, і звідти видно було латочку моря.

Капітан «Сперанци» вийшов з підземелля й закам'янів. Спершу подумав, що вони не на східному боці острова. Але впізнав берег, стежку, якою піднімалися на пагорб, шлюпка лежала там, де вони її витягли на пісок, тільки тепер на неї набігали хвилі.

— Що таке? — спитала дівчина.

Антон випустив ліхтар з рук та так і заціпенів. «Сперанци» не було, ніби її проковтнуло море. На горизонті тьмяніло сіре вітрило.

РОЗДІЛ XIII

АКУЛИ

Ісмаїл проснувся, але оскільки його ніхто не турбував, він задоволено заплющив очі, радий, що може трохи поспати на килимі, якого він подарував Лалель.

— Лалель, Лалель, — зітхнув Ісмаїл.

У відповідь почувся приглушений стогін. Кок протер очі.

— Хто там? — спитав він рідною мовою, забувши про гяурів.

— Це я, Акоп, ефенді Ісмаїле!

— Ти? І що ти тут робиш?

— Нічого, — застогнав вірменин. — Вони забрали в мене все, вони мене розорили.

Кок скочив на ноги, але вдарився головою об низеньку стелю і враз пригадав, що його залишили на палубі, а він у трюмі.

— Як я опинився тут? — спитав він своєю мовою, навпомацки знайшовши вірменина і схопивши його за бирки.

— Я й сам не знаю, — Акоп затремтів усім тілом. — Пам'ятаю тільки, що вони накинулись на мене гуртом.

— А я що робив?

— Ти спав, ефенді, тримаючи рушницю на колінах.

— А як же вони накинулись на тебе, коли були зв'язані?

— Бач, вони всі гуртом, отак, як були зв'язані, підповзли до мене й почали просити: «Розв'яжи нас, якщо хочеш жити!»

— Чому ти не закричав, чому не втік? — скреготнув зубами кок.

— У мене забракло сміливості, ефенді Ісмаїле…

— Отже, ти їх розв'язав, мерзенний гяуре!

— Я розв'язав тільки Безбородого. А решту всіх, крім хирлякуватого грека, він розв'язав сам. Потім підійшов до тебе, взяв рушницю, ударив прикладом по голові, і ти беззвучно впав.

— Ага! Ось чому в мене така гуля, — помацав кок голову. — А далі?

— Вони поставили вітрила і знялися з якоря. Не встигли ми навіть відійти від берега, як вони кинулися в трюм, все цінне з мого майна перенесли в каюту капітана, а нас замкнули сюди.

— І давно це сталося?

— В обід. А зараз, мабуть, ніч…

У каюті капітана скрипнули двері, кілька людей спустилися по трапу й почали голосно розмовляти. Ісмаїл приклав вухо до тоненької перегородки, яка відділяла трюм від каюти.

— Вас треба було б усіх повісити, мерзотники, але я вас милую, бо ми зробили добре діло! — почувся голос Безбородого.

— Добре діло — то м'яко сказано, капітане, — відповів хтось. — Адже ми захопили скарб. Утрачене на острові — ніщо порівняно з тим, що знайшли тут. А на додачу маємо й чудового корабля!

— Так, — погодився Безбородий. — За нього ми виручимо добрі гроші, 3 Александрії підемо в Порт-Саїд, перемінимо назву, оформимо необхідні документи, адже в нас є свої люди в портах, треба буде тільки знайти серйозного покупця.

— А навіщо його продавати? — здивувався хтось. — Хіба він нам не пригодиться? Може, краще, приберегти!

— Ні! У мене інші наміри.

Той самий чоловік кинув докірливо:

— Капітане, ти ховаєшся від нас, а це зле!

— Стули писок! — гаркнув Безбородий так, що Акоп, який притаївся за спиною Ісмаїла, злякано метнувся в протилежний куток трюму.

Пірати за стінкою мовчали, мов їм заціпило. Трохи згодом один із них наважився порушити мовчанку:

— Капітане, далі на архіпелазі нам бути небезпечно.

— Ти просто боягуз! — презирливо сплюнув Безбородий. — Навіть якщо всі зрадять і скажуть, куди ми пішли, то чи зможуть вони наздогнати нас тією калошею?.. І нічого скімлити, як баби!.. Ану геть звідси, залиште мене самого!

Двічі їм не треба було повторювати…

Трохи згодом корабель, який досі йшов з великим креном, вирівнявся, — отже, вони змінили курс і вітер тепер дув з корми: досі пірати ішли на ост, щоб якомога далі відійти від небезпечного місця, а тепер повернули на зюйд, обминаючи острів Скірос.

О цій же нічній порі на протилежному боці острова йшла курсом зюйд-ост «Пенелопа», гнана добрим вітром. Антон Лупан і Герасім стояли, схилившись над картою, в каюті капітана, а кір Яні розлючено ходив позад них.

— Цією плавучою труною ми ніколи не зможемо їх наздогнати! — сказав Герасім.

— Якщо труна, то геть звідси! — вибухнув капітан, прикусивши сигару.

— Людина в розпачі не думає, що каже, кіре Яні! — примирливо обізвався Антон. — Я знаю, що «Пенелопа» не виставить нас на посміх.

— Це мене не стосується, мені треба в Пірей.

— Нам теж треба в Пірей, але спершу ми повинні зловити піратів. А до того часу я, з вашої волі, командуватиму «Пенелопою».

— З моєї волі? Ні!

— Тоді всупереч вашій волі! Згода?

Кір Яні скрипнув зубами. Понад чотири місяці він не був господарем на своєму кораблі. Спершу потрапив до рук Безбородого, який тримав його під замком у трюмі, а коли вирішив, що вже врятувався, то на тобі, з'явились нові пірати! Твердять, ніби вони порядні люди, а поводяться гірше розбійників. Викинули в море; половину пшениці з трюму, зібрали все полотно, яке. тільки знайшли на кораблі, навіть простирадла, і зараз чотири гайдуки на палубі роблять великі вітрила. А як щогли поламаються?.. Подумати тільки, — замість того, щоб відправитись у Пірей, вони хочуть наздогнати Безбородого, який утікає кращим кораблем і має в запасі десять годин ходу!

— Зважмо на те, — мовив Антон, ніби вгадавши його думки, — що пірати пройшли миль сорок на захід — вони мусять обігнути острів Скірос, бо їм не випадає йти близько біля берега. При боковому вітрі це означає для них вісім утрачених годин. А коли взяти до уваги, що, рушивши на схід, вони йшли проти течії від Кіоса, до Салонік, ми стільки ж часу виграємо, опинившись на контртечії від Спорад і суходолу, то через десять — дванадцять годин ми зможемо бути у них на кормі.

Герасім знову похитав головою:

— Розрахунки ваші чудові, пане, але ви забуваєте, що «Пенелопа» в житті не робила більше п'яти миль на годину…

Цієї миті на палубі почувся тріск щогл. Капітан «Пенелопи» метнувся до трапа. Антон і Герасім подалися за ним.

Сильні пориви напнули вітрила, і щогли, нахилені до носа, затріщали, готові ось-ось переламатися.

— Спускайте вітрила, чого ви чекаєте! — крикнув кір Яні.

— Мабуть, справді, пора, пане! — сказав і Герасім.

— Ні! — заперечив Антон. — Укріпіть канатами щогли!

При кожному пориві вітру «Пенелопа» занурювалась у воду носом, бугшприт іноді довго не з'являвся на поверхні.

— Перенести весь вантаж на корму! — звелів Антон. — Звільнити носову частину трюму!

Прямо по курсу видно було мис Саракімонес на півдні острова Скірос. Антон відчув, як калатає його серце. Наближалася найважча хвилина цієї небезпечної гонитви. Він знав: якщо зараз «Сперанца» взяла курс на південь, вони її вже не зможуть наздогнати. Єдиний шанс — обійти раніше від неї острів Скірос і перерізати дорогу.

Щогли, хоч і укріплені, тріщали. Кір Яні метався по палубі, лаючи весь світ, але на нього ніхто не зважав.

Гаїк висунув голову з носового люка. Поки в кожного було роботи невпрогорт, він знайшов час поголитися, помитись і тепер, мов дві краплі води, був схожий на Акопа з базару.

Сонце, щойно зійшовши, освітило мис Саракімонес. За ним розкинулось пустельне, скільки оку видно, море. Антон боязко обстежував обрій з краю в край, але ніде не бачив ні щогли, ні вітрила.

— Мігу! Ану, піднімись на клотик і подивись звідти!

За кілька хвилин Мігу був на вершечку щогли.

— Бачу корабель! — вигукнув він звідти. — Але дуже далеко, бо видно тільки щогли.

— Куди він іде?

— На південь, за вітром.

Герасім і руки опустив.

— Випустили! Тепер їх уже ніхто не зможе наздогнати.

— Так? — кір Яні не приховував радості. — Тоді повертаймо на Пірей. Нічого марнувати час!

— І справді! — підтримав його Гаїк. — Ходімо на Пірей!

Решта всі завмерли на палубі, чекаючи Антонового рішення. Той помовчав трохи, дивлячись на кожного з них, але ніби й не бачив нікого, — усе, що він планував, пішло прахом на вітрі, потонуло в Егейському морі, уже на самому початку дороги. Знову минуть роки, поки він зможе вирушити, якщо знайде людей, а сам матиме силу надихнути їх на таке зухвальство.

Він ще раз глянув на Аднану, потім стріпнув головою, стиснув кулаки і звелів, спокійно, але рішуче:

— Підняти всі вітрила! Хоч би що там трапилось, а ми повинні їх наздогнати!

Люди кинулись виконувати наказ каштана.

— Підняти все, що може ловити вітер! — знову сказав той, відчуваючи, що вони сліпо виконують його волю. — Міцніше укріпіть щогли, щоб вони не поламалися!.. Хлопці! — гукнув Антон. — Вірте в себе — і ми їх наздоженемо! То правда, в них кращий корабель, але це ще не все! Кожен моряк може помилитися, то чому не можуть помилитися пірати? Зате ми не повинні допустити жодної помилки, найменшої. І в цьому наша перевага!

* * *

Ісмаїл. прокрутив довгим цвяхом дірку в тонкій перегородці, щоб можна було побачити, що там робиться, потім викрутив два майстерно приховані гаки, і тепер треба було тільки легенько підчепити дошку, щоб опинитися біля койки капітана.

Ісмаїл прислухався, пересвідчився, що в каюті нікого нема, викрутив ще два гаки, дощаний щит опинився н нього в руках, а в пройму видно було стіл, заставлений їжею.

— Ефенді! — злякано прошепотів Акоп. — Не бери нічого! Вони повісять нас обох!

Кок простяг руку, загріб усе, що там було, прихопивши навіть твердий сухар, поставив щит на місце, прикрутив його й повернувся назад у трюм. І дуже вчасно — в каюту прийшли.

— Негідники! Хто забрав їжу?! — почувся голос Безбородого.

— Ну, тепер вони нас повісять! — заскімлив Акоп.

Ісмаїл наминав сало, забувши про коран та про його заборону їсти свинину. Жаль, що десь запропастилася люлька.

Тим часом у каюті здійнявся галас.

— Завтра вранці ми будемо біля Стампалії, — сказав хтось. — Треба зупинитись і взяти провізії.

Кок напружив слух. Стампалія — острів на півдні архіпелагу; отже, він визначив місцеперебування корабля, не утруднюючи себе вимірами.

— Киньте про це й думати! — заперечив Безбородий.

— Але ж у нас тільки десяток сухарів та трохи сала. Як можна дійти з такими харчами?

— По одному сухарю на кожного! — крикнув Безбородий. — Це все, вистачить з вас!

— А сало? — спитав хтось із піратів.

— Я тримаю його під подушкою. Видаватиму кожному по шматочку. А тепер геть звідси!

Пірати подалися з каюти, а Безбородий, залишившись сам, дістав сало, відрізав чималий шмат, розмочив у воді сухар і почав їсти, глипаючи на двері. Попоївши, сховав решту під подушку, крикнув щось стерновому, прикрутив лампу, ліг на койку і захропів. Кок задумливо почухав голову.

— Так не годиться! Якщо й вони змушені постити, то нагодувати нас навіть не подумають!

— Що ти надумав, ефенді Ісмаїле? — спитав вірменин.

— Ти потурбуйся про одне: щоб у тебе був заціплений рот!

При цих словах кок зняв щит і просунув голову в каюту, прислухаючись до хропіння Безбородого. Солонина під подушкою, досить тільки простягнути руку… Але зараз пора для інших дій!..

Ісмаїл помацав себе за поясом, дістав ополоник, нахилився до койки, розмахнувся і щосили вдарив. Голова Безбородого хряснула, ніби порожня пляшка, а сам він весь обм'як.

Ісмаїл схопив рясу Безбородого, накинув на себе, запхнув у рот піратові ганчірку, потім зв'язав його й кинув на койку.

— Ну, ось і добре! — сказав стерновий, побачивши капітана, що виходив з люка.

Той, кого він сприйняв за Безбородого, зупинився трохи на трапі, вдивляючись у темряву. Ніч була чорна, мов дно казана, море довкола стогнало; корабель боровся з хвилями, підкидаючи вгору корму, мов норовистий кінь, який хоче вдарити копитами.

Раптом Ісмаїл здригнувся: на хрестовині великої щогли виднілась тінь людини, погойдуючись у темряві..;

— Гей, капітане, чого ти там закляк? — крикнув стерновий.

Кок відчув, як піт облив його тіло. Отже, коли йшлося про зашморг, Безбородий дотримувався слова! Безперечно, той чоловік угорі — хирлякуватий грек, який зрадив ватажка!

— Іди сюди, капітане! — правив своєї пірат від стерна.

Ісмаїл погамував калатання серця, обернувся й щосили опустив йому на черепок ополоника.

— Ага, ви відкоркували пляшку! — вигукнув дозорець з носа. — А про мене забули!

Він бігцем подався до стерна. Але не встиг навіть спитати, чому це стерновий так швидко напився, що лежить на палубі, як і сам, одержавши ополоником по лобі, простягнувся поруч.

Ісмаїл залишив їх, непритомних, закріпив, як міг стерно, метнувся до носового люка і взяв його на засув. Отже, останні два пірати опинились під замком і вже не могли вийти.

«Сперанца» стогнала, борючись із хвилями без стернового й без дозорця. Розчищаючи люк, Ісмаїл побачив праворуч маяк, але йому ніколи було роздумувати, що це за земля.

— Виходь, Акопе, здамо трюм іншим!

Вірменин боязко підвівся.

— Це ти, ефенді Ісмаїле? Вони тебе не повісили?

— Іди сюди й допомагай! — замість відповіді поквапив його кок.

За кілька хвилин два пірати з корми разом з Безбородим, якого вони ледве витягли з каюти, лежали в трюмі.

Лише тепер Акоп помітив тінь на хрестовині щогли.

— Що це? — спитав він, схопившись за серце.

— То пірат, не бійся: Безбородий повісив його, щоб ним було менше роботи.

Вірменин помацав себе за шию, ладний знепритомніти.

— Ефенді Ісмаїле, здається, мотузка затяглась у мене на шиї!

Сказавши все, що він думає про це, кок спустився в каюту, забрав сало й сухарі з-під подушки, сів на кормі й почав їсти. Порушивши раз коран, можна його посилати до дідька й далі!

— А що потім будемо робити? — спитав вірменин.

— Спершу поїмо, потім почекаємо, коли розвидниться…

— А куди ми підемо? Ти знаєш дорогу?

Ісмаїл знизав плечима:

— Судячи з цих хвиль, я сказав би, що ми в Середземному морі, а далі — аллах милостивий!

— А якщо заблукаємо? — правив своєї вірменин. — Якщо нас захопить шторм?

Кок понюхав повітря. Шторм? Поки що вітер втихає, схоже, ніби вщухне геть, хоч по морю й котяться довгі хвилі. Але Ісмаїл відчував, як закипає прихована сила в цій обманливій тиші. Була третя година ранку, мало б розвиднятися. Але море залишалося темне, на горизонті телесувалися чорні хмари, наглухо закриваючи схід сонця.

— Так, може бути й шторм! — кок не приховував остраху.

За годину, коли нарешті почало світати, вітер перетворився в легенький бриз. Але якби хтось глянув на барометр, то побачив би, що стрілка ладна була ось-ось вийти за шкалу.

Тепер добре було видно повішеного пірата з вибалушеними очима, який погойдував ногами над палубою, ніби гнав вітер над головами мандрівників.

— Ефенді Ісмаїле, він дивиться на мене!

Ісмаїл почухав потилицю. Ні, йому не передався страх вірменина, але влітку не можна тримати довго мертвого на палубі.

— Ставай біля стерна. Коли я тобі крикну, крутнеш його праворуч, — розпорядився він.

Він поліз на щоглу, дістався до хрестовини й підтягнувся до того місця, де висіла мотузка.

— Стерно праворуч! — звелів він, наготувавши ніж.

Акоп виконав розпорядження, «Сперанца» слухняно крутнулася, ставши майже вздовж хвиль, і повішений, замість того, щоб розгойдуватися вздовж палуби, загойдався впоперек. Ісмаїл влучив слушну мить і одним рухом перерізав мотузку саме тоді, коли мертвий був над хвилями.

— Стережись, щоб він тебе не оббризкав! — крикнув вірменинові.

Той затулив обличчя руками, пригнувшись за стерном, ніби чекав, що пірат упаде йому на голову. Але почув тільки сплеск — і стало тихо.

Ісмаїл почав спускатися, коли раптом зупинився й глянув на корму.

— Якийсь корабель! — вигукнув він радісно. — Чуєш, Акопе! Корабель з двома щоглами. Зараз ми роздобудемо їжу і дізнаємось дорогу! Ану, спустись у каюту капітана, візьми підзорну трубу!

— А там не заховався якийсь пірат?

— А тобі що, страшно з ним поборотися? — узяв його на глузи Ісмаїл.

Хоч вітер майже вщух, корабель ззаду наближався так швидко, ніби його гнали духи. Позад нього здіймалися чорні хмари, і море, щойно синє, потемніло й розхвилювалося. Вітрила «Сперанци» почали тріпотіти неспокійно, так собі, без видимої причини.

«Що ж це таке?» — сам себе питав кок, дивуючись швидкості незнайомого корабля. Потім враз здогадався: це шторм, він зародився десь в Егейському морі і тепер жене вітрильника.

«Вони божевільні чи ніколи не зустрічалися з штормом!» — подумав він, побачивши, що корабель іде під усіма вітрилами.

Вірменин, уже цілком оклигавши, виніс підзорну трубу.

— Акопе, давай спустимо вітрила, залишимо тільки фок, бо…

Але Акоп, прагнучи якомога швидше побачити спасіння, приклав трубу до очей і нажахано закричав:

— Пірати!.. Ефенді Ісмаїле, сховай мене кудись!

Кок вихопив у нього з рук підзорну трубу, глянув на корабель, до якого було не більш, як півмилі, — і відчув, що його ріденьке волосся стає дибки: на передній щоглі тріпотів чорний піратський прапор з черепом і схрещеними кістками — знак безжальної смерті. На носі стояли кілька чоловік з рушницями напоготові. А тут хоч би тобі ятаган! Отже, порятунку нема!

— Сховай мене, ефенді! — скімлив вірменин, заламуючи руки.

Цієї ж миті буря зі стогоном накинулась на вітрила, І «Сперанца», зануривши бугшприт у воду, пронизала пал, мов носоріг, що тікає з полум'я в охоплених пожежею джунглях. Піратський корабель одразу ж відстав на сотню метрів.

Ісмаїл поклав руки на стерно й радісно вигукнув. Тепер він не зважав на шторм, йому не страшно було, що вітер порве вітрила чи поламає щогли.

— Гей, Акопе! — гукнув він, вчепившись у стерно. — Тримайся міцніше, тепер треба боротися не з піратами, а зі штормом!

Позаду на горизонті кипіли блискавки, але грому не чутно було, бо всеньке море, з кінця в кінець — суцільний грім. Вали виростали, мов гори, «Сперанца» злітали на вершини, потім падала в запінені прірви, звідки, вдавалося, вже ніколи не зможе вибратись. Але з'являлись попереду нова гора — і бугшприт, вгороджуючись у самісіньке нутро пекла, розганяв чортів, сподіваючись енанти вгорі ангелів. Та всі до єдиного ангели втекли, І на морському обширі тепер панував лише Вельзевул зі своїм воїнством.

Довкруг — тільки туман і гуркіт. Ісмаїл, вчепившись закляклими руками в штифти стерна, не зважав на них. Час від часу він озирався назад. Корабель піратів віддалявся чимраз далі, однак, триклятий, не спускав вітрил.

Шхуна летіла цілий день, ішла «з бурею», як кажуть моряки. Спробувати змінити курс було б цілковитим божевіллям, а втім, Ісмаїл навіть не знав, навіщо це робити, оскільки й поняття не мав, де той порт, куди йому слід прибути. Ураган ішов з півночі, а кок тримав курс на південь, готовий обійти кругом землі, якщо море десь не закінчиться або не вщухне шторм. Ввечері від корабля піратів не видно було й сліду.

— Вставай, Акопе, і принеси мені шматок солонини!

Вірменин стрімголов спустився вниз і так само повернувся.

До ночі стрілка барометра, яка безперервно падала, зупинилась, і ураган уже не дужчав. Кок стояв біля стерна, ні про що не думаючи, не рахуючи водяних гір, які він пройшов, не чуючи стогону моря, байдуже стиснувши стерно з такою силою, як стискує горло своєму ворогові покійник.

До ночі буря вщухла, а на світанку, коли на чистому небі зійшло сонце, хоч, здавалося, його вже ніколи не буде, перед «Сперанцою» з хвиль з'явився безкінечний піщаний берег.

Ісмаїл глянув у підзорну трубу. Трохи західніше зграйка пальм розгойдувала свої зелені тіні під останніми подихами вітру, ніби вітала мореплавця з щасливим прибуттям.

— Акопе, тобі пощастило! — вигукнув стерновий, усміхаючись. — Ти заплатив до Пірея, а я тебе привіз до Африки!

Потім недалеко від берега кинув якір, спустив вітрила, прив'язав їх, перевірив засув на люкові та чи надійно замкнений трюм, натягнув тент для затінку під малою щоглою і ліг на палубі, підклавши руки під голову. Жаль, що не було люльки!

— До завтрашнього ранку мене не буди, бо інакше викину тебе акулам! — сказав він Акопові.

— А тут є акули? — вірменин злякано глянув довкруг.

— Тьма-тьмуща! Отже, пильнуй!

Готуючись спати, кок передовсім скинув одяг Безбородого, бо було жарко, і тут же відчув, що в кишені ряси зашелестіли якісь папери. Хоч його й хилило на сон, цікавість вимусила подивитись, що там таке. Це був якийсь лист, написаний невмілою рукою по-грецьки. Кок, позіхаючи, ліг і почав читати:

«Капітане, хай сатана дає тобі здоров'я, щоб я тебе скоро побачив, бо вже виповнюється рік, відколи ти не був у нас. Оскільки Селім іде на архіпелаг, ти знаєш, з яким завданням, я посилаю тобі звістку з Мусара, отже, будь спокійний…»

Тут Ісмаїл втомлено зупинився. Що в дідька за Мусара? Здається, він чув його. Це ім'я людини, назва міста чи затоки — тьху, як же він не може згадати?.. Око його несамохіть ще раз ковзнуло по листу, і він стрепенувся.

«Корабель уже готовий два місяці, — писалося далі, — і ми чекаємо тільки наказу, куди йти…»

Ісмаїл звівся на лікоть і вже обома очима — розплющеними, жвавими — уважно прочитав усе, потім підхопився на ноги й закричав, ніби з глузду зсунувся:

— Акопе, вгадай, що я знайшов?.. Як же зрадіє капітан, коли дізнається!..

Невимовно схвильований і щасливий, кок «Сперанци» спустився в кормову каюту, сховав лист під книжки Антона Лупана, вибравши найнепомітніше місце, потім вийшов на палубу і ще якусь часину ходив туди-сюди. Але втома взяла своє, і він, опустившись на заготовлену заздалегідь постіль у затінку, провалився в сон, ніби в бездонну прірву.

Море було спокійне, легенький вітер віяв у напрямку Лівійської пустелі, сонце припікало дедалі дужче. Через півгодини, як заснув Ісмаїл, охопив сон і Акопа, і він упав на палубі, забувши і про свій статок, і про всі небезпеки.

Коли сонце стояло в зеніті, вірменин проснувся, скочив на ноги, ніби громом уражений: піратський корабель, мов виринувши з морських глибин, поволі наближався, гнаний слабкими подихами вітру. До нього залишалося кількасот кроків.

— Ефенді Ісмаїле! Пірати!

Кок звівся на лікоть, протираючи очі.

— Ти починаєш марити! — Але побачив корабель з чорним прапором і закам'янів.

— Спускаймо шлюпку й тікаймо на берег! — сказав вірменин.

— Занадто пізно! Нам залишається тільки битися й померти!

— Навіщо битися, ефенді? Ти сам, а їх багато. Ми попросимо в них пощади, я дам половину майна — тільки хай залишать нас живими.

Ісмаїл не слухав його, узяв рушницю, бо весь час тримав її при собі, пішов на ніс і принишк за парапетом, визираючи одним оком та чекаючи слушної миті, щоб прицільно вистрілити.

Піратський корабель наближався повільно, перевантажений вітрилами, вправно поставленими скрізь, де можна було зловити подмух вітру. Кок тільки рота роззявив, вражений такою винахідливістю. Коли пірати підійшли ближче, він закліпав очима, думаючи, що все це сон.

— Це ж «Пенелопа»! — вигукнув він.

Кілька людей на палубі «Пенелопи» підвелися, тримаючи рушниці напоготові. Ісмаїл почув, як куля цвьохнула в нього біля вуха. Акоп застогнав і впав.

— Здавайтеся! — глухо долинув чийсь голос.

«Це ніби капітан наш!» — подумав кок, нічого не розуміючи.

Через кілька хвилин обидва кораблі стояли борт до борта, новоприбулі оточили Ісмаїла, і ніхто нічого не міг збагнути.

— Де Безбородий? — спитав Антон Лупан, озираючись довкола.

Кок показав на трюм.

— Бути тут, але, може, померти, бо їсти нема, — відповів він, знову переходячи на мову гяурів. — Усі п'ять тут, один Безбородий вішати — я його кидати в море.

— Гаразд, поганине, — стрибнув Герасім, не знаючи, обіймати його чи дати по шиї. — А чого ти втікав від нас?

— Я тікати не від вас, а он від того! — кок показав на прапор з черепом, який повис ганчіркою, бо не було вітру.

Люди підняли голови й заціпеніли.

— Піратський прапор! Хто його підняв?

Кір Яні почервонів так, що навіть волосся на обличчі, здається, зробилося червоне. Антон метнувся до нього.

— Що це таке, капітане Яні? Будьте ласкаві нам відповісти!

— Так, це я його підняв! — посвідчив капітан «Пенелопи», не знаючи, чи йому випростатись, чи зробитися маленьким.

— І можете пояснити навіщо?

— Я хотів, щоб нас захопив якийсь військовий корабель і визволив мене від вас!

Екіпажі обох кораблів аж покотились зо сміху; сміявся, здавалося, навіть Негріле, який радо перестрибував з палуби на палубу.

Веселі вигуки змусили й Акопа розплющити очі, і саме тоді, коли Гаїк виткнув чорняву голову з люка. Обидва брати спантеличено дивились один на одного, нарешті впізнали й кинулись обійматися. Потім стурбовано перезирнулися.

— Ти не втратив нічого? — спитав Акоп пошепки.

— Тільки два килими, коштовності цілі. А в тебе все ціле?

— Все. Загубилось кілька камінців, але фальшивих. А на ті, нешліфовані, ніхто навіть не глянув.

Щось у їхньому вигляді було від старих акул, хоч вони й не скидалися на цих хижаків, які чинять розбій у південних морях.

Поки вірмени перешіптувалися, Ісмаїл розповів про свої пригоди.

— Ми вже вирішили звільнитися від тебе, — сказав потім Антон. — Та оскільки ти поводився звитяжно… Ну, та ми марнуємо час. У тебе є щось поїсти, бо ми помираємо з голоду!

— Ви помирати зараз, а я помирати давно!

Антон подивився в підзорну трубу на берег. Між заснулими під сонцем пальмами виднілося кілька халуп.

— Це, мабуть, село Бір-Санже. Почекаємо вітру й подамося туди, роздобудемо чогось попоїсти. А поки що треба навести лад на палубі. Кіре Яні, я повертаю ваш корабель. І моя вам рада: не покладайтесь на нього, бо він уже гнилий, мов покинута в лісі колода, але сьогодні він робив десять миль на годину. За кружний шлях і за затримку, сподіваюсь, вам відшкодує ваш вірменин.

— І нам теж! — додав Герасім, оскалюючись.

Обидва брати перезирнулись і настовбурчились. Екіпаж кіра Яні покинув «Сперанцу». Аднана завагалась.

— Ти залишаєшся з нами, — Антон узяв її за руку. — Я обіцяв, що відвезу тебе додому в Марсель.

Очі дівчини засвітилися.

— Тоді… Тоді я заберу свої речі в мсьє Яні! — І, зіпершись рукою об парапет, вона перестрибнула на сусідню Палубу.

П'ятьох піратів, непритомних від голоду й спеки, витягли на палубу.

— Аз тими що будемо робити? — спитав Ієремія. — Залишимо для розводу кірові Яні?

— Ні. Поговоримо з ними з усіма разом. Тягни їх сюди. Бо інакше, дивись, утечуть і знову розплодяться!

— Ефенді Акопе, — звернувся до вірменина Ісмаїл султанською мовою, показуючи на один із килимів. — Це твій?

— Звичайно, мій!

— А скільки ти заплатив за нього?

— Десять фунтів!

— Ефенді Акопе, навіщо ти брешеш? Ти заплатив тільки три фунти!

— А це тебе стосується?

— Так, бо я хочу купити його й передати в Стамбул кіром Яні.

— Прошу! Я продам його за п'ятнадцять фунтів!

Герасім, який був поблизу, спустився в трюм, узяв килим і подав кокові.

— Тримай, Ісмаїле! Розрахуємося потім.

— Коли потім? — простогнав вірменин.

— Наберися терпцю, нам ще багато про що треба поговорити, але не зараз… Гей, хлопці, хлюпніть-но на цих розбійників по відру води, бо вони поздихають завчасу.

Пірати лежали на палубі майже безтямні, тому їх навіть не зв'язали, а просто кинули, мов стерво.

До Ісмаїла підійшов Мігу, тримаючи люльку в руках.

— Дядьку Ісмаїле, це ж ваша! Я її он там знайшов!

— Аллах-аллах! — радісно закричав кок. — Дуже хотіти тютюн!

Він одразу ж наповнив люльку й задоволено випустив дим, мов пароплав із труби. Отак відразу знайшлися і люлька, і килим, а це навіть більше, ніж можна було сподіватися будь-якому правовірному від аллаха!

Через дві години вітер, який досі віяв у Лівійську пустелю, знову повернувся, немов дивуючись, що кораблі й досі тут.

Задзвеніли якірні ланцюги, піднялись вітрила на щоглах, і «Сперанца» рушила вздовж берега…

У Бір-Санже обидва екіпажі побенкетували так, як не бенкетували вже давно, повеселилися в затінку пальм, запаслися провізією й водою — і за все це заплатили не гроші, а дали кілька сувоїв шовку, які Герасім узяв у рахунок оброку з майна Вірменіє, порівну від кожного, щоб не сердився жоден.

Біля самого берега було глибоко, тому якорі кинули за кілька сажнів на чисте, мов у гірському струмку, дно. На борту не залишилось нікого — та й навіщо залишатись, коли палубу видно мов на долоні, а Ієремія тут же зі своїм чудовим мушкетом? Тільки Ісмаїл, сповнивши свою службу кока, пішов спати в носову каюту, бо там йому було набагато краще, аніж на осонні, де галасують гяури.

Коли сонце хилилось до заходу, люди спустилися на берег, оточені засмаглими до чорноти дітлахами, сіли в шлюпки й попрощалися з африканською землею…

Розуміючи, що не можна буде втекти, Безбородий загнано озирнувся навколо.

— Капітане! — гукнув пірат до Антона Лупана. — Ти віддаси нас до рук правосуддя?

— А ти хотів би, щоб було інакше?

Безбородий мимохіть потер шию руками.

— Капітане, — задихаючись, сказав він. — Що тобі з того, якщо нас повісять? Відпусти нас…

При цих словах в обличчя Антона Лупана бухнула кров.

— Відпусти нас, мене й Гусейма, — правив своєї пірат, — і я скажу тобі, де француз.

— Який француз?

— П'єр Баян, твій друг!

Люди остовпіли, тільки очі їхні перебігали, нічого не розуміючи, то на капітана, то на Безбородого. Антон схопив пірата за барки, затремтівши:

— П'єр живий?

— Живий. І якщо ти мене відпустиш, я скажу тобі, де його знайти.

— Як можеш доказати, що ти його не вбив?

— Он він бачив! — Безбородий кивнув на Гусейма.

— А іншого свідка ти не знайшов? — насмішкувато спитав Антон, хоч думки його закрутилися клубком у голові.

Невже П'єр справді живий? Невже Безбородий тримає його десь у схованці і тепер він міг би нарешті знайти свого друга, який зник стільки літ тому?

— Інші нічого не знають, — вів далі Безбородий. — Можеш повірити мені й Гусеймові… Ну, то як, капітане?

Безбородий бачив хвилювання Антона, бачив його збудження і був певен, що той подоланий.

Капітан «Сперанци» якусь мить стояв мов укопаний. Ніхто не знав, що з ним відбувається.

— Ні! — здавлено вигукнув він нарешті. — Будь що буде, але я не маю права тебе відпускати. Вашу долю може вирішити тільки суд!

— Ну, то ти ніколи не знайдеш П'єра Ваяна! — скреготнув зубами Безбородий.

— Якщо він справді живий, то знайду. І без твоєї допомоги. Але сподіваюся, на суді ти сам усе скажеш.

— Навіщо? Щоб міцніше затягли зашморг?

Та капітан уже не слухав його.

— Підняти якір!

Герасім і Мігу кинулись відв'язувати вітрила, Крістя Бусуйок завовтузився біля фока й найтова, питаючи сам себе, якого дідька не просинається кок. Хараламб з Ієремією налягли на ручки кабестана.

— Підняти фок і найтов! — гукнув Антон, беручи в руки стерно. — Гей, а чому Крістя сам? Де Ісмаїл?

У цей час від лівого борту почулися один по одному два сплески й розпачливий крик Аднани.

— Що сталося? — спитав капітан.

— Безбородий і Гусейм стрибнули у воду!

Дві піняві смуги неймовірно швидко тягнулися морем до берега. Ієремія кинув кабестан і схопив рушницю.

— Стривай, не стріляй! — зупинив його капітан, бо Безбородий потрібен був йому живий. — Хай вийдуть на берег, а там зупиниш їх! Спустити шлюпку!

Діти на березі злякано кинулися врозтіч. Уздовж берега стрімко, але велично спокійно, не хвилюючи води, ніби то була тільки тінь, мчала спина якоїсь тварини. За нею ще одна, потім ще, перетинаючи дорогу втікачам.

— Акули! — закричала Аднана.

Антон схопив її за плечі й відтягнув убік, ніби хотів затулити від жахливого видовища.

Перша акула ринулася вперед, ударила хвостом по воді й перевернулася на спину, показуючи білий живіт. Почувся страхітливий крик, море почало забарвлюватися в червоне.

Другий утікач метнувся вбік, хотів був повернути до корабля, але акула ударила хвостом по воді біля нього, перевернулася на живіт і потягла його в глибину, залишивши на поверхні тільки рожеву хвилю.

Пірати на кораблі дивилися поверх парапету витріщеними від жаху очима.

Ієремія, погамувавши тремтіння, відклав мушкет убік.

— Справедливий присуд! — обізвався він тихо, ніби сам до себе.

Але у важкій тиші, що запала, всі почули його шепіт, і кожного пройняв дрож.

— Ну, а далі що будемо робити, капітане? — спитав Герасім із перекошеним обличчям, хоч і був звичний до всього.

— Хто нам тепер скаже, де нам знайти вашого друга?

— Не знаю! Але ми його знайдемо, хоч би для цього й довелося обнишпорити всі моря й океани!

Він сказав це таким тоном, що в стернового не залишилося жодного сумніву.

«Сперанца» ішла на північ, коли з'явився Ісмаїл, протираючи очі, здивований, що вже вечір. Гай-гай, багато дечого з того, що сталося потім, могло б бути інакше, аби кухар, який знайшов листа в свиті Безбородого, вийшов на палубу трохи раніше.

Сонце заходило за кормою, і море здавалося кривавою ванною.

РОЗДІЛ XIV

НОВІ НЕБЕЗПЕКИ

Тридцятий день вітер дув з архіпелагу, припиняючись лише на деякий час і даючи надію мореходам, що повернеться хоч трішечки й не віятиме прямо в ніс, та після короткого перепочинку той знову брався за своє, вимушуючи всіх стискувати кулаки й лаятись.

Вони йшли зигзагами по Середземному морю, «ріжучи» вітер, як могли — одного дня йшли на зюйд-ост, наступного на зюйд-вест, але половина їхньої дороги пропадала марно, бо море дрейфувало.

Нарешті під вечір «Сперанца» обійшла мис Кріо, а на світанку вітер, затиснутий між островами, почав віяти збоку, налягаючи на правий борт. Тепер корабель Ішов уздовж західного берега острова Кріт, готуючись повернути в Егейське море.

Аднана повісила між щоглами простирадло, з-за якого виднілась тільки її голівка з мідяним волоссям, зав'язаним у вузол на голові, і вмивалася, затягнувши якусь дивну пісню ще з часів її дитинства на втраченій батьківщині, яка лежала на протилежному краю Середземного моря.

Антон слухав пісню, мов миле дитяче белькотіння, пронизане то серйозним, то сумним настроєм. Проснувся він кілька хвилин тому, але лежав нерухомо, дивлячись крізь повіки на небо, яке починало світліти, і намагався вгадати рухи дівчини. Уже місяць він спав у гамаку на палубі, віддавши каюту Аднані.

За цей місяць важкого плавання не сталося нічого особливого, але все так перемінилося! Палуба, яка, правду кажучи, завжди була чиста, зараз виблискувала, мов долівка в хаті роботящої господині. Мідь на судні щоранку натиралася так, аж сліпила очі при сонці. Екіпаж навдивовижу старанно ваксував чоботи, усі ходили тільки в чистому одязі і в напрасованих штанях, ніби готувалися на весілля.

Ієремія голився щоранку, хоч досі бритву брав у руки лише раз на тиждень. Кок по п'ять разів на день пригладжував своє ріденьке волосся, і якби хтось заглянув в ілюмінатор, то міг би захопити його зненацька, коли він крадькома видивляється в уламок дзеркала, прикріплений на полиці з каструлями.

Навіть Герасім, який дивився на все насмішкувато, іноді ловив себе на тому, що розгладжував сивіючі вуса, чого раніше за ним не водилося.

Перемінився й Мігу за цей місяць. Хоч останнім часом він і став поводитись, по-чоловічому, як бувалий моряк, зараз став сором'язливіший, аніж тоді, коли сам-один прибув у Суліну з Негріле та зі своєю чабанською сопілкою. Щодня по обіді Антон Лупан брався вчити його, але і в одного, і в другого думки були далекі від навчання. Почувши голос Аднани або зустрівшись із нею самою на палубі, хлопець червонів, мов дівиця, і ставав сам не свій.

Та найбільша переміна відбулася з Негріле. Якщо люди від соромливості або стриманості приховували свої почуття бодай про людське око, то Негріле одразу покапав, що він покорений лагідністю й ніжністю Аднани. Досі ніхто не чув такого веселого гавкоту, не бачив найнеймовірніших перекидань, ошаленілого метання по палубі, а коли дівчина, стомлена після таких пустощів, зупинялася, щоб перевести дух, або сідала замислено на бухту каната, ніхто не бачив Негріле спокійнішим і розумнішим.

Ліворуч бугшприта з'явився острів Кітіра, — отже, недалеко континент і кінець цього тривожного плавання.

Аднана висунула голову з-за простирадла, стріпнула мокрим волоссям, відкинувши його з обличчя, і глянула на людей, що почали прибирати палубу.

— Доброго, ранку! — гукала вона, даруючи кожному усмішку.

— Доброго ранку! — радо відгукувались вони.

Негріле почав бігати по палубі.

Тільки Акоп сидів, згорбившись, з червоними очима, зарослий, злякано позираючи на зв'язаних піратів, що пожали поряд. Відколи він зібрав своє майно, замкнув його у скрині й відніс назад у трюм, то вже не мав спокою.

Герасім підійшов до Антона, ледве стримуючись:

— Пане, завтра вранці, якщо вітер знову не пожартуй, ми прибудемо в Пірей. Думаю, пора вже трохи розбудити нашого купця, бо потім він вислизне в нас між мильцями.

— Безперечно, Герасіме. Зараз нам ой як потрібні гроші, адже нам треба обнишпорити архіпелаг і східну чистину Середземномор'я, скрізь, де пірати мали свої кубла. Ми дійдемо до Александрії, до Порт-Саїда, якщо і роба буде. Я не можу залишити П'єра Баяна в біді, знаючи, що він живий.

— Ваша правда, пане! У мене в самого душа була б не на місці, якби ми не виконали до кінця обов'язок.

— А як люди думають?

— Так само. Я певен, вони підуть за вами будь-куди.

— Ну, то нам бракує тільки грошей. Хто з нас торгуватиметься?

— Дозвольте мені, бо в вас занадто м'яке серце.

— Гаразд, але спершу пришли-но його сюди, я хочу з ним поговорити.

Вірменин підійшов, хитаючись.

— Сідай, ефенді Акопе! — запропонував Антон, показуючи на бухту каната. — Скажи, будь ласка, чому ти вибрав морську дорогу в Афіни?

— Караванами по суші дуже довго й небезпечно.

— Але ж, як сам бачиш, і на морі не все спокійно!

— Хто б міг подумати, що пірати поласяться на такий корабель!

— І не поласились би, будь певен! Вони ув'язалися за нами тільки через тебе. А ми втратили сорок днів, а це все гроші, я вже не кажу, що ми наражали власне життя на небезпеку, дехто міг би загинути, захищаючи твоє багатство. Тож зараз іди й поговори із стерновим про оплату.

Акоп перелякано глипнув на Герасіма і швидко заговорив:

— Ефенді капітане, я розплачуся з вами, як належить.

— Саме про це й поговорите з стерновим.

— Навіщо мені говорити з ним, коли ми можемо порозумітися з вами, як люди! Я дам вам половину з того, що маю при собі.

Стерновий усміхнувся у вуса, приховуючи хитринку, не спокушаючись щедрістю мандрівця.

— Половина — то забагато! — сказав він з такою стриманістю, якої від нього не сподівався ніхто, — Я думав просити тільки чверть, але оскільки ти такий щедрий, то зупинимось на третині.

— Згода! — враз пристав купець. — Коли прийдемо в Пірей…

— Ні, там велика метушня. Ходімо зараз у трюм і все спокійно поділимо.

Акоп кинув на Антона благальний погляд:

— Ефенді! Він з мене шкуру зніме!

— Не бійся, пане, — відповів стерновий замість капітана. — Як ми щойно домовились, так і буде!

Герасім прогаявся з Акопом у трюмі майже цілий день. Що вони там робили і про що говорили — невідомо. Тільки час від часу чутно було, як купець кричав, ніби його різали.

А «Сперанца» тим часом спокійно йшла Егейським морем.

Антон Лупан майже цілий день стояв біля стерна.

Палуба «Сперанци» мала вигляд наймирнішої корабельної палуби в світі. Дихав лагідний вітер, небо було прозоре, море зеленкувате, вітрила білі, сліпуче сонце відбивалося в хвилях, і жодна хмаринка не затінювала сріблистої дороги перед мореходами. Під вечір море змінило колір, хвилі витягалися, мов довгі стьожки, одні зелені, другі рожеві, переходячи в фіолетові біли обрію.

Антон, який досі милувався мінливістю кольорів, повернув голову й побачив поруч Аднану. Він не почув, коли вона підійшла.

— Я теж можу стояти біля стерна! — сказала дівчина, виказуючи давню задерикуватість.

— У нас досить чоловіків для такої роботи.

— Чому ж ти не ставиш інших, а сам стоїш цілісінький день? Хіба це капітанова робота?

— А яка ж капітанова?

Аднана прикусила губи, не знайшовши, що сказати.

— Дуже прикро, що ти не доручаєш мені нічого.

— Робота на кораблі занадто шорстка для твоїх рук.

— Ти забув, що вісім років підряд я займалася нею. І повір, вони не виявляли до мене жалю.

— Я вірю, але ж ми не можемо чинити так, як Гусейм і Безбородий. Нам хочеться, щоб тобі було добре між нами…

— То постав мене до стерна! Я ж тримала стерно навіть у шторм!

— А інакше ти не можеш бути щасливою? — капітан підвів очі.

Цього разу вона відвела погляд.

— Не знаю!

Але після короткої мовчанки додала рішучіше, хоч і не так задерикувато, як раніше:

— Якщо не знайду свого батька, то наймуся на корабель.

— Ти не знайдеш капітана, який згодився б мати такого стернового.

— Чому?

Але тут саме у дверях трюму з'явився Герасім, червоний на виду, мокрий як хлющ від поту, тримаючи в руці одну із скриньок купця, яку він поставив біля стерна, важко дихаючи — від хвилювання, а не від утоми, бо скринька важила не дуже багато.

— Важко довелося, зате маємо тепер справжнє багатство. Піду ще принесу килими й шовк, які нам належать.

Розуміючи, що зараз їм не до неї, Аднана повернулася на ніс корабля й сіла, на обличчя її набігла тінь смутку.

— Тепер ми багачі, пане! — сказав Герасім, кидаючи біля стерна згорток килимів. — Підвалило нам щастя!

Але, дивно, в його голосі не було радості.

— Просити їсти! — гукнув Ісмаїл, і його обличчя осяяла найдоброзичливіша усмішка в світі.

«Зараз ми повечеряємо, потім вони всі побажають мені доброї ночі!» — подумала Аднана. І раптом уся її душа збунтувалася.

— Іди вечеряти! — рішуче сказала вона, підійшовши до Антона й твердо поклавши руки на стерно.

Він спантеличено глянув на неї:

— Ти вдовольнишся стерном? Чи, може, тобі передати й командування «Сперанцою»?

Дівчина не відповіла, тільки пильно глянула на компас, як досвідчений керманич, який знає, куди йти.

* * *

Другого дня перед обідом, пробравшись поміж лісом щогл, які заступили весь порт, «Сперанца» кинула якір у Піреї, примостившись між двома трьохсоттонними бригами. Попереду диміли пароплави, дрімали вітрильники; їхні прапори засвідчували присутність тут усіх континентів, усіх країн.

Тільки-но «Сперанца» кинула швартови, у порту зчинився гармидер. Сотні людей з'юрмились на пристані, недовірливо розглядаючи екіпаж і щось захоплено вигукуючи.

Усе стало ясно біля списку загиблих кораблів: вважалося, що «Сперанца» загинула ще в кінці липня, про що свідчив капітан англійського пароплава «Вікторія» Джон Теннісон, який останній бачив шхуну, коли вона виходила з Галліполі.

Ясна річ, загиблою давно вважалася й «Пенелопа», і нею вже ніхто не турбувався, бо люди в портах звичні до всіляких нещасть.

У натовпі на пристані здійнявся ще більший галас, коли дізналися, що «Сперанца» не тільки не загинула, але й захопила піратів Безбородого і привезла їх, щоб передати в руки правосуддя.

— Герасіме! — сказав Антон, дивлячись на пристань, де нуртувало сот п'ять людей. — Піди до капітана порту, хай пришле поліцію. Бо їх, здається, можуть судити без суду.

«Сперанца» простояла в Піреї п'ять днів. Ми не будемо довго описувати це перебування в порту, бо й так запізнилися з подорожжю. Перейдемо через крики й вигуки натовпу, які вибухнули тої миті, коли пірати, зв'язані по двоє, пішли під вартою по пристані до в'язниці. Не будемо чекати тут дня суду; Антон, Аднана і решта всі з екіпажу склали письмові свідчення перед судом. Тільки Акопа не міг знайти ніхто, а його свідчень дуже бракувало, бо то ж через нього почалося все.

Поки носії розвантажили дошки, на пристані з'явилися дві жінки, одна вже в літах, друга зовсім юна, але обличчя її було зболене печаллю. Побачивши їх, Герасім зблід, мов стіна.

— Пане, що мені їм сказати? — прошепотів він до капітана.

— Хто ці жінки?

— Одна — дружина Ніколи. А молодша — вдова Маруліса. Бідолахи! Безперечно, вони вже два місяці ходять у порт, чекаючи чоловіків.

Жінки окинули поглядом корабель, безнадійно похнюпили голови й пішли.

На очі Герасімові навернулися сльози.

— Іди за ними, чого стоїш? — сказав капітан, а серце в самого закалатало.

— Як же вчинити, пане? — Герасім знову нерішуче зупинився біля трапа. — Легко приносити гарну звістку, що чоловік живий і скоро буде, а зараз я додам горя кожній з них… Ох, собаче життя!.. — І тут обличчя стернового, досі зболене, стало суворе. — Знайте, пане, коли прийде «Пенелопа», я поторгуюся з їхнім купцем.

— Це справа кіра Яні. Не будемо переступати через нього, бо він і так ладен збожеволіти.

— То це ж як виходить — жінка з дітками помиратиме від голоду, а Гаїк хай собі займається комерцією, ніби нічого й не сталося? Я не кажу, що життя людини треба оцінювати грішми, але якщо Маруліс загинув у бою з піратами, то хіба не…

— Так, справді так! Цим займешся тоді, коли прийде кір Яні. А тепер ще треба вивантажити товар, який ми взяли з печери, й передати в суд, поки знайдуться потерпілі.

— Якщо такий закон, то так і зробимо, пане, хоча, як на мене, його треба було б забрати собі, як плату.

— Облиш, Герасіме, ми не розбагатіємо на нещасті інших.

— А ви знаєте, що то за люди, оті потерпілі?..

Антон подався до міста купити пристойний одяг для Аднани та подарунки для дружини й дітей Герасіма, бо той другого дня мав їхати в Ліопесе, своє село, розташоване за тридцять кілометрів від Пірея.

Наступного ранку стерновий, сторгувавши двох віслюків, навантажив на них в'юки і рушив у дорогу.

— Побажай своїм дітям і дружині здоров'я, хоч вони нас і не знають, — сказав Антон на прощання. — Аби не так далеко, то пішли б і ми, щоб побачити твою хату.

Герасім почервонів, мов дитина.

— То було б. непогано, пане. Моя дружина дуже зраділа б, бо ж вона теж із ваших країв.

— Невже румунка?

— Авжеж, із гір Вранчі… — Повагавшись трохи, Герасім звів очі на Антона, перехопив його теплий погляд і сказав: — Ви не дивуйтеся, коли скажу, що я й сам грек тільки наполовину.

— Тобто?

— А ось так: мій батько, царство йому небесне, був румун, але втік із батьківщини ще замолоду, бо мав діло з старшим ватагом, і щоб уникнути каторги…

— Отож я й дивуюся, чому ти так гарно розмовляєш по-нашому!

Коли стерновий поїхав, Антон пішов до судді, де зустрівся з вдовою Маруліса — вони домовились про це вчора ввечері. Там він написав декларацію, суддя скріпив її своїм підписом і печаткою: екіпаж «Сперанци» дарував жінці частину здобичі, забраної в піратів, — усе буде поділено тоді, коли знайдеться потерпілий, або за три місяці, якщо його не буде.

На пристані Антона чекав кір Ніколакі.

— Я чув, капітане, ви йдете в Марсель. То правда?

Антон справді вчора ввечері говорив про це, хоча й не прийняв ще тоді твердого рішення. Він терзався всю ніч, схилившись над картою архіпелагу. Куди піти, яку дорогу вибрати, як почати одним-єдиним кораблем обстеження цієї сили островів, що ними всіяна карта? Це безнадійно.

І коли він отак стояв, схилившись над картою, йому сяйнула думка: треба йти у Францію, в Марсель, і не тільки заради Аднани, а тому, що цей порт найближчий. Антон піде в Адміралтейство, скаже все і проситиме: на островах архіпелагу пірати заховали одного французького моряка, рід цього чоловіка приніс багато слави французькому флоту в минулі сторіччя. Хай замість того, щоб робити осінні маневри в інших краях, пошлють невеличку ескадру обнишпорити архіпелаг, вони врятують П'єра, а заодно викоренять і піратів.

Однак Антон обмірковував і варіант відмови, бо знав, що не всі адмірали — справжні моряки. Тому, якщо не вдасться переконати адміралів, він поїде в Сен-Мало, де ще, може, живі дід Леон, дід Жір та інші, моряки й рибалки з діда-прадіда, і скаже їм так: «Люди добрі, внук діда Леона уже чотири роки в руках піратів…» І тоді вирушить ціла ескадра рибалок — десятки, сотні кораблів. Внуки корсарів покриють Середземне море й архіпелаг, вони зможуть обнишпорити всі острови, неодмінно знайдуть піратів і витягнуть із нір, мов пацюків!..

Отже, вперед, «Сперанцо», на Марсель!..

Звісно, зваживши все, уже спокійно, Антон подумав, що було б добре, аби його план здійснився хоч на чверть.

Тож коли прийшов кір Ніколакі, він саме збирався повідомити своє рішення екіпажеві. Жаль, що не було зараз стернового, але Герасімова наука не пропала марно…

— Мені дуже прикро, кіре Ніколакі, але про Марсель говорилося просто так. Ми, очевидно, повернемося у Стамбул…

Люди з екіпажу, хоч і не дуже розуміли по-грецьки, здогадались, про що говорить капітан, однак зробили вигляд, ніби не чують цих вигадок.

— Жаль! — зітхнув кір Ніколакі.

— А у вас що, якісь справи у Марселі? — незворушно спитав Антон.

Та що тут довго розказувати! Невідомо, чи зміг би Герасім краще облагодити ці справи, бо за півгодини балачок капітан «Сперанци» погодився завантажити триста бочок маслинової олії до Марселя за 2400 драхм, тобто за 120 ікосарів.

«Сперанца» затрималась у Піреї ще на день, чекаючи, поки повернеться стерновий. Люди розійшлися по місту, тільки Ісмаїл був за вартового на палубі. Він сів на кормовому кнехті і, поклавши шматок пап'є-маше на коліна, малював порт Пірей.

— Калі-мера! — привітався раптом хтось із пристані.

То якийсь рибалка вмостився біля корми «Сперанци» ловити рибу.

Заглиблений у малювання, Ісмаїл не відповів, однак це не завадило рибалці почати балачку:

— Звідки ви повернулися так швидко? Чи виходили тільки на прогулянку?

Цього разу Ісмаїл підвів очі й глянув на нього, щоб побачити, який він із себе, коли меле такі дурниці.

— На прогулянку? — перейшов він на мову рибалки. — Що ти таке кажеш? Ми повертаємося з Африки.

— З Африки? Та ну тебе! Як це можна піти в Африку й повернутися за кілька днів? Адже минулого тижня ви стояли тут!

— Ми?

— А то хто ж! Я навіть здивувався, що ви так мало стояли. Тільки-но кинули якір і одразу знялися.

Кок «Сперанци» відклав убік пап'є-маше і пильніше глянув на чоловіка край пристані. Дивлячись на його чисті очі і ясне обличчя, ніхто не сказав би, що в нього не всі вдома.

— Ти бачив мене тут тиждень тому? — спитав Ісмаїл, натискуючи на кожне слово, ніби розмовляв з дитиною.

— Я не пригадую всіх, хто був на палубі, але цей корабель був! Дивись, та сама корма, той самий парапет, люки, щогли, — та що там балакати, я ж добре бачив, адже в мене нема більма!

— Оцей корабель? — перепитав кок, відчуваючи, що його починає лихоманити.

— Авжеж, цей, а то ж який?

— «Сперанца»?

Рибалка глянув на бронзові літери на кормі.

— Здається, «Сперанца», — відповів він, але вже із сумнівом. — Я не пам'ятаю назви. Бо впізнаю кораблі так, як і людей — з вигляду.

— Та йди ти під три вітри! — вибухнув Ісмаїл, відчуваючи, що починає божеволіти він, а не рибалка, і взявся до малювання.

Рибалка, звісна річ, не пішов, бо пристань вільна для кожного, але вже нічого не говорив, тільки зацікавлено розглядав шхуну та час від часу знизував плечима.

Герасім повернувся години за дві перед тим, як кір Яні пришвартував свій корабель. Стерновий «Сперанци» не довго розтлумачував екіпажеві «Пенелопи» про Гаїка, і вдова Маруліса за взятий з його майна оброк мала за що жити сама й ростити дітей.

РОЗДІЛ XV

З КНИГИ ДРУЖБИ

На світанку п'ятого вересня «Сперанца», яка йшла з Пірея при сильному попутному вітрі — рідному братові того, що затримав їх у Середземному морі, продублювала, як кажуть моряки, мис Малес на південному сході Пелопоннесу, а під вечір уже була на траверсі мису Матапан, готова взяти курс у Мессінську затоку.

Життя на борту ішло тим звичаєм, який встановився з приходом Аднани. Левант із його тривогами залишився позаду, а попереду відчинялася брама в інший світ.

Капітан тим часом сидів у каюті й писав меморандум Адміралтейству; закінчивши писати, починав спочатку, вважаючи, що він не досить переконливий і доладний… Потім подумки обмірковував промови, які він виголосить перед моряками й рибалками в Сен-Мало, щоб підняти їх у дорогу на схід.

Шостої ночі по правому борту здійнявся посріблений місячним світлом мис Спартіовенто, а на світанку бугшприт указав на берег Сіцілії. Корабель тримав курс на північ, ловлячи вітер правим бортом і важко просуваючись уперед протокою. В обід кинули якір у бухті навпроти Мессіни, і Ісмаїл у супроводі Мігу та Ієремії зійшов на берег по овочі й питну воду.

— Землетрус! — закричав юнга, тільки-но ступивши не твердий причал після шести днів хитавиці.

— Ого-го! — закричав і Ієремія, відчуваючи, що земля безглуздо вислизає з-під ніг.

— Не є землетрус, — засміявся Ісмаїл. — Це запаморочення робити хвилі! — пояснив бувалий моряк.

«Сперанца» затрималася тут не більше двох годин. Шлюпка повернулася навантажена помідорами, картоплею, кавунами, лимонами, апельсинами й бананами…

На світанку наступного дня у вітрила зненацька вдарив один із тих поривів вітру, які здатні покласти корабель на борт і навіть пустити його на дно.

«Сперанца» не пішла на дно, а за чверть години описала велику дугу й повернула назад, замість Марселя — на Порт-Саїд.

Коли налетів вітер, Антон саме писав у каюті і раптом побачив, що стінка нахилилась до нього, книжки з полиці впали на стіл, на койку, на підлогу, розсипавши тисячі аркушиків.

Капітан метнувся нагору, але вихор уже пролетів, Герасім знову тримав стерно в руках, а «Сперанца» спокійно йшла, ніби нічого не сталося.

— Що це було, Герасіме? — розгублено спитав Антон.

— Тірренське море привітало нас із прибуттям, пане!

У каюті капітан почав збирати книжки й папери і раптом остовпів, забувши про все на світі: поміж розкиданих паперів лежав якийсь лист, написаний кострубатим почерком і підписаний Абдулою. Дивно, як він опинився тут, серед його навігаційних книжок?

«Капітане, — прочитав Антон у листі, — хай сатана дає тобі здоров'я…» — «Корабель уже готовий два місяці, — читав він далі, — і ми чекаємо тільки наказу, куди йти…»

Антон швидко закліпав, стріпнув головою, втягнув повітря в груди і, стиснувши папір, нестямно почав читати далі:.

«Я мав пригоду з тим розбійником-французом, Баяном, — бий його лиха година! — він ледь не проламав мені череп одного дня, так само, як це він зробив з Алі-ель-Ардом, коли ми привели його в Мусара. Я з радістю убгав би його в мішок з камінням і кинув у море. Але я підкорився твоєму наказові й витерпів його примхи. І справді, корабель, який він нам зробив, перевершує всі, що я бачив, відколи аллах дав мені очі, капітане. Але зараз, коли вітрильник готовий, дозволь мені розчерепити голову негідникові, щоб побачити, де приховується непокора…»

Антон не читав далі, а метнувся, спотикаючись, по трапу.

— Хлопці! — закричав він на палубі. — Я знайшов слід П'єра! Безбородий забув листа між моїми паперами!

Окрім Герасіма, який не міг залишити стерна, всі збилися довкруг капітана, неспроможні нічого збагнути. Ісмаїл ступив крок уперед, ударив себе в груди і чванькувато сказав:

— Не Безбородий забувати лист! Я його класти там!

— Що ти кажеш? — ніби сам не свій, прошепотів капітан.

— Я шукати ряса, знаходити лист! — ще дужче набундючився кок.

— А чому ж ти досі не сказав? — вибухнув Антон Лупан, аж тепер збагнувши все, і схопив кухаря за плечі.

— Забути! — простодушно відповів Ісмаїл.

— Сто чортів тобі в печінку! — лайнувся Герасім від стерна.

Усі лаяли Ісмаїла, погрожували кулаками, хоча, о другого боку, їхні серця й переповнювала радість. Тільки Ісмаїл спантеличено й невинно твердив своє:

— Безбородий не забувати лист… То я шукати ряса…

— Герасіме, ти знаєш, де Мусара? — спитав капітан.

— Нібито чув, але не можу сказати напевно, пане!

— І я чути! — додав кок.

Бліда Аднана з широко розплющеними очима ' сказала:

— Я знаю, де Мусара… Там найлютіші пірати в світі!

— І де ж він?

— У Червоному морі. Він біля…

— Гаразд, покажи мені його на карті.

Це сталося 12 вересня 1881 року о шостій годині ранку, як згодом буде записано в бортовому журналі.

Капітан вибіг на палубу, перестрибуючи через два східці.

— Стерно праворуч! — крикнув він, охоплюючи подумки всю голубінь Середземномор'я. — На Порт-Саїд, Герасіме!

* * *

«І пекло не занадто глибоко, і небо не дуже високо, коли йдеш визволяти друга з біди. І камінь не занадто твердий, якщо треба прорубати дорогу крізь нього, і води не дуже глибокі, і полум'я не всепожираюче, коли йдеш крізь нього…»

Так записано в книзі дружби!

12 вересня, коли до Марселя залишалося ще днів десять ходу, «Сперанца» повернула в протилежний бік і майже цілий місяць ішла Середземним морем до Порт-Саїда.

Олія кіра Ніколакі пішла в мандрівку, про яку ніхто й подумати не міг. Але кому зараз до неї діло? Капітан давно вже викинув би бочки за борт, та вони потрібні були йому замість баласту.

Іноді бив сильний вітер, іноді тільки легенький бриз, і тоді «Сперанца» невдоволено тріпотіла вітрилами, інколи налітали справжні шторми.

Нічого особливого не сталося в їхньому житті, тільки сонце сходило не. за кормою, а попереду, та ще стерновому треба було тримати новий кут на компасі. А блоки скрипіли так само, так само пахла смола, розігріта на сонці, такими ж чарівними були ночі, коли місяць осріблював палубу. Та ще Аднана тепер, як повноправний член екіпажу, стояла на вахті — в дозорі чи біля стерна.

Вирушивши від острова Гоццо 25 вересня, куди вона зайшла по провізію, «Сперанца» не зустріла землі до 2 жовтня, коли по правому борту з'явилася Александ-рія. Тут теж було гніздо піратів Безбородого, і вони, може, чекали розпоряджень від нього, не знаючи, що його з'їли акули. Їх можна було б намацати зараз, і Антон з радістю накинув би зашморг на шию кожному з них, але він мусив іти вперед, як веліла книга дружби.

Два дні плавання в збурунених водах гирла Нілу — і 5 жовтня вранці дозорний побачив праворуч ліс пальм, а між ними виріс ще один ліс — ліс щогл. Це був порт Дум'ят, розташований при впадінні найбільшого рукава річки в Середземне море.

Увечері цього ж дня, пройшовши десять годин по патоці Мензале, вони побачили попереду мінарети Порт-Саїда, які стриміли з хвиль, ніби морські боги заклали місто у воді.

— Герасіме, — сказав капітан, підходячи до стерна, — я думаю, треба повідомити власті, узяти якесь підкріплення, може, канонерку, бо інакше, як каже Аднана, дуже небезпечно. Піратів багато, у них на острові є рушниці і навіть гармати, а не тільки ятагани, як у бандитів з Егейського моря.

— Хай вас бог боронить, пане! Не треба говорити ні и ким. Навпаки, ми повинні все зберегти в якомога більшій таємниці. Скажімо, що йдемо, приміром, у Берберу… З піратами або не треба зв'язуватися, або перемогти їх власними силами, хоч би які вони сильні. Гадаєте, у них нема вивідників у портах? Я думаю, вони підкупили й деяких службовців у митницях, у поліції, в конторах портів. Досить нам десь тут обмовитись словом, як на острові не знайдемо нікого. Або втрапимо в пастку.

Це було слушно. Тому в Порт-Саїді капітан зійшов на берег сам і, пильнуючи, щоб не вступити ні з ким до розмови, бо в кожному вбачав піратського вивідника, записав у журналі корабель та екіпаж, заплатив за прохід через канал і за буксир.

На щастя, караван каїків та баркасів був готовий у дорогу. «Сперанца» прибула вчасно, щоб прилаштуватися до нього, інакше довелось би чекати два-три дні, поки набереться інших вітрильників, адже капітанові не дуже з руки самому оплачувати буксир, бо вітрильники не можуть самотужки йти по вузькому каналу, де вітер віє наосліп, а дорогу слід тримати рівно, мов по залізничній колії.

В обід вервечкою рушили на південь, поміж пісків, мов караван верблюдів, і весь чао, поки й запала темрява, подорожні не бачили нічого окрім сумного каналу. Антон згадав, що П'єр копав цей канал і зараз питав себе, де саме.

Настав вечір, але караван ішов далі при світлі електричних прожекторів на буксирі.

— Що то за дерева, пане? — спитав уранці Мігу, показуючи на обрій.

Вершина одного пагорба була оточена рядком гострих кілків, які віддалеки скидалися на пальми дивовижної породи.

Капітан глянув у підзорну трубу, і враз його тіло здригнулося від жаху, хоч він уже не вперше бачив таке.

— Це не дерева, Мігу, а повішені люди!

Всі підійшли ближче, неспроможні повірити, що в одне місце можна зібрати стільки смертей.

— П'ятнадцять! — нарахував Ієремія.

— Ні, сімнадцять! — заперечив плотогон, обізвавшись уперше за сьогоднішній день.

І той, і другий, хоч у них обсипало морозом спини, знову почали рахувати. Раптом Мігу побачив ще одну низку, на другому пагорбі.

— Дивіться! Он ще!

— Що тут було, капітане? — спитав стерновий.

Йому теж доводилось бачити повішених, але ніколи стільки, як сьогодні, — аж страшно.

— Мабуть, піймали банду розбійників, із тих, що грабують каравани.

— А може, це пірати.

— Може, й вони.

У ті роки піратів на Червоному морі було густіше, ніж жаб у ставку.

— Буде небезпечно, дуже небезпечно! — прошепотіла Аднана капітанові, бо повішені нагадали їй можливість зустрічі зі смертю на острові.

Вона бувала на острові Мусара, багато разів ходила туди на кораблі Гусейма і знала, як важко викоренити піратів. Коли одних спіймали й покарали, це не означає, що не залишилось інших. А на тому острові вони почували себе, мов у найнеприступнішій фортеці. Навіть військові кораблі вимушені були обминати його, хоч би скільки гармат і війська вони мали на борту, бо там найбільша перешкода — сила-силенна підводних скель. Нічого не скажеш, Безбородий із своїми поплічниками вибрав зручне місце для кубла. Туди могли підійти лише ті, хто добре знав дорогу.

Вони довго обмірковували, як розтоптати піратське гніздо. Важко сказати, чи боявся хто, усі готові були йти за капітаном, але навряд чи хтось уявляв, що їх чекає.

О десятій годині ранку шхуна була біля пристані Суеца, і перед нею відкривалося Червоне море.

— Герасіме, ходімо разом! — сказав капітан, коли скинули трап. — Усім бути на борту і в розмови ні з ким не встрявати!

За півгодини капітан і стерновий повернулися з носіями-фелахами, які несли дивний вантаж. Лише зблизька всі побачили, що то дві гармати й два лафети. Їх установили на носі біля якорів. Потім принесли бочку пороху і ящики з ядрами.

— Хто був в артилерії? — спитав Герасім.

У той час малі судна, які ходили Червоним морем, ніколи не ризикували виходити в дорогу беззбройні. В Суеці і з протилежного боку, в Баб-ель-Мандебі, на пристанях завжди можна було купити гармати, як сьогодні мовиться, при оказії. Коли небезпека минала, капітани одразу ж їх продавали, і таким чином гармати перекочовували з півночі на південь, а через місяць поверталися зворотним шляхом.

Отже, ніхто в порту не здивувався, побачивши, що «Сперанца» озброюється, і можна було не боятися, що це мулятиме очі котромусь із вивідників. Бракувало гармашів — поклик Герасіма залишився без відповіді. І Ієремія, і Хараламб, і плотогон воювали в піхоті. Тільки Ісмаїл чванькувато заявив, що одного разу йому довелося вистрілити з гармати, теж у сутичці з піратами.

Іншої ради не було, і невдовзі Ісмаїл почав навчання з майбутніми гармашами. Через два дні кожен із членів команди умів зарядити гармату і прицілитись, на превелику гордість кока.

А «Сперанца» тим часом долала Червоне море, готуючись до жорстокої зустрічі.

* * *

На сході Червоного моря, між 25-ю і 26-ю паралелями, із хвиль витикається одне з найбезладніших у світі нагромаджень островів, відоме під назвою архіпелаг Шейхарат, який намагаються обминати всі мореплавці. Плетиво коралів, прихованих лише на вершечок під водою, так густо засноване між островами, що крізь нього можуть пройти тільки мешканці моря, а якщо туди заходив корабель, це означало для нього неминучу загибель.

Посеред цієї дивовижної фортеці, зведеної природою, острів Мусара здавався найнеприступнішим редутом. Утворений трьома високими скелями, з'єднаними трьома підводними рифами, він справді скидався на трикутний бастіон, готовий відбити нападника з будь-якого боку.

На цих скелях, твердила Аднана, пірати встановили гармати, біля кожної з них стояв вартовий і стежив у підзорну трубу за морем. Жоден чужак не міг непомітно підійти до цього лігва, по всьому острову швидко здіймалася тривога, і пірати хутко займали бойові позиції — одні біля гармат, інші з рушницями в шанцях, виритих у коралах над берегом.

Хоч би які були відважні й кмітливі люди в екіпажі «Сперанци», пробратися туди вони могли завдяки хитрості, поєднаній з рішучістю перемогти, сповнити обов'язок дружби.

Від Суеца до Шейхарата десь із триста миль, які при попутному вітрі шхуна подолала за тиждень, і 13 жовтня рано-вранці дозорець побачив перші острови, які витикалися за горизонтом.

Капітан весь час хвилювався, його доймали сумніви й надії, а після крику дозорця він відчув, ніби серце зупинилося. П'єр був тут, за кілька миль, і після стількох років чекання, після розшуків в усіх портах Середземного й Егейського морів він за кілька годин зможе обняти його. Але зараз ці години здавалися довшими й важчими, ніж усе чекання досі.

«Сперанца» несла на носовій щоглі чорний прапор, знак піратів, а на хрестовинах по червоному вимпелу.

— Якщо вони не перемінили розпізнавальних знаків, — сказала Аднана, — ми зможемо підійти на сотню метрів. Три роки тому, коли я була тут востаннє, розпізнавальним знаком у парні числа місяця були червоні вимпели, а в непарні — жовті. Потім Безбородий розпорядився поміняти їх місцями, бо втік один із ватажків, і він боявся зради.

— Ти ба, які вони мудрі! — здивовано пробурмотів Герасім. — Ну, то коли будемо їх вішати, я спитаю, якого кольору вони хочуть зашморг!

А корабель підходив до островів, і ті вимальовувались дедалі чіткіше.

— Хлопці, пора вам змінити одяг, бо починається комедія! — сказав капітан.

Люди спустилися в кубрики, а невдовзі повернулися один по одному з пов'язаними на головах тюрбанами, у накинутих на плечі шалях і в шовкових хустках вірменина, підперезані так, ніби були в каптанах. Капітан і собі натягнув рясу Безбородого, як і належало ватагові.

— Ісмаїле! Перевір гармати! — звелів капітан.

— Уже перевір! — поважно повторив кок.

Ієремія стояв біля одної гармати, Хараламб — біля другої, Мігу приготував мішечки з порохом, Крістя Бусуйок — ядра, а Ісмаїл поважно розпоряджався, адже він — начальник артилерії.

Однак коли треба було ослабити чи натягнути вітрила, люди розбіглися по палубі за наказом капітана, бо ж вони мусили турбуватися не тільки артилерією, а й маневреністю корабля.

— Ось він! — вигукнула Аднана, показуючи на обрій.

Поміж двома низькими островами, які ніби розпливалися вбоки, з'явилися три скелі.

Коли дивитись на море попереду, не подумаєш, що там чекає небезпека. Але ті, хто вмів читати хвилі, бачив з їхніх обрисів, які там приховувались гострі скелі, мов заточені зуби пилки, що могли розрізати форштевень, обшивку і кіль.

Антон і Герасім стояли обабіч Аднани, яка тримала стерно.

— Ти впізнаєш дорогу? — стурбовано спитав її капітан.

Вона не відповіла, тільки кивнула головою, не відриваючи погляду від моря.

— Видно когось біля гармат? — спитала дівчина.

Антон оглянув острів у підзорну трубу.

— Дивно, але ніде ніякого руху!

— Отже, ми вгадали розпізнавальні знаки. Інакше вже була б метушня.

Короткими рухами Аднана повертала стерно, і шхуна залишала за собою зміїстий слід. Інколи то з того, то з другого борту хвилі відкривали шпилі скель; дивлячись на них, люди здригалися від думки, що було б, аби відчайдушний керманич не обминув їх вчасно.

— У тому листі говорилося про корабель, — обізвалась Аднана розгублено, хоча стерно тримала твердо. — Де ж він може бути? Якірна стоянка он там, ліворуч.

— Може, вони сховали його за островом? — відповів капітан.

— Ні, звідти підійти неможливо — серед рифів нема жодного вільного місця.

До берега залишалося не більше п'ятисот метрів. Антон обстежував у підзорну трубу берег та укріплення.

— Що таке? — вигукнув він раптом. — Дивіться, хтось повішений на середній скелі!

У нього аж отерпло все тіло й завмерло серце. Невже вони повісили П'єра, щоб покарати його за бунтівливість, коли він їм уже не потрібен, бо добудував корабель?

— А он і праворуч ще, пане! — вигукнув Мігу, зір в якого був такий, ніби він дивився в підзорну трубу.

«Сперанца» тим часом ішла вперед, вміло маневруючи. До острова залишалося всього метрів двісті. Мігу показав рукою:

— Дивіться, он ліворуч ще один!

— Господи, та тут ніби відбувся бій! — пробурмотів Антон. — Здається, на березі лежать трупи, ти бачиш, Мігу?

Юнга вискочив на парапет і пильно подивився на берег.

— Справді, пане! — вигукнув він. — То мертві пірати, я впізнав їх по тюрбанах.

— Не була б це пастка! — сказала Аднана.

Тут, на рейді, хвилі були спокійніші, але їх чорно-червоний колір не давав змоги побачити приховані скелі.

— Твоя правда! — погодився капітан. — Ми не повинні цьому вірити. Гей, Ісмаїле, приготуй гармати! А ви, хлопці, приготуйте рушниці, бо вони можуть знадобитися.

Негріле, який стояв, зіпершись передніми лапами на парапет, і допитливо розглядав незнайомий острів, підняв тремтячу морду вгору, неспокійно понюхав повітря і враз почав вити. Вив він не зі злості, не зі страху, не від безсилля — це було виття жалю, що краяло серце.

І тут усі побачили, — до берега було не більше сотні метрів, — що на острові панують смерть і пустка, лише кілька хирлявих пальм на бідній землі погойдували темним гіллям, ніби жалобними стрічками.

— Острів залишений! — розчаровано пробурмотів капітан.

— Вони втекли! — додала Аднана.

— Судячи з усього, їх прогнали!

Тепер на березі чітко виднілися трупи, на скелях стояли мертві гармати, і вітер подеколи байдуже доносив трупний запах.

Капітан, хоч зовні й здавався спокійним, безнадійно питав сам себе, в якій частині острова він знайде труп свого приятеля.

— Приготуватись до висадки! — наказав він.

Люди кинулись до вітрил. «Сперанца», слухаючи руку Аднани, описала коло, стала носом проти вітру і повернулася правим бортом до вирубаного в скелі причалу. За сотню метрів від її корми видно місце, де, судячи з усього, був спущений на воду корабель піратів, — тут лежали купи трісок, шматки дощок, колоди, стружка, — явні ознаки завершеної роботи. Але самого корабля не було, він пішов — і не знати куди.

Першим висадився на берег Негріле. Не встигла «Сперанца» пришвартуватися як слід, він стрибнув через парапет і кинувся вздовж берега, не перестаючи вити.

На вершині видно було повішених, які розгойдувалися під вітром, усі в каптанах — їх носили не бранці, а їхні охоронці, пірати Безбородого.

Стіни лівої скелі, де, очевидно, був грот, зяяли чорним проваллям. Судячи з задимленого каміння, з форми розвалу, у гроті, мабуть, стався вибух страшної сили.

Даремно краялось серце капітана: на всіх трупах були каптани. І якщо трупи лежали тут, кинуті напризволяще під сонцем і вітром, це означало, що перемогли піратів, бо інакше живі пірати потурбувались би похоронити загиблих.

Негріле раптом замовк, зупинився, прищуливши вуха, обернувся до скелі на правому боці острова, гребнув пазурами пісок і метнувся несамовито туди.

— За ним! — гукнув капітан.

Від скелі ляснув постріл, куля вгризлася в дірчастий риф, сипнувши пилюкою в очі Негріле. Собака відскочив убік, озирнувся на своїх і знову кинувся вперед, розлючено гавкаючи.

Ще одна куля свиснула в повітрі, і собака впав.

— Він убив його! — закричав Мігу.

Та Негріле підвівся, крутнув хвостом і знову кинувся до скелі, звідки лунали постріли, цього разу стрибаючи зигзагами на трьох ногах, бо четверту, передню, тягнув.

Перед скелею було кам'яне підвищення, там собака зупинився й поповз на животі, як солдат, що чекає підмоги. За кілька хвилин весь екіпаж був біля нього.

Під стіною скелі блиснув ствол рушниці. Ієремія миттю послав туди кулю. Розбита рушниця підскочила вгору, а з-за кущів підвелась якась проява, охоплена жахом, мов загнаний звір.

— Ієреміє, пильнуй! — звелів капітан. — Решта за мною!

Коли вони пройшли кілька кроків, проява, яка тремтіла й стежила за ними божевільними очима, стрибнула вбік, спробувавши втекти. Так само безрозсудно чинить і звір, коли його оточують мисливці.

— Стій! — крикнув капітан.

Чоловік долілиць упав на землю.

— Пощади, пане! — простогнав він.

— Хто ти? — спитав капітан грецькою мовою.

— Абдула! — відповів той, не підводячи голови від землі.

Антон здригнувся.

— Це ти писав Безбородому нинішньої весни?

— Я, пане.

— Де француз?

— Утік, нема!

— Коли втік?

— Три Місяці тому. Двадцятого липня, тоді була різанина.

— І куди він пішов?

— Не знаю. Змилуйтеся наді мною!

Антон був схвильований. Звісно, ця проява перед ним не могла знати, куди подався бранець. Але що сталося тут три місяці тому?

— Встань!

Чоловік підвівся. Він був довготелесий, кістлявий, крізь лахміття проблискувала брудна шкіра, волосся аж до плечей, обличчя заросле, видно було тільки здичавілі очі.

— Ну, розкажи, що тут сталося, як утік француз?

Люди стояли кругом пірата з рушницями в руках, неспроможні вимовити й слова. Тільки Мігу стояв поодаль, зіпершись на каміння, на очі його накочувались сльози, а сам він погладжував лапу Негріле.

— Йому болить, а він не може сказати… — плакав юнга.

— Ми його перев'яжемо — і все буде гаразд, — заспокоїв хлопця Герасім. — Аби тільки кістка не перебита!

— Але ж вона перебита, дядьку Герасіме!

Несамохіть бігаючи очима по людях, пірат зустрівся поглядом з Аднаною і, побачивши її лише тепер, знову затремтів.

— Це ти…

— Так, Абдуло! Ти мене пам'ятаєш? — На блідному обличчі дівчини з'явився вираз зловорожості.

— А-а… Гусейм?

— Його з'їли акули!

Очі пірата ледь не вискочили з орбіт.

Сонце підбилося вже високо, і, незважаючи на осінню пору, спека серед закритих рифів ставала вбивчою. Подих вітру замість прохолоди приносив трупний сморід.

— То що тут сталося? — повторив капітан.

— Полонені повстали, пане. Їх було чотирнадцять разом з французом, вони захопили нас хитрістю… — В очах пірата блиснула зненависть. — Спершу задушили вартового внизу, забрали в нього каптан і рушницю. Відтак один із них дістався до грота, де ми тримали порох, підпалив його, а потім… Була велика різанина!

— Вас скільки було?

— Тридцять сім. Двадцятьох ватажків, крім мене, вони вбили, повісили вгорі, біля гармат, а решту, поранених і здорових, закували в кайдани й забрали з собою на корабель.

— Ото вони повішені під Суецом, Герасіме! — сказав капітан.

— Можливо, пане.

— Не можливо. Я певен!.. А ти як врятувався, поганцю?

— Я кинувся вплав он до того острова, там заховався, бо шукали саме мене, а коли вони пішли, я повернувся. Думав, може, врятувався ще хто-небудь, але всі, кого вони не забрали, були мертві, так я й залишився сам.

— І відтоді ти тут?

— Так. У мене було трохи харчів…

— І чого ти чекав? На що сподівався?

— Думав, прийде Безбородий…

— Безбородий не прийде ніколи! Його теж зжерли акули!

При цих словах пірат знову впав, ударившись лобом об землю.

— Пощади, пане!

Антон помовчав, ще раз глянув на жалюгідний острів, на хирляві пальми, на пропечене сонцем каміння рифів, на три скелі бастіону, завалений грот…

— Заберіть його! — звелів він, показавши на пірата. — Усі на борт! Нам тут робити нічого!

— І куди ми вирушаємо, пане? — спитав стерновий, нахиляючись, щоб узяти на руки Негріле.

— За П'єром Баяном, Герасіме!

Вони одразу ж рушили на Суец, залишивши проклятий острів. Капітан стояв біля стерна, в дозорі була Аднана, прив'язаний до носової щогли пірат блукав поглядом по палубі, стомлені люди відпочивали в затінку вітрил, Негріле лежав з закривавленою пов'язкою на нозі, затиснутій між дві дощечки, а Мігу сидів поряд і гладив його по шиї, нашіптуючи на вухо ласкаві слова.

Вони пройшли майже півтори тисячі миль сюди, витратили цілий місяць на плавбу, стільки ж їм треба назад: півтори тисячі миль і місяць безсонних ночей, боротьба з штормами, гнітючість штилів, сотні годин напруження й неспокою… І все, вважай, намарне.

Так, «Сперанца» не досягла мети в цій подорожі, але виконала до кінця повеління з книги дружби.

РОЗДІЛ XVI

СПІВ СИРЕНИ

Відчаливши від піратського острова, «Сперанца» через вісім днів кинула якір у Суеці, і поки Герасім ходив до поліції, щоб забрали останнього з піратів Безбородого, Антон Лупан подався в контору.

— Ви вже повернулися з Бербери? — здивовано спитав капітан порту, — видно, пам'ятав, що «Сперанца» пройшла тут два тижні тому.

— Ми були не на Бербері, а на архіпелазі Шейхарат.

Службовець порту скочив на рівні і вигукнув, ніби був не при своєму:

— Шейхарат!.. Острів Мусара!.. Звідти ж прийшов і оцей француз, П'єр Ваян, який розбив піратів!

Тепер настала черга Антонові вигукнути:

— П'єр Ваян?!.

— Так, пане, — відповів капітан порту, не підозрюючи, який вихор думок і почуттів викликали в новоприбулого ці слова. — Він був у кінці липня, якщо хочете, можу сказати точніше. — Він погортав журнал. — Точно. Двадцять восьмого липня. Він ішов з острова Мусара і віз двадцять шість піратів, яких передав поліції. Суд над ними тривав дуже довго, і три тижні тому двадцять п'ять із них були повішені. Тільки одного, який трохи не в собі, судді пощадили, запроторивши під варту в шпиталь.

— А П'єр, П'єр Ваян, пане? Що ви знаєте про нього, бо я шукаю його вже понад чотири роки, куди він пішов?

— У Стамбул, згідно з його заявою. Ось дивіться, так і записано в журналі… Він при свідках доказав, що шхуна, якою він прийшов з острова, зроблена ним самим. Назва «Есперанса», записана вона в нас під французьким прапором… Дуже гарний корабель, пане, і добротно зроблений, — провадив той далі, не помічаючи й досі хвилювання, що охопило чоловіка, який стояв перед ним. — Я хотів сказати вам минулого разу, що він схожий на ваш, і що теж дивно, навіть назви схожі, але ви дуже квапились…

Капітан «Сперанци» тільки очі витріщив. Якби ж то сказав!.. Зараз він був би на п'ятсот миль ближче до П'єра. Але книга дружби веліла йому йти вперед, і він пройшов свою дорогу до кінця.

— А що за люди з ним були?

— Усі моряки. Шестеро з них, ось вони записані тут, пішли на «Есперансу», решта на різні кораблі. Двоє, англієць та італієць, лікувались у нашому шпиталі аж до вересня. А перед тим як репатріюватися, прийшли в контору підписати свої морські книжки.

— Отже, нема жодного з тих, хто прийшов з П'єром Баяном?

— Жодного. Всі пішли.

Антонові нічого було тут баритися, він дізнався все, що можна… Він подався на телеграф і послав три каблограми в порти Стамбула, Галліполі й Шрея — туди, де міг бути його приятель: «П'єру Ваяну. Шхуна «Есперанса». Іду з Суеца на архіпелаг. Будь-що повідом у Галліполі, де тебе знайти».

На пристані він побачив юрбу фелахів, які вивантажували з борту гармати, ядра й порох. Ісмаїл пригнічено дивився на них, бо позбувся поста старшого гармаша.

— Скільки ти вторгував, Герасіме? — спитав Антон.

— Рівно стільки, як заплатили ви. Ми не втратили ні гроша. На південь вирушає грецький бриг, а я знаю начальника команди й попросив його не бути скупим, бо ж платить не він, а капітан.

Антон піднявся на палубу:

— Хлопці, сьогодні вирушаємо! Ісмаїле, візьми гроші в Герасіма й закупи провізії на місяць. Ми не будемо заходити в порти!

При попутному вітрі від Порт-Саїда до Дарданелл можна пройти за тиждень. Але вони йшли при зустрічному північному…

9 листопада, коли вони обходили з заходу острів Родос, почався дощ, холодний осінній дощ.

Нарешті 25 числа, — вони тоді були південніше острова Кіос, — капітан не знайшов іншої ради і прив'язався до корми пароплава, що йшов у Дарданелли.

Пароплав був не дуже потужний, робив не більше трьох-чотирьох миль за годину, він важко пихкав, випускав багато диму, і той осідав на палубу «Сперанци», яка досі не знала такого бруду. На додачу стало холодно, і люди, в яких не було зимового одягу, дригоніли по кутках.

Усьому настає колись край. Пароплав, тягнучи шхуну на буксирі, прибув у Галліполі в перший день грудня. Антон скочив у шлюпку і за кілька хвилин був у конторі порту. Звісна річ, він спершу глянув на список загиблих кораблів, і на серці йому полегшало: «Есперанси» там не було.

— Шхуна «Сперанца» з Порт-Саїда в Стамбул! — сказав він, зайшовши в контору й подаючи документи. — Якщо дозволите, пане капітан, я подивлюся список суден: хочу дізнатися, коли пройшла на Стамбул шхуна «Есперанса».

— Вона не проходила! — відповів чиновник.

В Антона запаморочилась голова. Невже П'єр збився з дороги, заблукав, зазнав катастрофи, пропав безвісти?

— Звичайно, не проходила, — повторив службовець, який тим часом розкрив журнал на відповідній сторінці. — Ось: «Шхуна «Есперанса», капітан П'єр Ваян, з Порт-Саїда, без вантажу…»

Антон, аби не боявся турецької в'язниці, задушив би його.

— То це ж вона! — закричав він, перехиляючись через стіл.

— Вона не проходила, пане!

— Але ж у вас записано!

Чиновник тримався так спокійно, що можна було збожеволіти.

— У журналі є, але вона пішла не на Стамбул, а повернулася назад через півгодини.

Антон мовчав, неспроможний обізватися.

— Перше, що зробив капітан, — провадив невимовно спокійно портовий чиновник, — перевірив журнал.

— А далі?

— Далі? Капітан побачив у журналі ваше прізвище, подивився, куди ви пішли, і негайно вирушив туди.

— Коли це було?

— Та я ж вам кажу: п'ятнадцятого серпня.

Антон відчував, як на голову йому опустився величезний тягар. Тоді «Сперанца» поверталася з Африки після переслідування піратів. Прибула в Пірей десь у кінці місяця, а П’єр міг там бути числа двадцятого… Раптом йому сяйнуло: коли «Есперанса» прибула в Пірей, «Сперанца» давно вже значилась у списку загиблих кораблів… П'єр Ваян повірив, що «Сперанца» загинула… Може, він пішов далі, на Марсель, у Сен-Мало?…

* * *

Почалася зима, але Середземне море було лагідне, вітер, який долітав з Балкан, м'яко гойдав вітрила «Сперанци». Позаду залишились Пірей, мис Матапан, недалеко попереду були південні береги Італії.

— Ідемо в Марсель, відвеземо товар кіра Ніколакі! — сказав капітан.

— А потім? — спитав стерновий.

— Не знаю, Герасіме! Там буде видно.

Ніколи ще люди не бачили свого каштана таким нерішучим, стомленим, таким неуважним.

Він послав з Галліполі звістку в Сен-Мало, розраховуючи, що його друг, стомлений, як і він сам, повернувся додому: «Прибуваю в Марсель у перші дні січня».

Отже, шхуна підходила до Марселя, а екіпаж не знав, що буде далі, бо в душі Антона Лупана не було ніякого просвітку.

Коли малий архіпелаг Ліпарських островів залишився позаду, корабель пішов морем, яке було настільки спокійне, наскільки рознуртована була душа капітана.

Антон стояв, схилившись на парапет, і напружено вдивлявся в море, ніби чекав, що з хвиль почується срібний голос. Хіба не тут, у Тірренському морі, острів Капрі, пристановище сирен, які хотіли зачарувати відважного Улісса?..[13]

Він не помітив, коли зійшов місяць, але, озирнувшись, побачив, що вітрила, досі чорні, заграли сріблом. Трохи далі стояла Аднана, вона теж зіперлась на парапет і уважно дивилась на море. Раптом його вухо вловило м'яку й ніжну мелодію — пісню з її далекої батьківщини, ту саму, яку дівчина співала вранці, але зараз вона звучала тепліше, чарівливіше, таємничіше. Дівчина співала тихо, без слів, і, мабуть, думала, що в шумі моря її ніхто не чує. Але це голос її, чи, може, він долинає із хвиль?

Ні, це таки голос Аднани, дитинно-чистий, але чому він співає саме тут, у цих водах, де втікав Улісс?

Антон протер очі і глянув на корму, стріпуючись, мов від доторку чарівливої руки.

Тут підійшов Мігу й дуже сором'язливо спитав:

— Пане, а що таке зирена?

— Мабуть, сирена, Мігу. А «зирена» вимовляє, певне, Ісмаїл, бо він не дуже добре володіє нашою мовою.

— Так, це він сказав, що Аднана — сирена й заведе нас у скруту.

Капітан засміявся, мов дитина…

«Сперанца» спокійно йшла далі морем Улісса… Минали години, ночі, дні… Аднана відбувала вахту, потім шукала собі куточок, де її ніхто не турбував, і сиділа мовчки.

В останній день року разом із сутінками праворуч бугшприта з'явилися береги Франції й вогні Тулона, які пливли аж до півночі, а опівночі зникли за свинцевою тінню мису…

Були скелі на морях, були й бурі, і тисячі небезпек, були, мабуть, і сирени! Але сирена з палуби «Сперанци» мала зійти на берег у Марселі, і Ісмаїл, в якому враз прокинулась незвичайна доброчесність, поквапився зібрати всі її речі у вузол, щоб чарівниця зійшла на берег хоч на мить швидше.

* * *

Вдруге Антон Лупан побачив «Сперанцу» у списку загиблих кораблів. Пан Ламбрініс, марсельський імпортер, повідомив контору порту, що корабель загинув з вантажем, посланим з Пірея кіром Ніколакі.

Але назва шхуни, записана на дошці з крепом, не викликала в душі капітана ніякого відчуття. Думки його зараз були про інше, він відклав на пізніше справи з митницею, конторою порту і йшов по причалах старого порту до будинку Аднани.

Майдан канатників був одразу біля порту. Зараз тут не товпились матроси й капітани, тому майдан ніби поменшав. Аднана колись думала, що він безкінечний, тільки каштани стояли так само гордовито. Серце дівчини билося сильно, підкочуючи клубок болю до кутиків вуст. Вона йшла поряд з Антоном, перетинаючи залитий сонячним світлом майдан. Він уперше тримав її під руку, і вони сором'язливо торкалися плечима одне одного.

— Коли ви виходите? — спитала Аднана, не дивлячись на нього.

— Не знаю.

Дівчина повернула голову. Відчула в його колосі сум, нерішучість, сумнів — і все це разом.

— Тільки-но розвантажимось, я поїду до Сен-Мало, — пояснив він.

Але де канатники? Де капітани вітрильників, матроси?.. У порту було більше пароплавів, ніж вітрил… За десять років майдан перемінився. У лавках продавали фрукти й овочі. Лише подекуди у дверях котроїсь із приземкуватих лавок звисали бухти канатів.

— Ось бульвар! — сказала Аднана. Вона нерішуче зупинилась, бо й бульвар наче перемінився. У наріжному будинку була пекарня, перед нею колись, — тоді Аднана ще не ходила до школи, — дідок із конопляною борідкою щоранку читав Біблію, сидячи на стільчику, а біля нього стояв кошик із білими булочками. Кошик і зараз стояв там само, стояв і стільчик, ті ж самі булочки по п'ять і по десять сантимів за штуку, але замість діда сиділа бабуся в чепчику з густим мереживом, у чорному фартуху з білими плямами від борошна.

Хлопчик з портфеликом, за яким шкутильгав кривий на одну ногу білий песик, зупинився перед кошем, поклав монетку і вибрав найрум'янішу булочку. Цуцик, терплячий і сповнений самоповаги, стояв поряд, піднявши поранену ногу. Хлопчик розламав булочку надвоє, зважив шматки на долоні, повагався трохи, простягнув більший шматок песикові, і вони розійшлися — один пішов до школи, а другий додому, шкутильгаючи по тротуару, залитому сонцем.

— Бачив? — спитала Аднана.

— Так, і я хотів би, щоб ти не обманулася, опинившись серед людей. Одні ділять хліб, а другі камінці…

— Я сумуватиму за Негріле! — сказала раптом дівчина, перемінюючи мову, ніби не хотіла, щоб він висловив думку до кінця.

Антон стишив крок і спитав тремтячим голосом:

— Аднано, тобі страшно повертатися додому?

— Так, страшно. Мені здається, я не знайду тут нікого… — А за мить додала майже із жахом: —Навіть самої себе… Здається, ніби мене нема… Я навіть не знаю, чи й раніше в мене було це саме волосся, ці самі очі, що й сьогодні, чи й раніше я теж звалася Аднана?..

Антон схопив її за руку:

— Ти стомилась, Аднано. І якщо й звали тебе колись інакше, мені подобається твоє нинішнє ім'я.

Вона звела очі й глянула на нього, ніби не чуючи слів, неспроможна повірити.

— Мені подобається твоє волосся, твої очі, ти вся, отака, як зараз, а не така, якою була колись…

Він швидко озирнувся довкола, ніби боявся, що поряд може виявитись хтось із членів екіпажу й почути його.

Ні, Аднана не розуміла, вона не могла повірити. А він, віднайшовши сміливість, говорив далі:

— Сьогодні всі мої тривоги й страждання видаються марними… Я сяду на поїзд, поїду в Сен-Мало… За два дні повернусь… Мабуть, уже й П'єр не думає про наші колишні наміри… Бачиш, Аднано, все в світі має кінець. Ми розтратили свій порив, готуючись роками до мандрівки, а вона виявилась понад наші сили.

Зараз з Аднаною розмовляв хтось інший, а не той чоловік, який знайшов її на кораблі кіра Яні, не той, що затято переслідував піратів, не той, що ходив у Червоне море на Мусара… Вона відчувала, що такий він їй ближчий, але все одно внутрішнім зором шукала того, іншого…

— Ходімо, Аднано! — враз пожвавішав Антон. — Я залишу тебе в батька, а сам… Коли повернуся із Сен-Мало, там буде видно, чим займуся… Може, продам шхуну, розплачуся з людьми, а сам піду на тутешню верф, будуватиму кораблі… Ти ж, знаєш, я будував і мости, і залізниці…

Аднана, слухаючи його, відчувала дивний неспокій, у якому переплелись і всеохоплююче щастя, і смертельний смуток.

— А якщо мій тато… якщо його нема?.. Ти візьмеш мене в екіпаж «Сперанци»?

— Ні, Аднано… Якщо твій батько… Якщо в тебе нема нікого тут… Я повернуся на батьківщину. Будуватиму й там залізниці, а колись будуватиму й кораблі. Країна моя прекрасна, Аднано… Може, вона й тобі сподобається.

Очі в Аднани раптом побільшали, вона притисла руку до серця. З-за рогу вулиці, власне вузенької й звивистої вулички, вийшов зігнутий дід, штовхаючи повний канатів візок. Через кілька кроків старий зупинився, дістав червону хусточку й витер піт на чолі.

Завваживши його непевні рухи, Антон здогадався, що дідок погано бачить, хоч на ньому й були окуляри в дротяній оправі.

— Тату! — скрикнула Аднана, кидаючись де нього.

Старий зняв окуляри, ніби сподівався, що побачить краще, похитав головою, усміхнувшись покірно і гірко.

— Це я, Аднана, тату! Ви мене не впізнаєте? — в голосі дівчини забриніли сльози. Вона швидко заговорила своєю мовою, пригадуючи слова, якими всі вони колись користувалися вдома.

Старий стрепенувся і сів на візок.

— Ви… ви померли! — сказав він, і очі його під товстими скельцями розгублено закліпали.

— Мама померла, але ж я жива! Я Аднана…

— Аднана?.. — Сухі руки затремтіли, знялися в повітрі, схопили дівчину. — Аднана?.. — прошепотів старий ще раз.

Очі його сповнились слізьми, а руки почали гладити обличчя Аднани.

Антон повернувся в порт, вирішивши зайнятися справами «Сперанци». Стерновий чекав його з документами на трапі.

— Що будемо робити, пане?

— Не знаю, Герасіме. Спершу піду в контору порту, а потім…

Але й потім він не знатиме, що сказати стерновому.

— Ви капітан «Сперанци» Антон Лупан? — спитав чиновник, глянувши на документи корабля. — Для вас телеграма із Сен-Мало.

Ну, нарешті знайшовся П'єр!

Але телеграму підписав не П'єр, а дід Леон. «Ми вважали тебе загиблим», — сповіщала телеграма, викликавши на обличчі Антона таку саму байдужу посмішку, як і тоді, коли він вдруге побачив «Сперанцу» у списку загиблих кораблів. Та від наступних слів він здригнувся. «П'єр, — говорилося далі, — пішов через Атлантику, не знаючи, що ти живий…»

Антон Лупан стояв перед конторою порту, читав і перечитував послання старого, а в душі його перемінювалися прикрість і радість. Отже, П'єр не відмовився від свого наміру, однак пішов він дуже рано. Бо якби затримався на місяць-два, вони вирушили б разом!

Стерновий, який досі чекав його на трапі, побачив капітана незвичайно збудженим.

— Герасіме, ходімо швидше вивантажимо товар пана Ламбрініса, продамо речі вірменина. Ходімо, не каймо часу!

— І куди ж ми вирушаємо?

— Через Атлантику! О!.. А маленька сирена?

* * *

По обіді цього ж дня Антон і Герасім зайшли в контору пана Ламбрініса, для якого привезли з Пірея триста бочок, як було сказано, з маслиновою олією.

Пан Ламбрініс розгублено вимахував документами на вантаж.

— Тут вказано триста десять бочок, а ви віддаєте тільки триста! Крім того, що запізнились, хочете завдати мені ще збитку?

Антон Лупан дістав з кишені папір, і стерновий сказав:

— Кіре Ламбрініс, ось папір від кіра Ніколакі: десять бочок належать нам, і ми можемо розпорядитися ними на власний розсуд…

— Але ж я їх імпортую, оплачую мито…

— Мито випадає із ціни транспортування. Ні, кіре Ламбрініс, ви не зазнаєте збитків через нас. Навіть навпаки, ми вам подаруємо й бочки, звісно, коли вони стануть порожні.

Пан Ламбрініс, здається, нарешті збагнув, що тут таке. Він озирнувся, чи ніхто з його службовців не прислухається, потім змовницьки спитав:

— Цінний товар?

— Килими й індійський шовк. Можна їх вигідно продати?

— До вечора я позбавлю вас від них.

— І яка буде ваша частка?

— Половина на половину, як і належить.

Герасім почав сміятися:

— Тобто ми товар збираємо, мучимося з ним, припроваджуємо сюди й ділимо з вами, а ви тільки штани протираєте?

В очах грека майнув гнів. Якийсь волоцюга-моряк сміє так розмовляти з ним, шанованим на весь Марсель купцем?

— Якщо це вам не підходить, то робіть як знаєте, — сказав він, оговтавшись. — Але пильнуйте, бо митники мають своїх вивідників скрізь… Прохопиться хтось десь словом…

— Так?! — невинно перепитав Герасім. — А ви не боїтесь, що вони можуть заглянути і в ваші бочки?

— Хай собі заглядають, мені-то що до того! — відповів кір Ламбрініс, але вже не так упевнено. — Я замовляв маслинову олію, заплатив мито, до мене ніхто не може причепитися.

— Ось так! Маслинова олія! Але ж ті бочки якісь дивні! Мені навіть здалося, що в деяких із них дзвенять клепки. Ну, то ходімо в трюм, пане!

— Що ви хочете? — купець поблід і заступив йому шлях.

— Щоб ви були людиною! Рука руку миє. Інакше брудними залишаться обидві… Ну, то як зробимо з килимами?

— Двадцять відсотків вас влаштовує?

— П'ять було б у самий раз. Але щоб не довго балакати, хай буде десять — і по руках, пане!

Пан Ламбрініс зітхнув до глибини душі:

— Гаразд, десять! Ох і важке ремесло!

— Це ви мені говорите? Я колись просидів півгодини у такому кріслі, як ваше, — і мене охопило шаленство.

Капітан і стерновий повернулися на борт, а ввечері Герасім пішов розрахуватися з кіром Ламбрінісом.

— Візьми револьвер, бо коли повертатимешся, то й ніч тебе захопить, — порадив Антон.

— Не треба, досить з мене й ножа. Та й який там дідько буде зв'язуватися з таким обірванцем-моряком, як я?

Герасім пройшов уже половину пристані, коли почув голос, який гукав по-грецьки:

— Гей, палікаре! Смачний був ром?

Стерновий здивовано повернув голову. Якийсь моряк із чорного вантажного пароплава злісно скалився до нього через парапет. Щось у ньому було знайоме, але лише побачивши назву корабля, Герасім згадав, де він його зустрічав…

— Який тісний світ! Ти й досі на «Оріоні», негіднику? А я вже думав, що ти за два місяці продав усі шлюпки й знайшов іншого капітана, щоб погубити і його!

Моряк лайнувся, Герасім відповів, як умів тільки він, і пішов далі не оглядаючись.

Коли стерновий пішов, Антон поставив людей на вахту, дав усім гроші, бо не хотів, щоб люди, йдучи до міста, після стількох місяців життя в морі були з порожніми кишенями, а сам пішов до будинку Аднани.

З «Оріона» спускалося двоє здоровил. Один із них, побачивши капітана «Сперанци», завагався, але, здогадавшись, що той його не знає, рушив уперед, уздовж пристані, наздоганяючи товариша.

Антон минув майдан канатників, пройшов бульваром до другої вулички, там повернув праворуч і відчинив низеньку голубу хвіртку. Перед ним було довге й вузьке подвір'я, заросле торішньою пожухлою травою, з низенькою хатинкою ліворуч, перша кімнатка якої виходила на вулицю.

Серце Антона стиснулося ще раз. Аднана з однієї в'язниці потрапила до іншої. Вона провела в рабстві найщасливіші дні дитинства, замість того, щоб, ні про що не думаючи, бігати по березі моря, стрибати на одній нозі по майдану, плавати від однієї пристані до другої…

Тепер вона опинилась на цьому тісному подвір'ї, куди не долинає навіть шум моря, біля цієї запущеної хати, яка не схожа на хату дитинства, і буде турбуватися про напівсліпого батька.

— Ми тут! — гукнула Аднана з глибини двору.

Перед коморою, що замикала подвір'я, стояв примітивний механізм для сукання мотузок — колесо заввишки в ріст людини. Аднана крутила його однією рукою, а другою махала гостеві. З середини колеса стирчав гак, за який зачіплювалась голова конопляної куделі — оце і все устаткування. Старий тримав куделю між ліктями й повільно попускав між пальцями конопляні нитки, які колесо сплітало в канат.

Антон Лупан зрозумів ще тоді, коли привів Аднану додому, що за цілий день старий не міг зробити більше десяти кілограмів каната, а тільки на цій вулиці було п'ять майстерень, кожна з яких виробляла сто разів по стільки.

— Але ж вони не такі, як мої! — сказав старий, з глибоким сумом похитуючи головою.

Може, й справді канати ручної роботи міцніші, але покупці шукали дешевих, моряки купляли те, що було в лавках. Кілька старих капітанів, зрідка прибуваючи в Марсель, інколи заходили сюди купити канати, до яких вони звикли. Але в порт приходило дедалі менше вітрильників, а старі капітани зникали один по одному.

— Тату, давайте трохи перепочинемо! — запропонувала Аднана.

Антон відвів її вбік. Він знову вагався, але вже не так, як уранці, — і серце в нього билося інакше, і очі блищали інакше, і інакше він стискував кулаки. І раптом сказав, відважно дивлячись їй в очі:

— Аднано, ми вирушаємо через Атлантику!

Ці слова, сказані швидко і впевнено, ніскілечки не здивували маленьку сирену, і вона сказала теж швидко й рішуче:

— Візьми й мене з собою!

— Ні, Аднано… Там дуже важко… Але ти нас чекай, ми повернемось… А тим часом екіпаж «Сперанци» вирішив тебе удочерити і доручив мені подбати про вашу долю. У твого батька поганий зір, він скоро не зможе працювати.

— Зможу, зможу! — м'яко, але вперто сказав старий. — Цю роботу треба робити руками, а не очима. Аби пальці були вправні, очі можуть і відпочити.

— Я хотів відкрити для вас квітковий магазин, він тобі найкраще підійшов би. Але мої люди не розуміють, як можна торгувати квітами. І тоді Ісмаїл запропонував, як він говорить по-нашому: «Робити хліб!»

— Тобто пекарня! — вигукнула Аднана, враз відчувши запах борошна, гарячої печі, запаморочливий дух печеного хліба, забувши на мить, що сирена залишається самотньою.

— Годувати людей — це дуже добре! — жваво обізвався старий.

— Отже, ми зійшлися на пекарні, — вів далі Антон. — Я вранці бачив оголошення, що здається в найм пекарня, і подумав, що Ісмаїлова думка найпідходящіша… Зараз уже все вирішено — залишилось тільки підписати контракт. Два робітники й майстер погодились залишитися з тобою.

— Отже, з завтрашнього дня почнемо пекти хліб? — вигукнула Аднана.

— Можна і з завтрашнього.

— З'явиться нова фірма: «Пекарня «Сперанца». Екіпаж не буде проти?

— Навпаки. Зрадіє від щирої душі.

Старий підвів очі, і в його голосі почулось пожвавлення:

— Будемо робити сухарі для моряків! Це краще, ніж булочки…

— Зараз із сухарями справа складніша, ніж колись. Бо кораблі, які йдуть у далеке плавання, мають на борту власні пекарні. Але оскільки мова зайшла про сухарі, — провадив далі Антон Лупан, — прийми, Аднано, будь ласка, замовлення від «Сперанци»… А зараз ходімо оформляти документи.

— Ти знаєш, — сказала дівчина, коли вони йшли до хвіртки, — я познайомилася з тим хлопцем із песиком. Це син нашої сусідки, пані Флоріон, вона тримає овочеву лавку. Чоловік її був митник, але загинув кілька років тому в нещасному випадку — потрапив під пароплав… Це порядна жінка. Думаю, ми заприятелюємо з нею.

— Ось бачиш, Аднано, життя не таке вже й чорне! Ти матимеш друзів.

— Так, я вже заприятелювала і з їхнім песиком. Один двірник ударив його каменем, і він шкутильгає, бідолаха, а коли був здоровий, пані Флоріон посилала його з кошиком до клієнтів. Ти, мабуть, не повіриш, але вона запевнює, що песик ніколи не помилявся. Вона казала йому ім'я — і він знав, куди треба йти…

— Чи ти ба! — усміхнувся Антон.

Аднана раптом зупинилась, очі її стали великі-великі:

— А Негріле?.. Я його не бачитиму стільки часу?!

Другого дня годині о десятій Аднана була на подвір'ї, коли Мігу просунув голову у хвіртку.

Стурбований юнга з червоними від безсоння очима подав їй записку від капітана:

«Аднано, я не зможу сьогодні прийти до вас і прошу тебе не приходити в порт. У нас серйозні неприємності. Завтра ми всі прибудемо на урочисте відкриття. Екіпаж «Сперанци» обіймає тебе…»

— Що сталося? — спитала дівчина, глянувши на блідого хлопця.

Той знизав плечима, ніяково усміхнувся. Вона почала наполягати, намагаючись щось випитати в нього. Але ось, ніби від потоку її слів, хвіртка почала ворушитися.

— Це Негріле! Я залишив його на вулиці! — сказав хлопець.

Від сильного удару хвіртка відскочила вбік, і собака із скавчанням кинувся до Аднани, стрибаючи на трьох лапах через бур'ян, бо поранена, хоч і загоїлась, але ще не набула колишньої спритності. Дівчина розкрила обійми, і вони обоє покотились по сухій траві.

Після цих пустощів Негріле, кульгаючи, оббіг чуже подвір'я, понюхав канати, конопляні куделі, колесо, каптан старого і весело повернувся до лагідної сирени.

Наступного ранку в дверях пекарні з'явився Ісмаїл з двома великими кошами. Кок прийшов допомогти, тож, тільки-но зайшовши, поставив коші і почав хазяйнувати біля печі.

— Що там у вас сталося? — спитала Аднана, побачивши, що й він блідий і невиспаний.

Ісмаїл знизав плечима, не відповідаючи, хоча в нього все було на язиці і йому дуже кортіло потеревенити, як він умів, по-французьки…

Під обід прийшли і решта всі, окрім плотогона, якому випало стояти на вахті. Люди зупинились перед дверима, милуючись новенькою вивіскою, на якій рука майстра намалювала «Сперанцу» з усіма піднятими вітрилами. Внизу було написано голубими, як море, літерами, на лазуровому, мов літне небо, тлі:

Boulangeri

Au bateau roumain

«Speranza»

Аднана зустріла їх схвильовано, як і годиться господині, котра вперше приймає гостей. Але ступивши на поріг, вона злякано скрикнула й притиснула руки до серця: у Герасіма перев'язана голова, а ліва рука лежала на чорній підв'язці. Решта всі силкувалися посміхатися, але було видно, що ніхто не в настрої.

— Що сталося? — злякано спитала дівчина.

Антон підійшов і погладив її по обличчю.

— Я потім тобі розповім. Найголовніше, що ми всі разом.

Фотограф-сусіда поставив апарат край тротуару, і екіпаж, з Аднаною посередині, сфотографувався під новенькою вивіскою.

Але ось фотограф закінчив роботу, і кок, повернувши голову, побачив вивіску пекарні, на якій велично пливла «Сперанца». Обличчя його спершу почервоніло, потім стало жовте, далі сизе, потім набуло першого кольору та й залишилось таким, червоним як рак.

— Хто це зробити? — спитав він розлючено в Аднани.

Дівчина здивовано скинула бровами.

— Не сердься, Ісмаїле! — втрутився капітан. — Це моя вина. Я забув сказати Аднані, що ти художник…

Кок зайшов, щось бурмочучи, у їдальню, а за ним решта, і посідали за довгий, через дві кімнати, стіл. Ясна річ, пекарня не була розрахована на гостей, але, потиснувшись, вони розмістилися всі, і не тільки екіпаж, а й кілька сусідів та друзів старого. Була й пані Флоріон, — вона прислала овочі для цього столу, був і її синок, який за останні — два дні подружився з Аднаною.

— У нас велике нещастя, Аднано… — почав капітан, нахилившись до її вуха.

Дівчина глянула на Герасіма, який намагався вламати хліба підв'язаною рукою.

— Позавчора ввечері, — продовжував пошепки Антон, — коли він повертався з міста, на нього напали і він ледве врятувався. У портах це звичне діло. Але, здається, тут рахунки давні — помста одного моряка, якого він колись загнав у кут.

— І він не міг утекти? Закричати? Де це трапилось?

— У кінці пристані. Тікати він не звик, а кричати — означало б боягузтво, отож йому тільки й залишалося прийняти бій, хоч і не рівний, бо їх було двоє, а він сам. Одного він підняв і кинув у воду. Другий ударив ножем ззаду, спершу в плече, потім у голову. Через дві родини, коли вже запала ніч, я пішов з Ієремією шукати його. Він лежав непритомний біля залізниці.

— І його ніхто не бачив? Адже там ходить багато людей…

— Хто б там сушив собі голову ним, коли на пристані багато п'яних матросів сплять цілу ніч! Небезпеки для життя нема зараз ніякої. Нещастя в іншому: ми втратили велику частину нашого майна. — І, перехопивши запитливий погляд Аднани, Антон розповів далі, силкуючись говорити байдуже, щоб не налякати її ще дужче, бо вона й так була налякана: — Герасім мав при собі п'ять тисяч франків…

Дівчина приклала руку до рота й зблідла.

— Вам треба заявити в поліцію…

. — Даремно! Розбійник — моряк з італійського пароплава, але ще з позавчора, коли зійшов з корабля, його ніхто не бачив. Звичайно, він напав на Герасіма лише з наміром помститися, але, знайшовши при ньому гроші, він не дурень ні залишати їх там, ні самому залишатися в Марселі. Очевидно, сів у перший же поїзд, доїхав до котрогось із атлантичних портів і найнявся на корабель, що йде або вже пішов в Америку…

Дівчина стиснула руки й поклала перед собою на столі.

— Ви й на нас витратили багато грошей! — сказала вона трохи згодом. — Коли я вам зможу їх повернути? Не треба мені приймати ваш дарунок!

— Не хвилюйся даремно, Аднано! То правда, зараз у нас лише сотня франків та кілька золотих монет для обміну… — Антон замовк, попорпався в кишені й дістав діамант завбільшки з горіх. — Для обміну ми маємо десять ось таких діамантів та ще сапфіри, гранати, смарагди, рубіни і майже кілограм японських перлин… Ми думали продати цей скарб трохи пізніше… Отже, ти не турбуйся, ми виплутаємось із халепи. У нас буде досить коштів на дорогу.

— І коли ви йдете?

— Може, навіть цього тижня. Я чекаю листи від П'єрового діда і від Чарлза Дарвіна. Тільки-но одержу їх, одразу ж піднімаємо якір!

Застолля тривало до четвертої години, а тоді сусіди пішли. За півгодини по тому підвелися й моряки, кожен побажавши Аднані та її батькові щастя й благополуччя. Старий цього святкового дня зігнувся, здається, ще дужче, очі його ніби згасли під скельцями окулярів. Час від часу він притискував руку до серця, але, приймаючи побажання, силкувався всміхатися, усмішка була повна гіркоти. Хто знає, може, старому батькові здалося, що він спить і бачить Аднану вві сні — і йому страшно було прокинутись.

Наостанок люди з екіпажу одержали в подарунок по плетеній булці з ініціалами кожного і, попрощавшись із господарями, пішли в порт уже веселіші, ніж прийшли.

На Плас де ла Кордері Антон Лупан з Герасімом відділились від екіпажу й пішли на вулицю міняйлів та ювелірів.

— У нас є кілька камінців для продажу, — сказав Антон ювелірові, діставши діамант, який показував Аднані.

Ювелір вийшов з-за конторки, потираючи руки. З моряками завжди добре влаштовувати оборудки.

— О! Чудовий камінь! — вигукнув він мимоволі, взявши діамант і підносячи його до світла. Але наступної миті обличчя його розчаровано згасло.

— Хоче нас убрати в шори! — шепнув Герасім Антонові, підморгуючи.

Ювелір обстежував камінь під лупою, повертаючи навсібіч, і рухи його ставали дедалі м'якші та бридкіші.

— Фальшивий, — сказав він нарешті.

— Гаразд, пане, ми підемо до когось іншого, хто краще бачить. — Герасім знову підморгнув капітанові.

І, схопивши камінь, він повернувся до дверей. На його подив, гендляр не гукнув його, а зайнявся своїми справами, навіть не глянувши на нього.

— Пане, — стурбовано сказав стерновий на вулиці, — може бути чортівня!

— Та що ти кажеш, Герасіме! Давай спробуємо інші.

— У вас є ще? — спитав другий купець, повертівши камінь навсібіч так само, як це зробив і перший.

Діаманти виявились фальшивими всі до єдиного.

— У нас є сапфіри…

— І смарагди…

— І гранати теж фальшиві?

— І рубіни?

— Ну, то ось перли.

— Фальшиві, панове!

Герасім вийшов на вулицю й сів на край тротуару.

— Ох Акопе, з'їли б тебе собаки! Чому ти не з'явишся зараз? А я ще дивувався, пане, як це він дозволяв мені вибирати найбільші!

Небо нахмурилось, як і стерновий, готуючись до бурі.

РОЗДІЛ XVII

КОЛИ ЗАПЛУТУЄТЬСЯ ЯКІР

Іноді трапляється так, що якір застряє і його не можна висмикнути навіть усіма лебідками. Тоді залишається одне з двох: або стояти склавши руки й чекати, поки зогниєш разом з кораблем, або рубати ланцюг.

«Сперанца» стояла біля пристані у порту Марселя, і плата зростала від дня на день, звалюючись на голову капітана.

— Здається, тут нам і клямка, Герасіме!

— Почекаймо трохи, капітане. Може, з'явиться якийсь вантаж.

У портових купців є правило: якщо ти опинився в скруті, тоді і ягня стає вовком.

— Пане Ламбрініс, — сказав Антон Лупан, заходячи в контору до купця, — ми думаємо піти в Гібралтар. Ви маєте якийсь вантаж для Барселони, Валенсії?

Купець пригадав Герасімові слова про просиджування штанів.

— На Гібралтар? І коли ви думаєте йти?

— Якомога швидше.

— І ви вважаєте, що в мене повинен бути товар на першу ж вимогу моряка? — Очі купця заграли, відплачуючи капітанові за стернового. — Корабель не може йти туди, куди хочеться капітанові, а тільки туди, куди його посилає потреба. У мене є трохи залізних виробів для Пірея.

«Сперанца» стояла на якорі вже п'ять, днів, і майже одразу почалися нещастя. Першого вечора, побачивши все, Антон Лупан скликав людей на раду до себе в каюту.

— Хлопці! — почав він, намагаючись не втрачати самовладання.

— Ми опинилися в дуже великій скруті. Ви вважаєте, що треба когось звинувачувати?

— Винен тільки я, пане! — сказав опечалено Герасім.

Всі, окрім кока, заперечливо захитали головами.

— Що, Ісмаїле, — спитав капітан, — ти хотів би, щоб ми продали його шкуру? Але ж її ніхто не купить, бо вона продірявлена.

— Не знімати шкура, не робити печеня. А що їсти завтра?

Грошей, одержаних від пана Ламбрініса за перевезення маслинової олії, ледве вистачило заплатити за найм пекарні, купити п'ятдесят мішків борошна та послати п'ять каблограм П'єру Ваяну в Пернамбуко, Байя-Бланку, Ріо-Де-Жанейро, Монтевідео й Буенос-Айрес — порти, де, як розраховував Антон, ці послання могли наздогнати його.

«Вирушаю через Антлантику, — говорилося в каблограмах, — почекай мене або залиш у будь-якому порту Латинської Америки відповідь про місце зимування…»

Витративши ще трохи грошей на утримання корабля та людей, капітан залишився майже з порожнім гаманцем.

— У нас ще є п'ятдесят франків. З ними, при потребі, ми протягнемо з тиждень! — відповів він кокові.

— А поїм?

Багато слів навчився Ісмаїл із мови гяурів і вимовляв їх як тільки міг старанно, калічачи немилосердно, звісна річ, але думку все одно можна було зрозуміти. Тільки слово «потім» вимовити він не міг. «Потім, турку!»— кричав йому на вухо Ієремія. «Поїм!» — гордовито відповідав кок, впевнений, що говорить точнісінько так, як треба.

— Поїм? — перепитав Антон, вважаючи, що якщо він заговорить його словами, то той краще збагне. — Не забувай, Ісмаїле, у Суліні, тоді, коли ми спустили корабель на воду, в нас не залишилось ні мідяка. Я думаю, наука з цього нещастя повинна піти нам на користь: усе, набуте неправдою, піде прахом! Не будемо дуже разраховувати на ікосари та на фунти стерлінгів. Дармовий гріш піде у воду. Ось, скажімо, почнемо подорож, то в майбутньому будьмо обачніші.

— Ще один Акоп нам не трапиться! — гірко зітхнув Герасім.

— І не треба! Знайдемо товар і зробимо роботу чесно…

— Якщо купці дізнаються, що ми в безвиході, вони нас так закрутять, що олія потече…

«Сперанца» стояла на якорі, Герасім з Антоном оббивали пристані, тикалися в усі контори, а платня за стоянку зростала…

Капітан одержав листа із Сен-Мало, але писав не дід Леон, а один із його внуків:

«Я Андре, найменший П'єрів брат. Ви, може, й не пам'ятаєте мене, бо мені було тільки п'ять років, коли ви були в нас; ви ще зробили тоді вітрячка, він і досі в мене є. Зараз я механік і теж пішов би з П'єром, але мама вже старенька. Мій старший брат Луї, ви його називали «вчений», пішов на «Есперансі». Дідусь не може вам написати, він хворий і не підводиться ще з осені. Він дуже зрадів, коли прийшов П'єр, бо ми вважали його загиблим. Але дідусь засумував, коли П'єр сказав, що ви загинули разом з кораблем. П'єр вас шукав цілий місяць, пане, а пересвідчившись, що нема жодної надії, повернувся додому. Він був тут місяць, до грудня, ходив у Лондон кораблем, розмовляв з паном Дарвіном, потім побув ще тиждень удома, зробив усе, що треба для дороги, і пішов…»

Антон не міг повірити: П'єр вирушив усього лиш за кілька днів перед тим, як він послав йому звістку з Галліполі! І через отаке незначне запізнення між ним і другом, між «Есперансою» і «Сперанцою» сьогодні розкинулись океанські обшири!

«Дідусь дуже зрадів, що ви живі, — сповіщав далі лист. — Він просить, щоб ви сіли на пароплав до Монтевідео й почекали П'єра там. Пароплав іде всього лиш вісім днів, і ви зможете випередити його. Дідусь вірить, що тільки ви зможете дати добру пораду П'єрові, оскільки знаєте його давно і разом обмірковували плани подорожі. Ідіть за ним, пане, просить дідусь, і не залишайте його самого…»

Та й без прохання Антон не залишив би свого приятеля. Треба йти за ним навздогін, знайти будь-де, але йти не на пароплаві, а «Сперанцою», символом майбутніх звершень, «Сперанцою», яка належала їм обом!

Та поки що не було жодного купця, який хотів би переправити вантаж у Бразілію, в Аргентіну чи ще кудись у тому напрямку, а без вантажу… Сьогодні, в кінці січня, гаманець майже порожній…

— Чому ти не присилаєш людей по сухарі? — спитала якось Аднана. — Вони вже готові два тижні.

— Пришлю… Але побоююсь, що доведеться брати їх у борг.

Час минав неспокійно, а в душах людей з дня на день зростала тривога. Так минув і другий місяць року.

Була карнавальна пора, люди у Франції гуляли, берег Середземного моря від Ніси до Марселя тонув у квітах, а «Сперанца» знемагала біля пристані, чекаючи своєї зорі, яка мала зійти на весняному небі і вказати їй дорогу.

— Що їсти сьогодні? — питав кок.

— Візьми ось франк, піди на базар і купи салату. Олії в нас досить, а хліба візьмемо в борг!

Люди нудились на палубі, шили вітрила, плели канати, прали білизну, але все одно не мали куди діти час і просто лежали собі горілиць, вдивляючись у задимлене пароплавами небо.

А в Антона був і ще один клопіт: Аднанин батько втрачав зір, сидів сидьма в хаті і тільки іноді, в обід, виходив на подвір'я, усміхаючись сутінкам, які затягували йому очі, своєю смиренною і повною гіркоти усмішкою.

Хоч минуло вже досить часу, щоб «Есперанса» прибула в Латинську Америку, від П'єра не надійшло жодної звістки. Однак Антон не втрачав Надії: у південній півкулі зараз закінчувалося літо, наближалася осінь, і, щоб дістатися до Вогняної Землі, П'єр неодмінно мусив чекати в якомусь порту, наприклад, у Монтевідео, щонайменше до листопада. Отже, ще були шанси наздогнати його, аби з'явився вантаж…

У чеканні, яке могло б зламати людину слабшу духом, минули місяці лютий, березень, а під кінець квітня Антон прочитав у газетах, що помер Чарлз Дарвін, і ця звістка виповнила сумом його серце.

Він не знав Дарвіна особисто, ніколи не бачив його, але саме Дарвін і дід Леон були, не відаючи того, натхненниками подорожі, про яку Антон мріє й сьогодні.

Минали місяці, а «Сперанца» барилася в Марселі. Минув травень, за ним червень, настав липень, а купця все не було…

Щоб люди не померли від голоду, а контора порту не продала корабель з аукціону, Антон Лупан час від часу робив невеличкі рейси — у Перпіньян, у Тулон, по одному разу був на Корсіці і в Алжірі. Проте це не дало значного прибутку, люди одержали якісь мідяки на кишенькові витрати, Герасім та Ісмаїл вислали трохи грошей додому, де один мав багато дітей, а другий багато дружин. Однак загалом шхуна й досі стояла в марсельському порту…

Під кінець місяця Антон почав упадати в відчай, хоч і намагався приховати свій стан від людей і від Аднани. Це був останній тиждень, коли ще можна було вийти й знайти П'єра на півночі протоки.

У ці дні Антон Лупан, охоплений смутком, ладен був, хоч у нього й краялось серце, продати корабель, розлучитися з людьми, заплатити їм і вирушити через Атлантику пароплавом, як і радив дід Леон.

Та ось одного дня перед носом «Сперанци» пройшов англійський пароплав «Брістоль», який брав товар для Бразілії. Це був новенький вантажний гвинтовий корабель на п'ять тисяч тонн, недавно спущений на воду. Коли капітан цього корабля, пришвартувавшись, кинув оком на «Сперанцу», яка біля «Брістоля» здавалася горіховою шкаралупою, то тільки здивовано вигукнув. Командував пароплавом Джон Теннісон, той самий, якого Антон зустрів у Галліполі й залишив позаду в Дарданеллах на старому судні «Вікторія». Той самий Джон Теннісон, який у Піреї підтвердив, що «Сперанца» загинула в Егейському морі.

Цього разу капітани нікуди не квапились, вони ходили в гості один до одного, годинами просиджували в каютах, вивертаючи морські мішки споминів.

— Отже, ви не перемінили своєї думки! — сказав Джон Теннісон. — А я не пішов би в Магелланову протоку, навіть якби мені платили по сто фунтів стерлінгів за кожний рейс. А втім, моя компанія вважає теж так само. Ми ходимо в Бразілію, в Аргентіну, до Буенос-Айреса, але далі ні. Для Тихого океану ми надаємо перевагу давній дорозі через Індійський. Знали б ви, скільки пароплавів гине в тому краю бур і штормів!

Антона Лупана лякали не шторми, а штиль у марсельському порту.

— Нам би тільки знайти товар. Купці нас обминають, ніби ми зачумлені.

— Що ж тут дивного? Хто зараз хоче зв'язуватися з суденцем на сотню тонн, коли один вантажний може взяти десять ешелонів? Вдовольняйтеся Левантом, друже, а ще краще пересідайте на пароплав. Знаєте, скільки грошей можна заробити за місяць? Тридцять фунтів стерлінгів, я вже не кажу про інші прибутки.

Під кінець тижня трюми «Брістоля» були повні.

Опівночі екіпаж «Сперанци» розбудив глухий грім, скрегіт металу, а вслід за ним лайки, крики. Італійський пароплав «Аванті» з Неаполя, капітан якого, не слухаючи порад штурмана, заповзявся вночі пришвартуватися, врізався форштевнем у вантажний корабель, що стояв поряд із «Сперанцою», і проламав йому обшивку, ніби розтрощив горішка.

Коли Антон Лупан разом з екіпажем вибігли на пристань, «Брістоль» уже стояв кормою вгору, а покалічений ніс поволі занурювався під шум води, яка ринула в пробоїну.

— Він тоне! — закричав Мігу, побачивши, як нахиляються щогли. — Пане, чи не краще нам відійти подалі, щоб не захопило й нас, коли він перекинеться?

Антон заспокоїв його, ляснувши по плечу:

— Не бійся, він не потоне: пароплави мають перегородки, вода набереться тільки в носовий відсік.

На світанку «Брістоль» стояв на воді, задерши корму вгору; скрипіли лебідки, вивантажуючи товар…

Через кілька годин, коли портові власті склали протокол і гамір трохи вщух, Джон Теннісон прийшов на палубу «Сперанци» і спустився в каюту капітана. Його, здавалося, геть не турбувало нещастя, і все-таки Антон відчув себе зобов'язаним висловили співчуття:

— Сподіваюсь, директорат компанії не звинуватить вас. Це був би абсурд, адже ви стояли біля пристані й мали вогні.

— Ні, мій любий, не турбуйтеся! — засміявся гість. — Запевнюю, мені ще й премію видадуть! — І, побачивши подив в очах Антона Лупана, пояснив: — Я так закрутив мізки портовим властям, що протокол вийшов цінніший, ніж усі поеми лорда Байрона. Морський трибунал визнає за нами такі збитки, які в п'ять разів перекриють реальні, включивши сюди й запізнення, а не тільки ремонт… Та я прийшов не заради цього. Ви й досі в скруті?

— Так. І якщо я не вирушу через Атлантику в найближчі чотири-п'ять днів…

— З екіпажу й досі ніхто не втік?

— Жоден!

— Тоді можна вважати, що це не просто моряки, а сердечні люди.

Гість кілька разів глибоко затягнувся з люльки, на якусь часину задумався, а потім спитав глухуватим голосом:

— Отже, ви вирішили будь-що дістатися туди?

— Так. Особливо тепер, коли туди вирушив мій друг.

— Ну, гаразд, — сказав капітан пароплава. — Я, здається, можу допомогти вам. У мене є один пасажир з п'ятьма вагонами вантажу. Мета його подорожі — Вогняна Земля, але він не може знайти жодного пароплава, який допровадив би його туди. Це, мабуть, золотошукач, наскільки я зміг зрозуміти, бо від нього самого не можна витягнути й слова. Ну, ви погодитесь?

— Тільки б він погодився. Він довіриться шхуні в сто тонн?

— Я впевнений. То такий, що, здається, пішов би навіть на човні. Він весь ранок шукав агентів в Аргентіну чи в Бразілію, але цього тижня, як я знаю, туди не йтиме жоден пароплав. Йому легше було б у Шербурзі чи в Гаврі, бо Марсель менше зв'язаний з Атлантикою.

— Але з нами він ітиме багато повільніше, ніж пароплавом!

— Зате ви привезете його прямісінько туди, куди йому треба. Але вважайте, бо під його придуркуватістю, здається, ховається величезна хитрість. Ваш давній друг Джон Теннісон трохи розбирається в людях. Пильнуйте, аби він не дізнався, що це і ваша мета.

— Я навчився багато дечого в таких справах! — відповів, усміхаючись, капітан «Сперанци».

— Ну, тим краще. Отже, чекайте його тут… Ввечері підете зі мною? Я запрошений на вечерю на борт «Аванті».

— Невже ви подружилися з капітаном?

— А чому б і ні? Адже вдарились не ми, а наші кораблі.

— Дякую вам, але я вечерятиму з екіпажем, — відповів Антон, відмовляючись від макаронів на користь салатові.

За годину навпроти «Сперанци» зупинився чоловік — високий на зріст, виснажений, мов гончак, що повернувся з полювання, і такий худий, що обличчя просвічувалося, мов на анатомічному малюнку. Нордичне підборіддя прикривала норвезька борідка, радше руда, аніж русява. На прибульцеві величезний сірий капелюх, квітчастий жилет, сірий піджак з чорними шнурками на лацкані і картаті штани, рівні, мов ринва, пружно зав'язані над чорними черевиками.

— Гей, тут є хтось? — крикнув він і постукав по трапу ціпком із срібним набалдашником.

Екіпаж дрімав на палубі, ніби й не бачив його. Чоловік знову постукав по трапу і крикнув уже голосніше:

— Гей! Повмирали там усі?

— Що ви хочете? — спитав стерновий, спокійно підводячись.

— Чий це прапор? Перський, сіамський?..

— Румунський, пане!

— Румунський?.. Ага, я щось пригадую: ви билися з турками. А де капітан? — спитав він потім.

— Внизу, в каюті.

— Скажіть йому, що я хочу його бачити.

Герасім покрутився ще трохи на палубі, а потім сказав, повернувшись із каюти:

— Капітан запрошує вас до себе.

— Він не хоче вийти?

— Вважає, що краще буде, коли ви до нього зайдете.

Незнайомець засміявся, зненацька охоплений добрим гумором:

— Мені подобається ваш капітан: це означає, що в нього є кров у жилах. Саме такий чоловік мені й потрібен!

Він піднявся на палубу, спустився в каюту, низько нагнувшись, щоб не вдаритись.

— Ви Антон Лупан?

— А з ким я маю честь? — спитав Антон, дивлячись на гостя з удаваною розгубленістю.

— Мартін Стрікленд.

— Не можу пригадати…

— Бо не маєте звідки. Я так звуся лише місяць.

При цих словах чоловік сів біля столу, зняв капелюх, дістав з кишені плескату пляшечку, відгвинтив жовтий металевий корок, який перетворився в чарочку, налив туди і повільно, крапля по краплі, випив.

Капітан «Сперанци» спокійно й терпляче дивився на нього.

— Ви мене не питаєте нічого? — здивувався Мартін Стрікленд після тривалої мовчанки.

— Чекаю, коли самі скажете.

— Отак? Мені подобаються не дуже цікаві люди.

Прибулий зняв пенсне й подививсь на капітана. Тепер його обличчя перемінилося цілковито. Антон побачив, що очі його, які здавались за окулярами мертвими, зараз завзято виблискували.

— Капітане! Ви хочете заробити трохи грошей?

— Якщо для цього треба когось убити, то ні.

— На жаль, мова про набагато важчу справу, аніж злочин, — засміявся гість.

Кажучи це, він нагнувся до глобуса, що стояв на столі, й легенько крутнув його, примружено дивлячись поглядом, у якому перемішалися бридливість і невдоволення, на континенти й океани, чекаючи, коли в капітана лопне терпець.

— Таж спитайте мене що-небудь! — вибухнув він нарешті, жбурнувши окуляри на підлогу й розчавлюючи їх каблуком.

— Скільки діоптрій? — спитав Антон, піднімаючи один уламок.

— А більше ви нічого не хочете дізнатися про мене?

— Мабуть, ні. Поки що, з вашого дозволу, я спитав, скільки діоптрій у ваших окулярах?

— Жодної! Це чисте скло!

— Я так і подумав!

— І хочете знати…

— Не хочу я нічого знати. Кожна людина може носити окуляри, якщо вони їй подобаються.

— Я їх ношу, щоб змінити зовнішній вигляд.

— Це мета, яка виправдовує страждання.

— Ага! Гадаєте, мене розшукує поліція?

— Помиляєтесь, пане.

— Ну, гаразд, якщо ви хочете, щоб я вам сказав…

— Пане, — перепинив його Антон, — навіщо ви так стараєтесь?

— Гаразд! Але ж я не англієць. Думаю, ви це помітили?

— Звичайно.

— І не француз.

— Я й це помітив.

— Тоді, на вашу думку, до якої нації я належу?

— Ні до жодної.

Мартін Стрікленд скоса глянув на Антона Лупана, зваживши його поглядом, у якому перемішалися насмішкуватість і подив, і сказав:

— Я канадець, але тільки за місцем проживання. Я не знаю, звідки прийшов туди мій батько — з Франції, з Шотландії, з Німеччини чи із Скандінавських країн. Він не говорив жодного разу. Мати моя, здається, ельзаска, але я й цього не знаю напевно!

— Давайте не будемо досліджувати вашу біографію! — перепинив його Антон Лупан, граючись уламком скла.

— Згода! Дивіться, не поріжтеся склом.

— Не турбуйтесь! Я тримав у руках небезпечніші речі.

— Я думав, що, одягнувши окуляри, бачитиму себе інакшим, — засміявся Мартін Стрікленд. — Уявіть собі, що я сам собі бридкий. Нещодавно, коли я глянув у дзеркало, мені захотілося надавати собі ляпасів. З вами ніколи не траплялося нічого подібного?

— Ні, я знаходжу сам з собою спільну мову.

— Це дорожче, ніж копальня золота. Це кажу вам я, фахівець. Бо я мав золоті копальні на Алясці й копальні діамантів у Кейптауні…. — Мартін Стрікленд знову крутнув глобус, і на ньому замиготіли моря й континенти у плетиві меридіанів. — Ви вважаєте мене за божевільного? — спитав він раптом, обхопивши глобус руками.

— Рішуче ні, хоча, здається, так вам було б вигідно.

Дивакуватий гість витріщив очі, ніби опинився голяком виставлений на світло. Антон Лупан кинув уламок скла на стіл і глянув на годинник, який показував сьому.

— Ага! У вас таки ввірвався терпець! — задоволено вигукнув Мартін Стрікленд.

— Помиляєтесь, пане! Терпець у мене не ввірвався, але зараз має прийти один покупець фрахтувати судно.

— Отак?! Яка ж тоннажність вашої шхуни?

— Сто тонн.

— Скільки людей екіпажу?

— Сім.

— І коли ви можете вирушити в дорогу?

— Будь-коли плюс двадцять чотири години.

Мартін Стрікленд усміхнувся:

— Капітане, мені подобається ваша манера розмовляти. Ми можемо вирушити завтра ввечері?

— Куди?

— Ось воно нарешті, запитання! — вибухнув гість. І крутнувши глобус, показав пальцем через Атлантику, вздовж берегів Бразілії, Уругваю, Аргентіни, й зупинився на півдні континенту, біля мису Горн. — Вогняна Земля! — сказав він, чекаючи, що людина перед ним спаленіє.

Антон Лупан цілком спокійно глянув на свого годинника.

— Дуже добре, пане! Виходимо завтра ввечері, о сьомій, якщо це вам підходить!

* * *

«Сперанца» готувалася до відплиття після піврічного чекання в Марселі. Носії переносили в її трюм вантаж із «Брістоля»: скрині, бочки, тюки, в'язки лопат, сап, кирок та найрізніші сита й решета, поки екіпаж робив відповідні приготування з кораблем.

О шостій годині Мартін Стрікленд прибув у порт в екіпажі, повному пляшок.

— А багаж ваш де? — спитав Герасім, виходячи йому назустріч.

— Оце й усе! — показав на екіпаж пасажир «Сперанци». — Більше мені нічого не треба. Скажіть носіям, хай перенесуть його в каюту капітана. А він сам де зараз?

— Тут. Звелів мені чекати ваших розпоряджень.

— Добре, добре! У мене є ще тридцять ящиків зі склом. Поставте їх у трюм поверх вантажу, щоб можна було будь-коли взяти пляшку. Ясно, стерновий?

Кинувши це, Мартін Стрікленд зайшов у каюту, ліг на койку не роздягаючись і відтоді не виходив на палубу.

А капітан «Сперанци» й Аднана обмінювались останніми словами перед розлукою, стоячи під лагідним промінням сонця, що опускалося між щоглами.

— Чи не краще було б залишитись?

За шість місяців у Марселі вона звикла бачити «Сперанцу» в порту, а весь екіпаж у пекарні. Антон Лупан навчився навіть пекти хліб.

Капітан відповів їй так само, як і Джону Теннісону:

— Так, залишитись було б краще. Але я, якби навіть хотів, зобов'язаний іти, щоб не залишити друга самого. Певен, що я йому потрібен.

— Але ж ти вирушаєш з людиною, якої не знаєш! Антон засміявся.

— Мої інтереси не співпадають з інтересами Мартіна Стрікленда. Він шукає золото, а я щось інше. Така нагода трапляється не часто, особливо тоді, коли заклинило якір. Ти ж знаєш, як важко було знайти в Марселі товар до мису Горн. Мартін Стрікленд для нас — порятунок.

— Порятунок! Порятунок! — пробурмотіла Аднана, не осмілюючись глянути на нього. — А залишитись тут означало б смерть?

Він дивився на її чорні вії, які несміливо прикривали очі, дивився на її порожевіле обличчя — і на серці йому ставало тепліше. У своїх чарах маленька сирена була така сором'язлива, така невинна!

— Ні, Аднано! — відповів він. — Це, може, означало б… може…

Вона звела очі, і на коротку мить їхні погляди зустрілися, зрозумівши решту слів, бо вона зблідла і почала швидко дихати, наче задихалася.

— Але бачиш, — вів далі Антон зміненим голосом, — сильніше, ніж смерть.

— Я тебе розумію! — відповіла Аднана.

— Але ж ми повернемось! — докинув він.

— Я вас чекатиму!.. — хитнула вона головою, не дивлячись на нього. — Екіпаж «Сперанци» мені вірить?

— Звичайно! Принаймні капітан не сумнівається в; тобі!

— Уже пора, пане! — вигукнув Герасім.

Екіпаж розв'язав вітрила. Ієремія й Хараламб стояли біля кабестана. Аднана пройшла по палубі, обняла кожного й пішла до трапа. Негріле сумовито продибав за нею, ніби відчуваючи розлуку. Дівчина нахилилась і схопила його за шию.

— І ти йдеш на край землі? Не забувай Аднани, мій звитяжний, любий мій Негріле!

Ланцюг заскреготів. Вітрило на носі почало підніматися вгору. Аднана обернулась до капітана «Сперанци». Якусь часину вони стояли отак обличчя в обличчя за крок одне від одного, слухаючи спів ланцюга.

— Якір підірвано! — гукнув Хараламб, налягаючи на ручку кабестана.

Вітрила на щоглах напнулися. Аднана відчула, що якір ніби впився в її серце.

— Щасливо залишатися, Аднано! Пильнуй, щоб хліб був смачний!

— Я старатимусь! — кивнула вона головою. — Щасливої дороги!

І перш ніж Антон устиг щось збагнути, вона схопила його руки, поцілувала одну по одній і бігцем метнулась до трапа, а за мить кормові швартови впали у воду з виляском чабанського нагая.

Капітан вхопився за штифти стерна, дивлячись на руки, які поцілувала бідолашна сирена. Ніс шхуни крутився, вибираючи дорогу між кораблями. Капітан не міг озирнутися на пристань. Аж за фортами, які стерегли вхід до порту, він глянув на берег, але там уже не видно було ні пристані, ні Аднани. А попереду розкинулося море, залите передзахідним сонцем аж до обрію, манливого й непостійного, якого ніхто ніколи не зміг досягнути. Антон глибоко вдихнув повітря, аж кості в нього затріщали.

— Підняти всі вітрила, Герасіме!

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

ПІВДЕННИЙ ХРЕСТ

РОЗДІЛ XVIII

НЕВИДИМИЙ МАРТІН СТРІКЛЕНД

Дув північний вітер. «Сперанца» йшла на зюйд-вест з вітрилами на лівому борту, роблячи чотири-п'ять миль на годину. Життя на кораблі набуло давнього ритму, тільки екіпаж був мовчазніший, і всі ніби весь час дослухалися, намагаючись почути срібний голосок.

Вранці люди були здивовані, що не бачать на палубі простирадла, натягнутого між вантами і щоглою. Негріле не вистрибував, а пригнічено ходив від одного до другого, запитливо дивлячись на всіх. Потім ішов на корму, ставав передніми лапами на парапет і дивився на спінену смугу позад корабля, яка губилася аж за овидом.

Третього дня вранці на горизонті, праворуч бугшприта, виткнувся з води якийсь сірий конус, мов вершина згаслого вулкана. За кілька годин з'явились нові шпилі, ніби нагромадження ненанесених на карту островів. Але до вечора ці шпилі, виростаючи з води, почали з'єднуватися в основі, і перед заходом сонця перед мандрівцями постав на захмареному овиді величезною темною плямою острів Менорка.

На світанку наступного дня шхуна була біля острова Мальорка, і цілий день повз правий борт пропливали його гористі береги з покритими снігом вершинами, хоч підніжжя тонули в зелені. То сям, то там виднілися будиночки, що прозирали крізь дерева. У бухточках — роїсько рибальських човнів, а небо біліло від чаїних зграй.

Люди на борту під наглядом Герасіма, рани якого обіцяли зажити до Гібралтара, ставали на вахту, в дозор чи до стерна, драїли палубу, зв'язували порвані канати, латали вітрила.

Балеарські острови залишились позаду, цілі дні «Сперанца» пливла між небом і водою у великій тиші при теплому східному вітрі. Мігу вимірював висоту сонця «, по двадцять разів на день від сходу, до заходу і так звик до секстанта, як до чабанської сопілки. Він вилазив на кормовий люк, бо там уподобав собі спостережний пункт, і, повернувшись обличчям до сонця, припадав оком до окуляра секстанта. У цьому дивовижному приладі море опинялося вгорі, а небо й сонце внизу. За допомогою важеля юнга повертав окуляр, зміщуючи зображення сонця з горизонтом. Звісна річ, це не просто зробити на палубі, яка ходить ходором, а триматися ні за що, бо обидві руки зайняті з приладом. Горизонт же, який гойдається перёд тобою, слід зловити саме тої миті, коли його не закриває жодна хвиля.

Коли Антон виходив на палубу, Мігу полишав вправи і вони обидва починали «визначати точку», цього разу не для розваги, а для потреб плавання. Хлопець візував сонце і, зловивши його на горизонті, сповіщав про це капітана, а той визначав час за хронометром. Потім вони спускалися в каюту й заглиблювались у розрахунки.

Ніхто не зміг би сказати, що на цей час, тобто через десять днів після виходу з Марселя, Мігу став справжнім мореплавцем. Якби поряд не було капітана, котрий підправляв його на кожному кроці, він, безперечно, заплутався б і не міг би довести жоден розрахунок до кінця. Але Антон умів пояснювати, і хлопець, вивчивши щось сьогодні, завтра вже не забував.

Крім того, він виконував і інші обов'язки на борту: драїв палубу, стояв на вахті — то в дозорі, то біля стерна, зашивав порвані вітрила, зв'язував канати, вилазив на щогли, коли треба було щось полагодити там, навіть допомагав Ісмаїлові. Ввечері, якщо юнга був вільний від вахти, знову брав секстант і починав вимірювати висоту місяця чи зірок, ніби прагнув виповнити небесне склепіння цифрами й розрахунками.

Коли залишились позаду острови Ібіза й Форментера на південному сході Балеарів, «Сперанца» знову майже два дні пливла між небом і водою, аж поки перед заходом сонця по правому борту з'явився мис Палос на іспанському березі. У присмерку того ж самого дня вони побачили, теж по правому борту, маяк у Картахені, але берег був занадто далеко, щоб угледіти й вогні міста. Потім берег знову загубився за хвилями, аж до третього дня, коли в полудень над крайнебом здійняв свої заліснені шпилі мис Хета. У глибині затоки, яка розкинулася попереду, ледь виднілись обриси білих будинків Альмерії, затягнуті голубуватим серпанком. І враз море знову запанувало на всьому видноколі.

Весь час «Сперанцу» супроводжував легенький східний вітер, який лагідно й невпинно гнав її до Гібралтара. Після мису Хета вітер трохи подужчав. І ось вісімнадцятого серпня на світанку із хвиль виринула сиза, мов штормова хмара, скеля із фортецею Гібралтар на ній. О другій годині по обіді, коли вони підійшли так близько, що можна було роздивитися жерла гармат, які визирали з-за прямовисних скель, усі, окрім Ісмаїла, — він готував на камбузі обід, — висипали на ніс, щоб побачити форт.

— Пане, — спитав Ієремія, витріщивши очі, — ця скеля завжди була такою? Вона ніби обрізана пилкою згори донизу.

— Ні, Ієреміє, — відповів Антон, хоч і сам був спантеличений не менше, ніж його люди. — Природа створила багато дивовиж, але на таке вона неспроможна. Тут працювала людська рука, і, здається, дуже тяжко.

Ієремія перехрестився:

— Мамо рідна, та скільки ж поту вийшло з них! А воно хоч дає якусь користь?

— На це запитання могла б відповісти тільки королева Англії, — усміхнувся Антон, — бо книжка з усіма розрахунками в неї!

Цієї миті вітер, ніби злякавшись велетенської скелі з гарматними жерлами, що виросли в нього на шляху, почав шаленіти, рвучи вітрила «Сперанци». Коли вони описували дугу, щоб зайти в порт, порив вітру майже поклав шхуну на лівий борт. Екіпаж покотився шкереберть по палубі до парапету. З камбуза долинув дзенькіт каструль, а Ісмаїл, мабуть, ударився об стіну, бо всі почули, як він лайнувся.

«Сперанца» пройшла перед кількома англійськими кораблями. Був між ними і панцерник «Корморант», нагадуючи своєю назвою один з найкращих військових кораблів адмірала Нельсона. З наказу капітана Мігу опустив прапор, а потім підняв, вітаючи їх за морським ритуалом, і екіпаж румунської шхуни із задоволенням побачив, що британський прапор у відповідь зробив так само, ніби перед ним була не шхуна, а такий же величний корабель, як і англійські військові судна.

Через півгодини «Сперанца» пришвартувалась до пристані в комерційному порту. Мартін Стрікленд, відколи вони вийшли з Марселя, весь час спав у каюті і розплющував очі, щоб узяти пляшку віскі та іноді перекусити щось. Не з'явивсь він на палубі й зараз. Отже, Антонові довелося самому влаштовувати всі справи перед далекою дорогою. Цього дня придбали новий комплект вітрил. В наступні дні запаслись провізією для восьми чоловік на шістдесят днів — тобто майже вдвічі більше, ніж треба було для переходу через Атлантику.

Антон розпорядився ще раз перевірити, чи все на борту надійно закріплено, і лише після цього вирішив, що можна вирушати.

Четвертого дня, коли рано-вранці буксир сповістив про своє прибуття потужним гудком, капітан підійшов до свого пасажира й поплескав його по плечу.

— Пане! Ми зараз вирушаємо через Атлантику. Чи не буде у вас якихось розпоряджень?

Мартін Стрікленд кинув оком по столу.

— Віскі! — сказав він, сягнувши рукою по склянку, яка завжди стояла в узголів'ї.

— А крім цього? — перепитав Антон.

Мартін Стрікленд осушив склянку й заплющив очі.

— Нічого! Збудите мене за годину перед прибуттям до Пунта-Аренас!..

Надворі почав з видимим нетерпінням видзвонювати якірний ланцюг… І якщо бездушний якір виказував таке прагнення дороги, то можна зрозуміти, що творилося в душі капітана.

РОЗДІЛ XIX

ПІД АФРИКАНСЬКИМ БЕРЕГОМ

Корабель, який іде з Гібралтара до Пернамбуко в Бразілії, пересікаючи найкоротшим шляхом Південну Атлантику, мусить обігнути мис на зюйд-вест і вийти до Канарських островів, які лежать між 28-ю та 29-ю північними паралелями, між 13-м та 18-м східними меридіанами, від африканського берега їх відділяє протока 50–60 миль, а це зовсім мало порівняно з безмежністю океану.

О другій годині дня 22 серпня, коли порт Гібралтар був позаду, «Сперанца» пройшла повз мис Спартель на марокканському березі, і тепер перед нею був Атлантичний океан. Весь екіпаж стояв на палубі.

— Мігу! — схвильований, як і всі, наказав капітан. — Іди до прапора: треба привітати океан!

Люди повернули голови й мимохіть витягнулись по-військовому, а прапор поволі опускався й піднімався на щоглі, вітаючи вхід «Сперанци» в океан.

Сильний порив вітру з півночі хитнув корабель на лівий борт. Усі ковзнули до парапету.

— Ого! Отак ти нас зустрічаєш? — трохи перелякано, трохи вражено вигукнув Ієремія.

— Не бійтеся! — заспокоїв усіх капітан, побачивши, що вони злякано зиркають по боках. — Океан не зліший від Чорного моря, навпаки, він, можна сказати, навіть лагідніший. Це тільки відповідь на наше привітання.

«Сперанца» йшла курсом на вест з вітрилами по лівому борту при сильному північному вітрі, який здіймав дедалі вищі хвилі. Але диво дивне: корабель ішов по цих хвилях-горах, зовсім не лякаючись їх.

— Справді, Герасіме, це незрівнянне судно! — вигукнув Антон.

— Я ж казав, пане! А чи не пора нам змінити курс на зюйд-вест?

— Ні, ще трохи пройдемо так, щоб відійти від берега. Капітан буксира порадив триматися подалі від берега, щоб не зіткнутися з піратами-маврами.

Не встиг він закінчити, як почувся голос Мігу:

— Пане, я бачу якісь човни! Вони йдуть за нами!

І справді, на південь від мису Спартель, який мрів удалині, покритий піною хвиль, біліло багато вітрил.

— Невже пірати? — спитав стерновий.

Капітан глянув у підзорну трубу.

— Так, там сім чи вісім маврійських фелук. Нема сумніву, вони нас наздоженуть і пограбують.

— Хай тільки посміють! — вигукнув Ієремія, погладжуючи мушкет.

Антон Лупан неспокійно похитав головою.

— У їхніх фелук дуже велика швидкість, а маври — сміливі й завзяті мореплавці. Мені не хотілось би зустрічатися з ними.

— Та гаразд, пане, ми вже зустрічалися з піратами!

— Безбородий мав лише кілька людей, озброєних ятаганами. А з тими, що на острові Мусара, нам не довелося битися, отже невідомо, якою ціною все це обійшлось би.

— Там ми мати гармати, баб-бах! — сказав Ісмаїл, виливаючи в цих словах своє давнє невдоволення, бо ще в Суеці просив Герасіма не продавати гармат, оскільки це позбавляло його найвищої влади над артилеристами.

— Справді, — погодився капітан. — Аби ми мали зараз гармати, було б спокійніше. Я думаю, їх дуже багато, щонайменше по двадцятеро в одній фелуці, і в усіх, очевидно, є рушниці.

А тим часом віддаль між кораблем і фелуками маврів швидко зменшувалась. Попри всю небезпеку, не можна було не замилуватись сміливістю й спритністю переслідувачів, їхні вузькі човни, не маючи ніякого баласту, окрім живого екіпажу, несли на відчай душі велике вітрило, яке вітер нагинав аж до самісіньких хвиль. Потрібна була неймовірна майстерність стернового, щоб маневрувати поміж спіненими гребенями, які могли накрити човен, потопити його чи перекинути.

«Сперанца» йшла при своїх звичних вітрилах, і поставити при такому штормі ще додаткові означало б наразити на небезпеку ванти й щогли, які й так вібрували, і їхній гул іноді пересилював стогін хвиль.

Антон Лупан опустив підзорну трубу й сказав, не приховуючи тривоги:

— Герасіме, курс зюйд-вест! Хлопці, ослабити шкоти!

Змінивши курс на чотири чверті, «Сперанца» прийняла тепер вітер з корми й відчутно збільшила швидкість. Іноді корабель проходив десятки метрів по гребені, аж поки нарешті маса води м'яко падала під форштевнем, щоб поступитись місцем іншій.

На кілька хвилин пірати завагались, потім теж змінили курс. Тільки один із човнів відстав, закрутившись поміж хвиль, але невдовзі й він кинувся в погоню.

Попереду йшла найбільша фелука. Стернового вже видно було неозброєним оком — одною рукою він тримав стерно, а другою стискував планшир. Час від часу озирався й розмахував руками, видно, підганяв інших. Мабуть, це ватаг, який умів тримати людей у покорі.

Антон глянув туди-сюди по вкритому хвилями океанові. Ніде ні пароплава, ні вітрильника. Отже треба приймати нерівний бій, не сподіваючись допомоги.

Усі люди з екіпажу, окрім Герасіма, який не міг полишити стерна, не чекаючи розпоряджень, спустилися в кубрик, повернулися звідти з рушницями й коробками набоїв і тепер чекали, поблідлі, перед парапетом, готові відкрити вогонь по маврах.

У передній фелуці було щонайменше п'ятнадцятеро людей. Усі вони простоволосі, в кожного тільки по жмутику волосся на маківці, що надавало їм войовничого вигляду. Троє чи четверо стояли на носі, поклавши на планшир рушниці.

— Пане, — сказав Ієремія, побачивши, що віддаль до першого човна швидко зменшується, — мабуть, пора знімати стернового, інакше вони відкриють вогонь.

Антон терзався: він розумів, що коли фелука опиниться під кормою «Сперанци», за нею підійдуть і решта сім, а це щонайменше сотня людей, то вони, шестеро, без стернового, не зможуть їх подолати. Очевидно, його люди до кінця не усвідомлювали небезпеку, недооцінювали маврів.

— Стривайте! — крикнув він, напружено шукаючи виходу.

Однак Ісмаїл уже підняв рушницю, а вслід за ним і решта всі, навіть Мігу, неспроможні стримати напруження.

— Стійте! — знову вигукнув капітан.

Він підійшов до Ієремії й поклав руку на плече. Передня фелука була вже так близько, що видно було шов на вітрилі, шкоти, фал. Антон показав на верхівку щогли, яка вигнулась над хвилями.

— Прицілься у фал!

Якусь мить Ієремія ошелешено дивився на нього, потім, збагнувши думку, задоволено усміхнувся.

— Якщо не влучу, значить, я не Ієремія! — вигукнув він, прикладаючи до плеча старовинний мушкет.

Маври, що досі стояли на носі фелуки, мов кам'яні ідоли, відкрили вогонь, але звуки пострілів губилися в гулі моря, ніби то були несправжні постріли. Зате над палубою свистіли справжні кулі. Ісмаїлова феска кумедно підскочила вгору, вітер підхопив її й кинув у відчинений носовий люк, на каструлі, які з грюкотом розкотилися по підлозі.

Кок остовпів, потім люто лайнувся й нахилився через парапет, витягнувши рушницю, поряд з Негріле, який розлючено гавкав.

А Ієремія, присівши на коліно перед парапетом, ретельно цілився, ловлячи шалені рухи щогли і чекаючи слушної миті.

— Ну, давай, Ієреміє, бо буде нам непереливки! — крикнув Хараламб.

Ієремія натиснув на спуск. Ніхто не почув пострілу, але наступної миті велетенське вітрило з перебитим фалом упало, метляючись, на воду, і човен, крутнувшись на місці, мов дзига, перекинувся раніше, ніж екіпаж «Сперанци» встиг збагнути, що сталося.

Довкола перекинутого човна розпачливо зводились руки, телесувалися лискучі голови з мокрими пучками волосся, а ватаг піратів, тримаючись за стерно, і далі подавав знаки фелукам.

Люди на шхуні радісно закричали.

— Стривайте, це не все, — вгамував їх капітан. — Давай ще, Ієреміє!

— І дивись добре, брате! — додав Хараламб. — Якщо не влучиш, то вони нас не пощадять!

— Було б непогано, аби й ти випустив з одну кулю по них. Бо й забудеш, як стріляти! Цілься в ту, що ліворуч, а я в другу.

Дві фелуки ішли одна за одною — тепер ще швидше, ніби їхні вітрила гнав не тільки вітер, а й лють піратів. Ті, що опинилися в воді, вчепилися в перекинуту фелуку й затято намагалися перевернути її. Коли одна з двох фелук проходила мимо, ватаг одним стрибком метнувся на неї, відштовхнув стернового, сам ухопив стерно і, нахилившись уперед, почав розлючено кричати.

— Брате, з ними не до жартів! — сказав Хараламб.

— Заціп писок і цілься, якщо вже так страшно!

Антон побачив, що кок спрямував рушницю на ватага маврів.

— Що ти робиш, Ісмаїле? Я ж казав, це не дасть нічого!

Ледве він встиг вимовити, як якась куля вибила в нього з руки підзорну трубу і зі свистом ввігналася в велику щоглу.

— Бачити? — обурено вигукнув кок. — Вони вигравати, ми стояти! Ох, аллах-аллах!.. — І розлючено кинув рушницю до плеча.

Ієремія й Хараламб вистрілили майже одночасно. Одна фелука перекинулась, друга пішла впоперек, а третя, що стрімко йшла ззаду, налетіла на неї з такою силою, що звук удару почули на палубі шхуни. Корма злетіла в повітря і впала на хвилі, водночас розсипалась на друзки обшивка другого човна.

Усі чотири невшкоджені фелуки закрутилися навколо них, потім знову кинулись у погоню. Але «Сперанца» тим часом відійшла вже далеко, маври ще трохи переслідували її, потім повернули до мису Спартель.

Антон Лупан нахилився й підняв уламки підзорної труби.

— Жаль! — сказав він. — Я дуже звик до неї!

— Труба є ще один, а де феска взяти? — поскаржився Ісмаїл.

Його розкішна червона феска не годилася вже ні на що, бо окрім дірки від кулі, на ній залишились сліди від страв, які вилились із каструль.

І саме тоді, коли Антон підшуковував слова, щоб розрадити кока, з ілюмінатора кормової каюти долинув глухий, наче з бочки, голос:

— Капітане, мені здалося, чи й справді стріляли?

— Так, пане, стріляли, — капітан здивувався, почувши голос Мартіна Стрікленда.

— Полювали на альбатросів?

— Ні. Билися з піратами-маврами.

— Ага! Поранені є?

— На щастя, ні. Але якби не влучність моїх стрільців, то нами вже ласували б акули…

Минуть ще дні й тижні, поки Мартін Стрікленд знову подасть голос, але тоді він поставить у скруту весь екіпаж.

Люди, отямившись після сутички, побачили, що вже сутеніє. Західний пруг затягли почервонілі хмари, кинувши на океан дивний сплав, якого ніколи не створить жоден ливарник. Берег на сході зник давно, не видно було навіть фелук, але в повітрі плавав погрозливий і сумний дух.

Вільні від вахти люди впали знеможено на койки, навіть не поївши. При першій же зустрічі з океаном він виявився негостинним.

Сильний північний вітер зненацька поступився вночі східному бризові, звістуючи наближення пасатів, але «Сперанцу» всю ніч мучила зла хитавиця, яка припинилась лиш на світанку. Зате після сходу сонця океан став такий голубий, як Середземне море, і спокійно дихав, ніби лагідна тварина, якої не слід боятися. Угорі ширяли альбатроси, виписуючи широкі кола над кораблем. Внизу вода кипіла від танцю тисяч найрізніших риб. Два ряди касаток супроводжували шхуну, плинучи обіч кожного борту, вони могли пливти так багато днів підряд, не лякаючись людей, котрі зацікавлено роздивлялися їх.

— Це дельфіни, пане? — спитав Мігу.

— Ні, але вони родичі і відрізняються тільки тим, що в них гостріші роти. Це касатки, морські тварини з роду китових. Вони виростають не більше метра, ну, може, півтора. А в холодніших водах, на півночі, досягають восьми метрів і навіть нападають на китів.

— На китів? — здивувався юнга. — А я думав, що на китів не зважиться напасти ніхто.

— То справді так, на них нападають тільки великі касатки, вбагатьох на одного.

Юнга здригнувся:

— І в воді гірке життя, а не тільки на землі!

Згодом Мігу, ставши на вахту в дозор, побачив перед бугшпритом дивну істоту — це була риба завбільшки з скумбрію. Вона сріблисто поблискувала у хвилях і перелітала, спалахуючи, мов бенгальський вогонь. Хлопець тільки рота роззявив, а коли дивне створіння занурилось у хвилі за кілька десятків метрів, він обернувся до капітана й спитав здивовано:

— Пане, що то таке? Риба, що літає, чи пташка, що пірнає?

— Це, мабуть, була літаюча риба.

— Літаюча риба? А хіба така є?

— Є. Тільки ти не думай, що вона літає, мов пташка. У неї є щось на зразок крил замість плавців, але вона не може далеко летіти — найбільше сотню метрів.

— Їх, мабуть, дуже мало, бо я бачив тільки одну.

— На південь їх буде багато. А тобі просто пощастило: ця, очевидно, заблукала.

І справді, в наступні дні ні Мігу, ні хтось інший з екіпажу не бачили дивовижної риби, хоча й пильнували за океаном.

І лише четвертого дня з'явились літаючі риби. Вони зграями вискакували з хвиль, одні маленькі, з долоню завбільшки, інші майже півметра завдовжки, усі сріблясті, з білою спиною, а хвіст і груди — глибокої, мов темна ніч, синяви. При світлі сонця ці кольори запаморочливо мінилися, а феєричні польоти тривали дуже коротко. Часто вранці екіпаж знаходив на палубі по вісім — десять риб одразу, які заблукали в нічному польоті.

Бриз перших днів перейшов тепер у північно-східний пасат — вітер, такий улюблений мореходами. Наш корабель, тримаючи курс на Канарські острови, приймав його прямо в корму, що вимагало від стернового виняткової уваги, зате цілими днями не завдавало ніяких труднощів людям з екіпажу.

В останній день серпня «Сперанца» йшла протокою між африканським берегом і Ланзаротами, найпівнічнішим островом із групи Канарських островів. Небо вгорі було чисте, зате горизонт довкола затягнули свинцеві хмари, непорушні й сухі, які не віщували ні шторму, ні погожої години, а тільки виповнювали душу сумом.

У такі хвилини найзатятіший моряк думає про свою домівку, якщо вона в нього десь є, про садочок із квітами, про вікно, повне сонця, про чотири білі стіни й про долівку, яка не хитається під ногами!

Океан був лагідний, але в його обширі вгадувався великий неспокій, що зачаївся під завісою хмар.

«Сперанца» цілий день пливла в цьому вузькому казані; ввечері небо світліло на дві долоні над горизонтом; гнітюча стіна, здавалося, ось-ось обвалиться… Полярна зірка щодня опускалась дедалі нижче, готуючись зовсім зникнути і поступитися місцем зорям з другої половини неба й чарівності Південного Хреста, про який з ностальгією мріють мореплавці.

Другого дня під обід за кілька миль по правому борту з'явився високий пік. Глянувши на карту, капітан пересвідчився, що це вершина гори Муда на острові Фуентевентура.

Біля підніжжя гори розкинувся маленький порт. Антонові кортіло звернути з дороги й причалити тут хоч би на півдня, бо люди заслуговували невеличкого перепочинку, але дорога попереду ще довга, і треба було поспішати, щоб наздогнати П'єра.

Острів Фуентевентура цілий день був по правому борту. Коли ввечері вони вийшли за його південно-західний берег, знову почули могутній подих океану. А тільки-но зійшло сонце, північно-східний вітер, який невтомно віяв десять днів, раптом завовтузився поміж вітрилами, потім ковзнув через парапет і влігся спати на океанському плато, мов лінивий звір.

Моряки називають такий стан океану «тепла рівнина». Це щось більше, ніж непритомність, і менше, ніж смерть. Вітрила безсило звисають на фалах, обвисають і прапори, все на борту видається незначним, непотрібним. І поки все довкола спить, душа моряка, розлючена власним безсиллям, бунтує бурхливіше, ніж будь-коли. Бунти на борту виникають частіше в години такого штилю, аніж під час найшаленішого урагану.

Ісмаїл, покрутившись по палубі, спустився в кормову каюту й підійшов до капітана, аж нетямлячись од люті:

— Пане, цей мерзотник Стрікленд чому лежати, нічого не робити? Я мусити носити нічний горщик кожен день?

У Марселі Мартін Стрікленд мав намір узяти з собою прислужника. Остерігаючись присутності ще однієї зайвої людини, про яку ніхто з них не знав нічогісінько, Антон порадив йому відмовитись, бо ж навіть він, капітан корабля, не відчуває потреби в прислужникові. Однак на наполягання пасажира він погодився, щоб один член екіпажу займався його особистими справами за окрему плату в десять фунтів стерлінгів за весь час подорожі. Сума справді чималенька, і оскільки з-поміж усіх Ісмаїл з його чотирма дружинами мав найбільшу потребу в грошах, він і порадив його Мартіну Стрікленду. Обидві сторони швидко домовились, і, може, про цю домову ніхто й не згадав би, якби не невдоволення Ісмаїла.

Антон розумів протест кока, все ж відверто мусив був визнати, що хоч Мартін Стрікленд — пасажир лінивий, але без претензій. Крім того, Ісмаїл ще кожен день приносив у кормову каюту певну кількість пляшок віскі.

Отож Антон Лупан тільки спантеличено знизав плечима:

— Ну що ж, Ісмаїле, повертай десять фунтів та й по всьому!..

— Звідки взяти? Десять фунтів мандрувати у Стамбул…

Якби міг, капітан відшкодував би власними грішми, але на той час у нього не було й мідяка, бо і свої особисті кошти, і кошти всього екіпажу він поклав у банк у Марселі.

— Тоді носити весь час?

— Так, Ісмаїле, носити!

І цього дня Ісмаїл зробив необдуманий вчинок.

Не стільки прагнучи випити, а радше помститися Мартіну Стрікленду, кок спустився в трюм, узяв пляшку віскі, сховав її в шаровари, подався на камбуз, відкоркував і почав потроху пити. Океан дрімав, а Ісмаїл, замість сп'яніти, відчував, що голова в нього світліша, ніж будь-коли, і збагнув, що його вчинок може мати дуже погані наслідки, бо ж усі знали і придуркуватість пасажира, і ту ревність, з якою він оберігав своє питво.

Отямившись, кок схопив металеву накривку, яка, на щастя, виявилась непошкоджена і її можна було припасувати на місце. Отже, якщо замість віскі Мартін Стрікленд знайде в пляшці воду, то Ісмаїл ні при чому.

Але тієї миті, коли кок відчув, що совість у нього мов кришталь і він приготувався підставити пляшку під кран з водою, якась нечиста сила почала щось нашіптувати йому на вухо.

Кок спершу витріщив очі, рука його завмерла біля крана. Наступної миті він захихотів, весело й жорстоко водночас.

І решту дня, займаючись своїми справами, він весь час хихотів, не думаючи ні про штиль, ні про арматан — гарячий вітер з піском з континенту, який мав налетіти невдовзі після обіду.

Другого дня вранці Ісмаїл, заховавши пляшку в шаровари й завбачливо прихопивши лійку, спустився в каюту Мартіна Стрікленда і, скориставшись тим, що той був п'яний, вилив у пляшку рідину з-під ліжка, хихочучи ще веселіше, бо зробив це під самісіньким носом у нещасного.

Після цього Ісмаїл повернувся до камбуза, закоркував пляшку як слід; тепер залишалося тільки віднести її й перемішати з іншими, щоб загубився найменший слід.

Треба сказати, все було зроблено так майстерно, що потім навіть кок не міг упізнати пляшки, а згодом, коли вона стоятиме в узголів'ї Мартіна Стрікленда, то вже й сам забуде про свою витівку.

Антон Лупан стурбовано дивився на похмурих людей. Він не боявся бунту на борту, але в нього краялось серце, коли бачив, якими землисто-сірими стали люди. Найгірше те, що й сам він почував себе пригніченим і не міг змусити до якогось діла. А це ж тільки початок! На екваторі такі дні мали тягнутися низкою!

На обрії виднілися дими багатьох пароплавів, але вигляд пароплава не заспокоює душу моряка, який стоїть стійма в заснулому океані, а ще дужче розлючує її.

Годині о другій по обіді на південному заході загриміло, та це нікого не схвилювало. Трохи згодом у тому ж таки напрямку нечітко завиднілися хмари. За годину вони почали проступати чіткіше, поволі здіймаючись, і тоді ніхто вже не сумнівався, що треба готуватися до бурі. Океан ожив, обличчя людей проясніли. Кілька блискавок шмагонули на горизонті. Капітан полегшено зітхнув: краще вже ураган, аніж штиль!

Океан почав хвилюватися. Та враз буря ніби зупинилась на місці, на мить запала могильна тиша. Люди побачили, як з протилежного боку швидко наближається білуватий туман, ніби охоплений полум'ям, що покривало весь обрій на північному сході.

— Арматан! — вигукнув мимохіть Антон, розлючено вдаривши кулаком по парапету.

Кок зацікавлено глипнув на нього, жартівливо підморгуючи:

— Пане, чому сердитись?

— Облиш, Ісмаїле, зараз сам побачиш!

Чорні хмари подалися назад, на південь, мов боялися зустрітися з тим дивним туманом. Тої миті, коли вітрила «Сперанци» почали тріпотіти, на палубі раптом війнуло гарячим вітром, сухим і задушливим, ніби десь відчинилася велетенська розпалена піч.

— Що це таке, пане? — спитав Герасім, охоплений принаймні подивом, якщо не острахом, хоч він ходив по багатьох морях і зазнав усіх можливих випроб.

— Це арматан, Герасіме! Бери стерно в руки, і якщо вже він нас захопив, то принаймні скористаємося з цього, бо уникнути його не вдасться.

Географи й мореходи рідко згадують про цей вітер, зате аборигени на заході Африки дуже добре знають його, палючий, мов вогонь. На щастя, арматан віє лише три-чотири рази на рік у період з липня по жовтень і щоразу залишає по собі спустошення. Температура його досягає сорока градусів, він настільки сухий, що через кілька днів висушує навіть сік у деревах. Він приносить із Сахари дрібний пісок пустелі у вигляді жовто-рудої хмари, крізь яку ледь-ледь пробивається слабеньке світло сонця. Вода миттю випаровується, залишаючи по собі лише сухе місце та сліпучий пісок.

Деякі мандрівники твердять, що після зустрічі з арматаном сторінки їхніх книжок, захованих глибоко в валізи, скручуються так, ніби вони лежали біля багаття.

Якщо вітер віє довго, то на п'ятий-шостий день тріскаються шибки, розколюється дерево, починають руйнуватися стіни хат. Але найбільш страждає людське тіло: пересихає в роті, шкіра чахне, відмирає і за кілька днів починає лущитись і опадати, мов листочки на кукурудзяному качанові.

У тубільців єдиний захист від цієї напасті — вони безперервно намашуються жиром, а потім на нього клейким шаром прилипає пісок. Втім і сама назва вітру пов'язана з цією практикою — арматан походить від слова абберахман, тобто дихати, і від слова тан, що мовою тубільців означає жир.

Коли почався арматан, «Сперанца» була на південь від Канарських островів, точніше, згідно з записом у бортовому журналі, на 27°15′ північної широти і 14°33′ західної довготи, тобто миль за сорок від африканського берега. Тут вітер уже не був такий спекотний. Але все одно, коли настав вечір, палуба й щогли шхуни біліли, ніби вимащені вапном.

Разом із сутінками задуха зменшилась, та другого дня арматан знову показав свою силу. Екіпаж, який досі ночував на палубі, перебрався в каюту, щільно зачинивши двері й задраївши ілюмінатори, — це трохи допомогло уберегтися від піску, зате повітря стало геть задушливе. Кожен із них, поспавши годину-другу, прокидався, мокрий від поту. Вахтові — в дозорі й за стерном — відчували, що пісок непомітно проник за куртки, набився у волосся, у вуха, скрипів на зубах.

Ця мука тривала майже всю ніч, вранці теж було не легше.

Перед обідом задуха стала нестерпною. Люди ходили напівголі, виливали собі на голову відра води, а вона вмить випаровувалась, змащували тіло олією, на яку налипав пісок.

Стерновому боляче було дивитись на компас, що теж побілів, як і все довкола.

Океан, хоч і порізаний довгими хвилями, здавався мертвим: зникли і альбатроси, і літаючі риби, і касатки — взагалі все живе.

Люди безперервно пили воду, намагаючись утамувати спрагу, але вода лилася в горло, ніби в діряву торбу, вони не відчували її смаку й не могли напитися.

— Скільки це триватиме, пане? — питав то один, то другий хрипким голосом.

— День, два, — відповів капітан.

А втім, екіпаж не панікував і терпляче ждав закінчення цього випробування.

Третього дня під вечір, коли «Сперанца», пройшовши триста миль, перетнула північні тропіки, арматан ущух. Через півгодини почало сутеніти, повітря проясніло, стало видно зорі — такі лискучі, ніби їх натерли піском.

Наступного дня знову почав дихати з норд-осту жаданий пасат, і невдовзі спогад про арматан стерся, як стираються всі погані спомини у душах сильних людей. Життя на кораблі знову набуло звичного ритму, але хоч екіпаж і забув про арматан, пісок ще цілий тиждень скрипів у них на зубах. Ісмаїл, якого від певного часу переповнювали добрі наміри, зібрав його повну банку.

— Що ти з ним робитимеш, Ісмаїле? — спитав здивовано Герасім.

— Чистити каструлі, робити гарний блиск!

12 вересня «Сперанца» залишила по лівому борту острів Сан-Антоніо, найзахідніший із групи островів Зеленого Мису, і звідси вже по-справжньому почався перехід через Атлантику. До Пернамбуко вони мали пройти по прямій лінії понад тисячу триста миль, а це означало цілі тижні навігації поміж небом і водою. Полярна зірка опускалася дедалі нижче, знову пасат почав вагатися, нагадуючи мореходам, що вони наближаються до екватора, де їх, звісна річ, чекали нові випроби.

І в один із таких днів сталася розв'язка справи, затіяної Ісмаїлом.

РОЗДІЛ XX

УРАГАН

16 вересня зграя касаток повернула за бразільським пароплавом, що йшов у Європу; цього ж дня зникли й літаючі риби, показавшись востаннє в сліпучому полудневому світлі. Досі вони літали, табунами, вихоплюючись із хвиль там, де ти їх не сподіваєшся, і від того поверхня океану здавалась затягнутою мантією з голубого оксамиту, поцяткованого іскристими блискітками всіх кольорів. Одна з таких зграй майже вся потрапила на палубу, і на обід екіпаж востаннє мав нагоду поласувати їхнім м'ясом, бо за останній час таке траплялося дуже часто.

Одразу після обіду пасат ущух.

«Сперанца» перебувала в точці з координатами 10°15′ північної широти, 20°40′ західної довготи, тобто їй залишалося пройти ще миль із шістсот до екватора. Звідси починалась тривожна зона безкінечних штилів, непостійних вітрів, злив, бур та ураганів, які виникають зненацька.

Капітан вдивлявся в горизонт, питаючи самого себе, котрий із цих феноменів звалиться на них, бо барометр, хоч і не дуже впевнено, падав з учорашнього дня, хитаючись між бурею та ураганом.

На розпеченій сонцем палубі в нерухомому повітрі починалася задуха. Екіпаж знову став похмурий, хоч кожен добре знав, що цей штиль один із найнезначніших.

Кок заніс три пляшки віскі в каюту Мартіна Стрікленда.

Капітан глянув на стрілку барометра, яка погрозливо стрибнула вниз, глянув на небо, що зненацька потемніло на норд-весті, і відчув полегшення: ураган!

Найрозумніше було б спустити вітрила, залишивши тільки мале штормове, і прийняти ураган з корми, бо найкращий захист від бурі — тікати разом з нею. Але це означало б відхилитися від дороги на десятки або й сотні миль, тобто втратити цілі дні. А «Сперанца» не могла собі такого дозволити, бо саме в цей час її сестра «Есперанса», знайшовши притулок у котрійсь із бухт північніше Магелланової протоки, закінчувала, мабуть, останні приготування перед дальшою дорогою.

Антон Лупан глянув по черзі на своїх людей. Окрім Герасіма й Ісмаїла, ніхто з них не знав, що таке ураган. Як вони, невипробувані, перенесуть його? А стрілка барометра вперто опускалася вниз, щохвилини поминаючи одну лінію на циферблаті.

Нарешті капітан підвів голову. Він вирішив почати боротьбу і йти вперед, приймаючи ураган на правий борт.

Люди збилися біля парапету і вдивлялися в горизонт, над яким телесувалися хмари, перемішуючись, мов недисципліновані вояки, котрі не знаходять собі місця перед наступом.

— Що будемо робити, хлопці? — спитав Антон. — Втечемо чи станемо на прю?

— Станемо на прю, пане, — відповів Герасім.

— Напремо, — швидко сказав і Ісмаїл.

Решта спершу знизали плечима, зайвий раз засвідчивши, що не знають, що таке ураган, потім сказали вслід за стерновим:

— Станемо на прю!

— Тоді всі по місцях! — звелів капітан. — Задраїти ілюмінатори, люки, перевірити, щоб усе на борту було прив'язане!

Екіпаж заметушився по палубі. І хоч у душах людей був неспокій та острах, в рухах цього не вчувалося: все робилося поспішно, але впевнено й надійно.

Поки на палубі «Сперанци» все кипіло, океан спокійно дрімав…

На горизонті ще перемішувалися хмари, поволі розчиняючись одна в одній, їхній сірий колір все глибшав, аж поки став чорний, і з'явився суцільний, готовий до атаки фронт.

На палубі шхуни люди метушилися мовчки і стурбовано, тільки Негріле, спершись передніми лапами на парапет, вдивлявся жвавими очима в затемнений горизонт.

— Його слід було б відвести в_ трюм, Мігу, — сказав капітан.

— Він не захоче, пане.

— Так, це правда, а якщо налетить вал?

— Він зуміє вберегтися, я за це не боюся.

— Ходити в буда! — набундючився Ісмаїл. — Для чого я її робити, фарбувати, малювати, а тепер вона стояти марно?

Смуток Ісмаїла можна зрозуміти, адже досі Негріле жодного разу не переступив поріг буди, з такою любов'ю зробленої ще в Суліні.

Антон оглянув буду й вирішив, що інстинкт Негріле змусить його скористатися нею при потребі і водночас порадувати сердечного кока.

Нарешті все на борту готове, і люди почали чекати.

Мов чесний супротивник, що дав їм відстрочку, ураган не забарився й рушив з горизонту, де стояли готові до приступу хмари.

Спершу загуркотів грім, глухий, глибокий, струснувши хвилями, аж затремтів кіль шхуни, звідси вібрація, передалася щоглам, задзвеніли ванти, мов струни віолончелі, які торкнув музикант, готуючись узяти дивний акорд. Потім вертикальна блискавка розколола фронт навкіл аж до води, викинувши сліпуче світло, мов запрацював велетенський зварювальний апарат. Одразу запала тиша, і в цій тиші інші блискавки заткали горизонт, створюючи небачене видовище. Їхні короткі спалахи видавалися зблисками шабель, якими командири закликають своїх вояків до атаки.

І тоді, ніби у відповідь на цей сигнал, пішли хмари, роззявивши гігантського рота, одна щелепа рухалась по небу, друга — по океану. Вони йшли, мов чорна лава, захоплюючи воду й високе небо, занурюючись у хвилі, ніби хотіли знищити все живе в океані аж до глибин, інші підмітали небо, шукаючи зорі вгорі, щоб жодна з них не зійшла ніколи.

Палуба потемніла раніше, ніж напнулося вітрило. Верхня щелепа була довша, ніж нижня; обидві вони скидалися на щелепи акули, найбезжальнішої з усіх живих істот. Корабель почав хитатися без видимої причини, нахиляючи щогли до пащі.

Хмари в небі закліпали, мов повіко на оці хворого, потім упали, — чорна паща закрилася, піднявши з води смерч хаотичного плетива піни. Але це виявилося завчасним, паща ухопила тільки повітря, не здужавши проковтнути самотнього корабля, загубленого на сизих клекочучих водах.

Біля борту «Сперанци» звелася чорна стіна, основа якої, здавалось, ішла на п'ять тисяч метрів у глибини океану, а вершина вивищувалася над небом, щоб її не міг пройти ніхто — ні під нею, ні над нею.

Люди зблідли біля щогл, готові вхопитися за шкоти. Антан стиснув штифти стерна так, що, здавалося, вони ось-ось розламаються.

— Аллах, аллах! — прошепотів Ісмаїл, який досі наспівував газелі.

Негріле й далі стояв, зіпершись лапами на парапет, і звідти поглядав час від часу, чи запитливо, чи нетерпляче, а може, навіть неспокійно, на кожного з членів екіпажу.

Ніхто не розмовляв, ніхто не давав ніяких розпоряджень, усі тільки чекали.

І ось раптом чорна стіна, ніби підрубана під основу, хитнулася на південь, спершу повільно, потім швидше, вигнулась, крутнулась і впала, зачепившись своїми смоляними стовпами за щогли «Сперанци».

Корабель затріщав, застогнав голосами всіх дерев, які заболіли в ньому, і ліг на лівий борт, аж зачерпнувши воду парапетом.

На скам'янілому обличчі капітана з'явився жорстокий усміх, який перекосив його обличчя. І так, спотворений, Антон наказав, кидаючи різким рухом стерно ліворуч:

— Послабити велике вітрило! Підняти фок!

Корабель поволі підвівся з хвиль, повагався якусь мить, вітрила затріпотіли в безладді на вітрі, потім напнулись, стали опуклі, ніби каучукові, і форштевень із стогоном занурився у воду.

Це був справжній стогін, ніби стогнала людина.

І цієї миті з каюти Мартіна Стрікленда, де досі панувала могильна тиша, почувся нелюдський крик, мов там когось різали. Але люди на палубі, за стогоном форштевня, за шумом урагану, який пролітав над їхніми головами, перемішуючи океанську й небесну воду, не почули крику Мартіна Стрікленда.

* * *

Про Мартіна Стрікленда можна сказати, що він не пив води навіть у дитинстві, бо нянька, якій його довірили, домішувала в молоко йому чимало алкоголю.

Батько й мати цього навіженого персонажа тримали в той час винну лавку в Гуд Хоуп, що на річці Макензі в Канаді. Тут зупинялися весною збирачі хутра, які поверталися з півночі на собачих запрягах. У цій лавці мисливці могли знайти не тільки харчі й випивку, а й теплу ночівлю.

Джім Норман, батько Мартіна Стрікленда, замолоду займався кіньми. Займався — це м'яко сказано, бо Джім Норман, якого ще називали Дядечко Джім, займався не своїми кіньми, а чужими — ті дивовижним чином зникали у своїх господарів і вже ніколи не поверталися до них.

Під тридцять років Джім, послухавши шерифа, який, втім, був дуже прихильний до нього, вирішив «змитися» й пошукати безпечніше заняття. Так він і почав торгувати спиртним та хутром.

Мартін Стрікленд — у дитинстві його звали Кларк, а прізвище, як і в батька, було Норман — дуже мало знав про це. Дядечко Джім, хоч і став осідлою людиною, і далі зникав іноді на місяці з домівки, а повернувшись, шукав заняття переважно ночами, бо зазвичай удень він спав у Горішній кімнаті, замкнувши двері й зачинивши віконниці.

А коли господаря так подовгу не було, то хто міг займатися лавкою, як не дружина? Тому вона й віддала немовля на догляд сусідці, яка колись, при живому чоловікові, доглядала худобу, а дітей — ніколи.

Ця молоденька удовиця мала сама досить клопотів, через те не дуже дбала про чужу дитину. А бувши жінкою метикованою, відразу збагнула, що дитина гарна тоді, коли спить. І отож, готуючи їжу для немовляти, вона доливала в молоко віскі, і малюк справді, посмоктавши цієї суміші, заплющував оченята й спав мертво з ранку до обіду, а просипався тільки для того, щоб посмоктати соску.

Минули роки, немовля стало підлітком, далі дорослим чоловіком, який одного разу ледь не вбив свого таточка, утік на північ, потім повернувся на береги Макензі й зайнявся кіньми (спадковість!), бродив по землі, принаймні вздовж, якщо не вшир, від Аляски до Кейптауна, але з віскі не розлучався і, окрім віскі, не визнавав більше ніякої рідини.

16 вересня, в день урагану, як уже сказано, була задуха. Корабель наближався до екватора. Крім того, гарячий і сухий арматан так розпік стіни каюти, що вони аж горіли. Неважко уявити, як почував себе Мартін Стрікленд, загнаний під розпечену екваторіальним сонцем палубу, згадавши, що ілюмінатор та двері каюти були задраєні.

У свідомості людини існують дві антиподні концепції добра і зла, вони складають основу древніх релігій, філософій, вони ж таки створюють основи маленької щоденної філософії кожного з нас.

Для Мартіна Стрікленда добро — віскі, а зло — вода. Він не знав смаку цієї невинної рідини, зате знав, що зло — тільки вода.

Отож, ковтнувши якоїсь рідини, гадаючи, що то віскі, він схопився за живіт і почав звиватися в конвульсіях:

— Вода! Вода! Мене отруїли!

«Сперанца» вже прийняла на правий борт удар урагану й неслася по хвилях на зюйд-вест. Антон Лупан тримав стерно руками, плечима, грудьми, злившись з ним воєдино, і миттєво зважував силу кожного валу.

— Трохи змиє з нас пісок! — крикнув хтось — хтось із тих згорблених тіней, що стояли під щоглою.

Мартін Стрікленд вискочив на палубу, горлаючи: — Вода! Вода! Прокляття!

— Що сталося, пане? — крикнув Антон Лупан, борючись із валом, який рвонув стерно, намагаючись висмикнути його з рук.

— Вода! — застогнав пасажир, захлинаючись.

— Вода? Де? — стурбовано спитав капітан. — Герасіме! Піди вниз і подивись, що там таке! Постав людей відкачувати воду, й знайдіть тріщину. Давайте швидше, не можна гаяти ні хвилини.

Стерновий спустився в каюту, але дуже здивувався, коли, засвітивши сірника, не побачив ніде води.

А Мартін Стрікленд тим часом метався по палубі, нетямлячись від люті. Його не лякала неймовірна хитавиця, зате вода, що намочила його до рубця, довела до божевілля.

— Я не хочу води на борту!

Люди навіть не чули його вигуків, а ті, хто чув, не надавали їм значення і займалися своїм. Нічого не зрозумів навіть Ісмаїл, хоч саме він і мав би про щось здогадатися.

Мартін Стрікленд ступив ще кілька кроків і перечепився через бочку з водою, прикріплену до палуби біля парапету.

— Вода! — закричав він, ніби наткнувся на прокаженого, і почав розлючено гатити ногою в чіп, аж поки той вискочив і з бочки потоком шугнула вода. Мартін Стрікленд потягнувся назад і наткнувся поглядом на ще одну бочку. — Усю воду за борт! — гаркнув він і заходився бити в чіп.

У стогонах урагану ніхто не звернув уваги на його крики, а він тим часом повідкривав усі чотири бочки.

— Нема там ніякої води, пане! — повідомив Герасім, вийшовши з каюти й нахилившись до вуха капітана.

— А чому той божевільний так перелякано горлає?

— Мабуть, щось приверзлося. Та хіба це дивно, коли осушив стільки пляшок?

А барометр уже впав до межі, і, якби було куди, він падав би й далі. Зараз ніхто не міг сказати — рухається «Сперанца» чи стоїть на місці. Ураган напустився на вітрила, вітрила вигинали щогли, щогли тремтіли, натягуючи ванти, а ванти гули дивними пекельними акордами, примушуючи двигтіти палубу.

Антон питав сам себе, скільки ще витримають щогли і скільки протримаються люди. Він чув, як тріщать щогли, бачив людей на палубі, але не міг достоту усвідомити, чи вони живі, чи то їхні тіні, що прийшли замість зниклого екіпажу. Він сам опинився в якомусь дивному стані — був ніби в теперішньому часі і плавав у минулому, між хвиль спогадів, іноді похмурнів, іноді усміхався.

Бортовий хронометр показував північ, але для екіпажу це могла бути й шоста вечора, і друга або четверта ночі. Порив вітру буравом угвинтився в велике вітрило й розірвав його посередині, і перш ніж хтось устиг ослабити шкоти, вітрило розпанахалося згори вниз.

— Герасіме! — крикнув Антон. — Велике вітрило вниз!

Але раніше ніж пролунав цей наказ, екіпаж кинувся до фалів. Рея тріщала, готова поламатися й полетіти за борт.

Велике вітрило з лляного полотна мало сто тридцять квадратних метрів і сухе важило сто кілограмів. Можна собі уявити, що означає вирвати його з лап урагану, додавши до тої ваги ще кілограмів двадцять води, якої набралося полотно. Для цього досить згадати, як вириває з твоїх рук порив набагато слабшого вітру парасольку, — а в неї лише один квадратний метр.

Люди з закривавленими від мокрих канатів руками під дошкульним дощем при вітрі, що звалював з ніг, промучились не менше години, поки опустили. полотно, відв'язали його й скрутили в тюк.

Капітан врахував, що вже забракне сил підняти нове вітрило на великій щоглі, а самим стерном не можна втримати потрібного курсу. Тому, затято протримавшись якийсь час, Антон послабив стерно, і ніс корабля повернувся на дві чверті на південь. Тепер хвилі били по обшивці навскіс і, розбившись, одразу лагідно бігли вздовж, лащачись об неї.

Боротьба з ураганом тривала всю ніч, і за цей час ніхто не мав часу згадати, що він мокрий, виснажений і голодний. На світанку злива вщухла, і хоч хмари й котилися лише за долоню над щоглами, сірі й важкі, мов олово, поверхня океану посвітліла. Стомлене тіло не відчувало хитавиці корабля, вуха не чули стогону урагану, не чули свисту, з яким вітер зрізував гребені хвиль і кидав їх снопами бризок через парапет, ніби в пащу молотарки. Це був початок спокою, байдужості, після якої, мабуть, люди нарешті мали звалитися.

— Намочило нас трохи, Герасіме! — гукнув Антон.

— Так, пане! Але зважте, жодна хвиля не перелетіла через борт. Нас намочило тільки дощем і водою, принесеною вітром.

— Ну, тепер уже все! Пошли людей відпочивати!

— Ви самі підіть відпочиньте, а я постою біля стерна.

— Ні, трохи згодом. Розпорядись, хай Ісмаїл приготує гарячу страву, а вже потім приходь.

До обіду ураган трохи ослаб, а людям здалося, що він геть ущух порівняно з тим, що було спочатку.

Під вечір стрілка барометра піднялась на кілька поділок, але вночі ураган почався знову. Люди вже, здається, упокорились своїй долі, а Ісмаїл навіть почав наспівувати газелі.

Наступного дня хмари на півдні почали рідшати, бо іноді, коли корабель опинявся на гребені хвилі, подекуди виднілися латочки неба, справжнього неба! Барометр знову почав підніматися, цього разу вже не вагаючись. Але ураган зненацька знову посилився. Тепер і океан почав показувати силу, яку він потай приготував для цієї атаки. Ванти так натяглися, що вже й не дзвеніли.

Екіпаж, бачачи, що ураган не вщухає, почав і надію втрачати, що він коли-небудь вщухне. Усі були похмурі, бліді, зарослі, з запалими очима, виснажені й розгублені. Не чулося ні жартів, ні розмов, тільки час від часу лунав чийсь крик.

Але їхні біди на цьому не закінчились: вони мали заплатити важку данину океанові за майбутні спокійні дні, якщо ті коли-небудь настануть.

О дванадцятій годині, скептично глянувши на барометр, стрілка якого повільно піднімалася вгору, капітан вийшов на палубу.

— Ураган не довго вже триватиме, Герасіме!

— Дав би то бог!

Герасім хотів перехреститися, але рука так і завмерла біля лоба.

— Дивіться, пане! — закричав він злякано.

Далеко з правого боку, понад хвилями, які шалено перемішувалися, лінькувато котилася, повільно наближаючись, чорна гора води, закриваючи півнеба. Вона наближалась неквапливо, поглинаючи інші хвилі, і здавалась на цьому хаотичному океанові ласковою й рівною, мов степ.

— Усім у каюту й задраїти люк! Швидко! — крикнув капітан.

Люди побачили гору води й заціпеніло дивились на неї, вчепившись руками в парапет, неспроможні поворухнутися.

— Герасіме, іди! Вона змете все на палубі! Стерновий похитав головою:

— Не думаю, пане! Цей корабель жодного разу не приймав хвилю!

— Але ж це не хвиля, це гора! Зрозумій же і йди звідси!

Нема морехода, який, переборовши ураган в Атлантиці, не зустрів би під кінець цей страхітливий вал, цей грізний кінцевий вибух океану. Морякові, щоб урятуватися, не залишається нічого іншого, як заховатись під палубу, задраївши все за собою, або видертись на вершину щогли, сподіваючись, що вал не дістане туди й не змиє його.

Коли ця велетенська маса води звалюється на палубу, хоч вона настільки потужна, що може рознести корабля на друзки, судно занурюється в неї, а потім вода котиться далі, й воно повільно випливає вгору у вихорах піни. Так розповідають мореходи. Але чи багато їх, тих, що можуть розповісти, порівняно з тими, які вже не скажуть ніколи нічого?

Антон Лупан озирнувся.

Герасім непорушно застиг біля стерна. Мігу інстинктивно, бо ж його ніхто цьому не вчив, стрибнув на парапет, вчепившись обома руками за ванти, і вже хотів був дертися по щоглі вгору, коли побачив унизу Негріле, який докірливо й розгублено дивився йому вслід. Юнга стрибнув униз, схопив собаку за загривок однією рукою, другою обхопив щоглу та так і завмер.

Вал досяг корми «Сперанци» і ніби зупинився, вдвічі вищий за щогли, презирливо дивлячись на горіхову шкаралупу, що невідь-як опинилась на його шляху.

— Тримайся, Герасіме! — ще встиг крикнути Антон.

Далі відчув, як його кинуло на компас і він завис на канатах. Люди, ковзаючись, полетіли через палубу до носа, бо не мали змоги за що зачепитись, а вже там схопилися — хто за парапет, хто за якір, хто за люк. Мігу не втримав Негріле в руках, випустив його і побачив, що сидить верхи на щоглі, дивлячись униз, на ніс корабля, мов на дно прірви. Собака, пролетівши в повітрі, впав комусь на спину.

Усе це відбулося за якусь частку секунди. Але тривало воно для всіх довго, дуже довго, і кожен відчув, що вони летять — кормою вгору, з вертикальною палубою. Антон чітко побачив, що Герасім стоїть, стоїть ніби на підлозі, на відчиненому люкові, за два кроки нижче стерна. Потім побачив, як щогли блискавично майнули по сонцю, і зрозумів, що, опинившись на гребені цієї водяної гори, корабель знову вирівнявся, ставши горизонтально. По палубі ударив порив вітру, а потім все потонуло в піні: гора покотилася далі, а «Сперанца» провалилася в прірву, що розверзлася під кілем.

Отямившись, люди відчули палубу під ногами, на її звичному місці. Згори падала піна, мов лапатий сніг із сніжинками завбільшки з кулак.

Цей вал провіщав закінчення урагану. Після нього всі хвилі здавались лагідними, вони ніби пестили обшивку шхуни, дивуючись, що вона ще може йти своєю дорогою.

Але вітер усе ще свистів по палубі, а хвилі розхитували корабель, вимушуючи його стогнати й тріщати.

— Поламаний ватер штаг! — сказав, підбігши, Мігу.

Дивно, що поламався тільки він. Швидко опустили фок і змінили курс на зюйд-вест. Але якщо не вивільнити щоглу, то ураган таки потрощить її, коли дихне на повну силу.

Хараламб обв'язався канатами, спустився вниз, знайшов кінець ланцюга і так, повиснувши над водою, з бугшпритом над головою, промучився дві години.

Уже вечоріло, коли все було скінчено і вони знову могли поставити фок. Побачивши, що люди втомлені, мокрі, голодні, а вітер і досі сильний, капітан вирішив, що вночі вони йтимуть тільки під фоком, а решту вітрил поставлять уже завтра.

— Ну, а тепер ти можеш приготувати мені чай, Ісмаїле, — гарячий, міцний і в найбільшій чашці! — сказав Хараламб, стріпуючи з себе воду, мов собака, викупаний у річці.

Кок захоплено поплескав його по плечу:

— Дати, дати тобі найкращий чай. Ти гарний хлопець, Хараламб!

Небо на заході посвітліло, крізь хмари пробилося сонце. Антон вирішив визначити точку перебування корабля. Юнга спустився в каюту, взяв секстант і став на люкові, намагаючись утриматися при хитавиці.

— Ієремія, принеси води бігом! — гукнув Ісмаїл з камбуза.

Ієремія взяв відро й пішов до бочки біля камбуза.

— Ну й турок, — пробурмотів він згодом. — Вибив чоп і випустив усю воду. Тільки й думає про своїх дружин! — Але ось знову почувся його голос, цього разу вже не такий байдужий, як перше: — Та він що, осліп? Чи захотів, щоб ми мучились від спраги посеред океану? — А наступної миті він вигукнув уже з жахом, скликаючи людей: — Братове, нещастя! У нас нема води! Бочки порожні, геть усі!

Розпач майнув крилами у вітрилах, затьмарюючи сонце, яке поважно провістило закінчення бурі.

РОЗДІЛ XXI

ПЛАЧ ПЛОТОГОНА

Весь екіпаж заціпенів на палубі, дивлячись помертвілими очима на порожні бочки. Ніхто не міг збагнути, як це сталося, і тільки уявляли собі, що в божевільному танці урагану, коли хитавиця кидала їх від одного борту до другого і вони бились об щогли, об парапет, об бочки, прикріплені до палуби, хтось із них зачепився ногою чи плечем об чоп, вирвав його, навіть не помітивши й не відчувши, як питна вода перемішується з дощовою.

:— Подивіться, скільки води залишилось нижче чопів і зберіть її всю! — розпорядився капітан, силкуючись приховати тривогу.

Нижче чопів могло залишитись ще багато води, та, на нещастя, під час хитавиці вона майже вся вихлюпалась. Люди відв'язали бочки і, пильнуючи не пролити жодної краплі, вилили все у відра. Вдалося зібрати майже сорок літрів.

А капітан тим часом зробив підрахунки й занепокоєно побачив, що під час урагану, незважаючи на всі зусилля триматися курсу зюйд-вест, «Сперанца» відхилилась на п'ятдесят миль від морського шляху. Увечері 20 вересня корабель був у точці з координатами 4° північної широти і майже 23° західної довготи, тобто практично вони не мали шансів зустріти кого-небудь. Навігаційні інструкції передбачали для цих місць тривалі штилі. На щастя, тут передбачалися часті затяжні зливи; отже, можна було б поповнити запаси води. Але передбачення навігаційних інструкцій не завжди сповнюються, особливо тоді, коли вони потрібні!

Становище було загрозливе. Антон зібрав екіпаж і сказав:

— Хлопці, нас чекає важке випробування. У нас сорок літрів води, а дорога може тривати двадцять днів. Якщо піде дощ або зустрінемо пароплав, то буде добре. Але ми не повинні покладатися на це. Ми щойно пройшли через важке випробування. Герасім та Ісмаїл, моряки з дитинства, можуть підтвердити, що подібні урагани зустрічаються не щодня. Корабель, як бачите, не підвів нас, і ви самі поводились хоробро. Треба ще раз показати відвагу й вийти переможцями. — Капітан глянув на людей і рішуче додав: — Я не приховую, що воно набагато важче, ніж перше.

— Ми готові до всього, пане! — сказав Ієремія.

— Добре! Треба буде розподілити воду так, щоб вистачило на двадцять днів. Від цих пір норма води — одна склянка на день для кожного. Я можу покладатися на вашу силу волі, чи краще заховати воду?

Люди здивовано перезирнулись.

— Як же це так, пане? — спитав Ієремія. — Хіба ми будемо красти один в одного воду?

— Гаразд! Але коли почне мучити спрага, спокуса стане великою!

— Ми терпітимемо, скільки зможемо, а коли не буде іншої ради, то прийдемо і скажемо: «Треба сховати воду, бо інакше…»

Усі засміялись. Але вони ще не знали, які жахливі страждання чекають їх.

Наступного дня вітер, який ще віяв цілу ніч після урагану, вщух, і годині о десятій почала даватися взнаки спека. Люди одержали свою пайку води, і кожен сів на палубі, нерішуче роздумуючи: випити її зараз чи в обід? Випити всю одразу чи маленькими ковточками, щоб якомога довше було змочене горло?

— Будь що буде, — сказав Хараламб. — Навіщо отак мучитись? — І вихилив склянку.

— Друга не дати! — докірливо глянув на нього Ісмаїл.

— А мені й не треба! Правду кажучи, я зовсім не відчуваю спраги. Випив просто так.

І Герасім вилив свою склянку в бідончик, який причепив до щогли, у затінку під тентом, натягнутим над палубою. Побачивши це, інші зробили так само, бо бідончик був у кожного.

Поки що боротьба із спрагою здавалася грою.

Одразу по обіді, коли за вітром пропав і слід і океан задрімав, молочний при світі екваторіального сонця, кожен почав дивитися на бідончик жадливо.

— Гей, Ісмаїле, — сказав Хараламб, криво усміхаючись, — дивись, щоб я часом не застав тебе біля крана! Бо хоч воду й доручено тобі, це не означає, що ти можеш пити, скільки хочеш.

Кок почервонів. Хараламб не хотів його образити, він сказав просто так, жаліючи, що сам випив усю воду одразу, навіть не відчувши її смаку.

Час після. обіду минув досить легко, а коли настав вечір і небо охололо, люди здавалися жвавими й довірливими.

— Та гаразд, минеться й це. Я думав, буде важче.

Другого дня вони побачили смугу диму на норд-норд-ості.

— Пароплав! — закричав дозорець, ніби прокинувшись зі сну.

Усі кинулись до парапету. Антон схопив підзорну трубу.

— Так, пароплав! Якщо він нас помітить, ми врятовані! Можна сказати, що нам пощастило.

Через кілька годин, які минули в тривозі, на горизонті чітко, хоч і дуже далеко вирізьбився корпус корабля, що йшов курсом на зюйд-вест.

— Треба подати йому сигнал, — сказав капітан. — Бо інакше він нас не помітить і піде своєю дорогою.

Герасім узяв планку, прив'язав до неї жмут клоччя і вмочив у смолу, розчинену у нафті.

— Мігу, візьми оце, піднімись на клотик і запали.

За кілька хвилин юнга, тримаючись однією рукою за вершечок щогли, другою розмахував у повітрі палаючим смолоскипом, який густо й чорно димів. А люди на палубі стріляли залпами з рушниць. Капітан сподівався, що в океанській тиші постріли чутно до горизонту. І справді, чи то їх почули, чи побачили, за півгодини пароплав змінив курс і попрямував до «Сперанци».

— Іде! Тепер ми врятовані! — раділи люди. — Врятовані!

— Тепер я питиму воду відрами, — сказав Хараламб. — Гей, Ісмаїле, дай-но мені завдаток, бо мене мучить спрага.

— Не дати!. — передбачливо запротивився кок. — Поки не бачити бочка повна, не дати й краплі!

Рятівний корабель наближався повільно. Це було старе судно, колись трищоглове, на яке поставили машини. Замість середньої щогли височіла труба, звідки валував густий дим. У підзорну трубу на ньому видно було німецький прапор, але лише через дві години вони змогли прочитати назву — «Вотан», виписану білими літерами на носі. Трохи згодом, коли пароплав, молотячи воду лопатями, підійшов ближче, люди на палубі «Сперанци» побачили капітана, присадкуватого кремезного чоловіка. Він перехилився через парапет на юті з мегафоном.

— Хто ви такі? Що хочете?

Антон, за браком мегафона, приклав долоні до рота й закричав по-німецьки:

— Шхуна «Сперанца» з Суліни, Румунія. Ми втратили весь запас води. Ви можете дати нам бочку?

Капітан пароплава нахилився до переговорної труби, щось сказав, лопаті одразу ж почали крутитися повільніше, а кількома хвилинами пізніше обидва судна стояли борт біля борту посеред пустельного океану.

— Капітане, ідіть сюди! — гукнув з юта присадкуватий чоловік.

Матрос перекинув мотузяний трап через борт, і за хвилину Антон опинився на борту чорного від кіптяви «Вотана». Задимлене тут було все — щогли, зав'язані вітрила, стерно, люди. На вгодованому обличчі капітана піт стікав звивистими смужками, прокладаючи світлі доріжки на підборідді, а звідти на шию, під почорнілу куртку.

— Мене звати Петер Шмідт, — сказав капітан, подаючи Антонові руку. — Ви звідки йдете?

— З Гібралтара в Пернамбуко.

— І як же ви вирушили в довгу дорогу без води?

— У нас було тисяча шістсот літрів, але ми потрапили в ураган, і випадково були вибиті чопи в бочках.

— Дивний випадок!..

— Пане, — засміявся Антон Лупан, — видно, ви зазнали багато лиха, якщо такий підозріливий!

Капітан пароплава глянув на нього, потім сказав не дуже привітно:

— Гаразд, я дам вам двісті літрів, хоча…

Цієї миті двері каюти під ютом прочинились і на палубу вийшов якийсь заспаний велетень, витираючи долонею піт на шиї.

— Що таке, Петере? — спитав він. — Чому ми зупинилися?

— Та ось румунська шхуна, — догідливо відповів капітан. — Просять води.

Чоловік піднявся на ют і зупинився перед Антоном, не подавши руки й непривітно дивлячись на нього.

— Куди ви йдете? — спитав він, просвердлюючи його очима.

— Я вже сказав про це капітанові.

— Він тільки капітан, а хазяїн я!

Антон Лупан опанував себе:

— Оскільки доля екіпажу в небезпеці, я вимушений підкоритися вам, пане. Ми йдемо з Гібралтара в Пернамбуко, а звідти до Магелланової протоки.

Велетень докірливо глянув на свого капітана, ніби хотів сказати: «Бачив, Петере?», а вголос спитав, презирливо усміхаючись:

— По золото?

— Ні, пане, ми моряки.

— А що ж вам шукати на Вогняній Землі?

— Ми хочемо дослідити невідому землю між протокою Бігл і океаном…

— Бачиш, Петере! — кинув велетень капітанові. Потім обернувся до Антона: — І що ви хочете від нас? Води?.. Не дам!

— Я не можу вас присилувати, пане, але вимушений сказати, що в небезпеці життя семи людей.

Капітан пароплава стояв поряд, опустивши очі. Велетень ощирився, взявся в боки і, дивлячись на Антона примруженими очима, відповів тихо, крізь зуби:

— Тим краще! Здохніть усі тут! Буде менше на Вогняній Землі!

— Пане, прошу повірити мені! Ви йдете туди по золото, а ми шукаємо інше. Ми тільки хочемо дослідити невідому землю…

— Досить! Не дам!

Капітан «Сперанци» раптом із жахом уявив небезпеку, яка нависла над екіпажем, і, переступивши через власне серце, хотів благати милості, але раніше, ніж спромігся вимовити слово, прочитав відповідь у безжальних очах чоловіка, що стояв перед ним. Антон ошелешено спускався по мотузяному трапу, відчуваючи, як усе хитається довкола нього. Це неймовірно: сімом людям загрожувала смерть від спраги посеред океану, а людина, яка могла б урятувати їх, відмовилась це зробити.

Пароплав дав гудок, під палубою зашуміли важкі машини. Велетень стояв, зіпершись на парапет, і на його закам'янілому обличчі читалося непохитне рішення.

Наступної миті, гнаний останньою надією, єдиною рятівною думкою, капітан «Сперанци» метнувся до Мартіна Стрікленда. Якщо чоловік з «Вотана» — золотошукач, може, пасажир шхуни знає його, може, вони хоч чули один про одного, а коли й ні, то, може, поговорять інакше, своєю мовою, якою подібні люди можуть розумітися в певні хвилини життя, хоч би як вони конкурували.

— Пане, ходіть на палубу!

— Ми прибули? — Мартін Стрікленд розплющив очі.

— Ні! Ми посеред океану, і в нас нема питної води. Ідіть нагору: там пароплав, вони можуть нам допомогти, але не хочуть. Може, ви порозумієтесь із ними.

— Мені не потрібна вода. Я п'ю віскі.

Антон уже не міг стриматись. Він кинувся на нього, кров бухнула йому в обличчя, і він схопив його за барки:

— Чи ти не розумієш, негіднику, що коли ми помремо, то й тобі кінець тут, посеред океану? — І він кинув Мартіна Стрікленда у двері, мов тюк.

— Ну, ти мені заплатиш за це! — гаркнув Мартін Стрікленд на палубі.

Велетень на «Вотані» витріщив очі і скрикнув, блискавичним рухом вихоплюючи з кишені револьвер:

— Кларк Норман! Я знайшов тебе!

Мартін Стрікленд підвів очі, впізнав його і зблід.

— Шлімбах! — скрикнув він, кинувши руку до кишені.

Але не встиг вихопити револьвер, як Шлімбах випустив три кулі підряд. Капітан пароплава метнувся до нього й схопив за плечі, силкуючись відірвати від парапету. Мартін Стрікленд із спотвореним гримасою обличчям сховався за щоглу, дістав револьвер, прицілився і тої ж миті, коли Антон Лупан метнувся вибити в нього зброю, натиснув на спуск. Куля впилася в парапет пароплава.

Шлімбах заревів, смикнувся з рук капітана й перехилився через балюстраду в витягнутим револьвером. У повітрі над обома палубами засвистіли кулі. Почувся дзенькіт розбитого скла, велетень зарепетував:

— Дослідники! Невідома земля!.. Бачив, Петере, кого ти хотів урятувати?

Антон таки схопив Мартіна Стрікленда за руку і, крутнувши її, повалив його долі.

— Досить! — крикнув він до Шлімбаха. — Якщо маєте що ділити, то з'ясовуйте це між собою, а не наражайте на небезпеку інших!

На «Вотані» кілька моряків разом з капітаном вгамували розперезаного велетня.

— Я чекаю тебе в Пунта-Аренас! — репетував той, метаючись у їхніх руках. — Чуєш, Нормане? Готуй шкуру, я її продірявлю, якщо тебе не з'їдять тут риби.

— Чекай, Шлімбах! Я давно хочу зустрітися з тобою! — крикнув у відповідь Мартін Стрікленд.

Пароплав дав довгий гудок, щоб перекрити голоси. Гуркіт машин подужчав, лопаті жвавіше замолотили воду. Шлімбах уже нічого не міг почути, але Мартін Стрікленд з спотвореним обличчям, з скляними очима кричав і далі, поки його тягли до каюти:

— Я відплачу тобі за все! Чекай, я в боргу не залишусь!..

«Вотан» важко віддалявся на зюйд-вест, залишаючи над водою важку смугу диму.

У сутінках пароплав зник за горизонтом, згодом розвіявся й дим. «Сперанца» залишилась самотня серед пустельного океану.

* * *

На четвертий день спрага почала доймати людей нестерпно. Вони терпіли її без нарікань, майже в усіх почало розпухати горло, аж важко було їсти. Кожен ковток завдавав стільки мук, що легше було «не їсти, а терпіти, крім спраги, ще й голод.

Зморені екваторіальним сонцем, яке опівдні висіло над головою, виснажені, бо слабкість висотала їхні сили, люди тинялись, мов тіні, спускалися в каюти, шукаючи місця, Де б сховатися від спеки, але під палубою було ще задушливіше.

І після якоїсь години мук вони знову повертались на палубу й марно виливали один одному на голови відра забортної води. У перші хвилини їм ставало легше, а потім муки починалися знову, ще нестерпніші.

І щоб їм було ще гнітючіше, а майбутнє стало безпросвітнішим, довкола корабля почали роїтися акули, ніби відчуваючи наближення бенкету.

Минали дні, пропечені спекою, зрідка схоплювались короткі спалахи вітру, але на горизонті не видно було порятунку. Часом вони бачили якусь імлу, але марно сподівались, що то дощові хмари або пароплав. Ісмаїл пильно оберігав воду, хоч ніхто жодного разу не намагався випросити більше, ніж належало понад встановлену норму. На жаль, навіть її вже майже не можна було пити. Вода від спеки застоялась, стала затхлою, рудою, набула кольору й запаху гнилого болота.

Негріле теж мучився разом з людьми. Простягнувшись на палубі під оманливою тінню тенту, він важко дихав, іноді зводив очі її лагідно дивився на людей, ніби хотів сказати, щоб вони не переймались його стражданням. Час від часу хтось зласкавлювався над бідолахою й виливав на нього відро води. Собака задоволено скавчав, а очі ставали промовистіші, ніж людські слова.

Одного разу Негріле став біля парапету, болісно заскавчав і затремтів, мов від холоду.

Мігу підійшов і став біля нього на коліно.

— Що, Негріле, що, мій любий? Тобі важко? Потерпи, ось виплутаємося ми з цієї халепи, і я тобі принесу повне відро води!

— Дай йому спокій, хлопче, та й сам себе не муч! — докірливо кинув хтось хрипким голосом.

Мігу підвівся, ладен розплакатися. Потім, щось надумавшись, пішов до Ісмаїла.

— Дядьку Ісмаїле, дайте, будь ласка, мою завтрашню порцію води, бо помре собака, а я клянусь, що для себе не попрошу!

Негріле глянув йому вслід, глянув на океан, ступив крок назад, затремтів, гребонув палубу кігтями і враз, перш ніж хтось устиг його зупинити, метнувся через парапет.

Люди кинулись до борту, забувши про спрагу й про втому.

Собака жадібно пірнув у хвилі, але за мить підняв голову вгору, злякано й спантеличено випльовуючи солону океанську воду. Але це купання все одно видалось йому приємним, бо він почав швидко й весело плавати, віддаляючись від корабля.

— Негріле!.. Назад!.. — закричав Мігу.

Раптом, уже метрів за п'ятдесят від корабля, Негріле різко повернув і метнувся назад зі швидкістю касатки.

Видно було тільки його голову й чорний хвіст, що розпластався на хвилях, мов спина якоїсь океанської тварини.

Позад Негріле з'явилась якась сіра тінь, а за нею метнулися з десяток інших.

— Дядечку Ієреміє, врятуйте його!

Перша акула була вже за кілька метрів від Негріле, коли Ієремія спокійно, як це вмів тільки він, вистрілив. Сіра спина зметнулась, бризнувши краплями води й крові. Кілька акул, що мчали ззаду, зникли в глибині, майнувши хвостами над хвилями.

— Стріляйте, дядечку Ієреміє, дивіться, вони ж схоплять його!

Ієремія вистрілив ще раз, перелякавши акул, які почали метушитися довкруг плями крові. Негріле швидко плив, прищуливши вуха, ніби його гнав не страх, а радість.

— Ви тільки гляньте на нього, чортяку, він, здається, сміється! — сказав Ієремія, прицілюючись у третю акулу.

— Викинути трап! — наказав капітан. — Хай хтось спуститься й схопить його.

Герасім і плотогон кинулись до борту, але їх випередив Мігу:

— Дозвольте мені, дядьку Герасіме!

— Не можна, хлопче, це небезпечно!

— Але ж це мій собака!

Собака був уже метрів за двадцять, Мігу завис над водою, тримаючись однією рукою за трап, а другою готовий схопити пса за загривок, коли раптом з'явилися ще дві зграї акул — одна праворуч, друга ліворуч.

— Пане, беріться за тих, що зліва, а решту залиште мені! — крикнув Ієремія, піднімаючи мушкет.

Два постріли гримнули одночасно, по воді розпливлися криваві плями. Живі акули вдарили хвостами, шукаючи своїх убитих родичів. Негріле підстрибнув у воді, тої ж миті тремтячі пальці хлопця схопили його за шкіру. І тут почувся голос Антона:

— Стережись, Мігу!

У воді метрів за п'ять від трапа блиснула спина однієї акули. Їй треба було зробити тільки стрибок, щоб потягнути в глибини і Мігу, і Негріле.

Хлопець повернув голову, побачив небезпеку за крок від себе, напружив усі сили й кинув собаку, мов мокрий мішок, через парапет, а сам лише встиг підтягнутися на руках — і залишив у пащі океанського розбійника чоботи, які сковзнули з ніг.

Коли люди, ще не отямившись від жаху, нахилились через парапет, чоботи й акула зникли в глибині океану.

Мігу витирав піт з чола, аж тепер розуміючи, з якої небезпеки він виплутався. Потім, оговтавшись, нахилився до Негріле й почав гладити мокру шерсть, зайшовшись болісним плачем.

— Ну годі, хлопче, досить плакати, адже ніхто не помер! — спробував заспокоїти його стерновий.

Від камбуза підійшов Ісмаїл, несучи миску і склянку води.

— Ну добре, Негріле, якщо спрага, то чому не прийти не взяти вода? А якби тебе з'їсти акули?..

Негріле заскавчав, ніби йому стало соромно і він повністю визнає свою провину…

Через тиждень на палубі вже не чулося розмов, жартів, сміху. В обід люди важко приходили до їдальні, де виснажений Ісмаїл тремтячими руками наповнював склянку смердючою водою з бака, яку вони випивали одним духом.

— А в нас, брате, — сказав якось Ієремія, — зараз починаються осінні дощі!

Його двоюрідний брат здавлено застогнав, потім у побляклих очах з'явилась іскорка життя і він спитав упалим голосом:

— А хіба хліб уже зібрали?

— Ого! Люди вже орють на зяб…

Хараламб звівся на лікоть і подивився кудись далеко, ніби в інший світ:

— Кажеш, починаються осінні дощі? І вони промочують так, що аж дригониш від холоду? Не може бути, Ієреміє! Нема дощів на землі!

Молочно-біле небо стікало в океан і аж шипіло при цьому. Довжина й висота зникли, обшир не мав виміру, і навіть нерухомий корабель ніби втрачав знайомі обриси, розтоплюючись у довколишній голубуватій лаві. Щогли диміли, чорніли, розповсюджуючи запах смоли, і ось-ось мали перетворитися в попіл. Цілі години підряд на палубі не було анінайменшого руху, зате в океані, не потривоженому найменшим брижем, схожому на розплавлений степ, так спокійно і так терпляче ходором ходили акули, що можна було зсунутися з глузду. Вони, мабуть, не могли знайти іншої здобичі, тому чекали тільки цієї, впевнені в недалекому бенкеті.

Крістя Бусуйок похитав головою, подивився на океан, на акул, потім закинув голову й пробіг поглядом по щоглах, вершечки яких диміли в розплавленому небі, підійшов до великої щогли, обхопив її руками, припав обличчям до гарячого дерева, погладжуючи його, цілуючи обпаленими губами, і почав молитися, ніби читав літанію:

— Ой смереки мої, мої гордовиті горянські сестри!.. Ох лісе мій, лісе мій любий!..

І, примовляючи отак, голосом, що аж краявся від суму, плотогон гладив і цілував дерево, з яким разом він пройшов довгу дорогу, опускаючись дедалі нижче біля нього, аж поки став на коліна та так і завмер, обхопивши щоглу руками…

На тринадцятий день цієї муки, коли вже майже ніхто не міг триматися на ногах, капітан визначив, що «Сперанца» знаходиться майже на 26° на захід від Грінвіча, а це означало, що тут є постійна східна течія, бо інакше вони не пройшли б без вітру майже 180 миль.

Дрейф виніс їх майже на морський шлях, і хоч на горизонті поки що не було ні вітрила, ні диму, тепер уже не могла не трапитись допомога. Антон Лупан пожвавішав і вирішив підбадьорити й людей.

— Хлопці, нам треба протриматися ще день-два, і я клянусь вам, ми будемо врятовані!

— Пане! — сказав Герасім другого дня під обід. — Ідіть подивіться, що це таке! Коли були хмари, ми казали, що то кораблі. Цього разу я бачу хмари, бачу їх чітко, але, може, це корабель!

Закінчились міражі! Це були хмари, справжні хмари, вони пливли з півдня, затягуючи небо, готові вилитись на океан.

І коли через півгодини почався дощ, люди задерли голови, сміючись, плачучи, і, спраглі та щасливі, ковтали краплі води впереміш із сльозами.

— Тільки б він не перестав! — сказав Мігу, закинувши голову і заплющивши очі. Сорочка в нього була розстебнута на грудях, щоб дощ падав на виснажене тіло.

— Не турбуйся: коли він уже почав іти, то йтиме цілі дні! — заспокоював його Антон, сп'янілий від дощу, як і всі.

Негріле теж ловив дощові краплі, висолопивши язик.

— От бісів собака! — позаздрив Ієремія. — Він спритніший, ніж ми всі! Він своїм язиком за годину збере ціле відро води!

Дощ справді тривав багато днів. Вітер, який приніс його, повернувся на три градуси на південь, і капітан не мав анінайменшого сумніву, що це південний пасат, який часто переходить екватор, залітаючи в чужу зону. «Сперанца» пішла своїм курсом, на зюйд-вест, і знову долала понад сто миль на добу.

5 жовтня вранці в розривах хмар з'явилося сонце. Мігу встиг заміряти його, і розрахунки підтвердили, що шхуна саме цієї миті переходила екватор у точці 29-го меридіана на захід від Грінвіча.

За морськими традиціями, Ієремію, Крістю Бусуйка, Хараламба й Мігу, моряків-новачків, слід було б викупати в бочці з водою. Але оскільки дощ лив мов з відра, то ще одне купання зайве.

— Відтепер ви вже справжні моряки! — сказав Антон. — Ви подолали майже всі труднощі на морях і океанах…

— Як це майже всі, пане? — запротестував Хараламб. — Ми подолали бурю і шторм, піратів Безбородого, билися з маврами, стали на прю з арматаном, терпіли спрагу й спеку… Про які випробування ще…

Але не встиг він закінчити, як величезна блискавка, вихопившись із самісінької серцевини хмар, що аж заклекотіли, розпустилася сувоєм на все небо.

— Святий Ілля теж перейшов екватор! — розсміявся Ієремія.

Блискавки й громи, які одразу вдарили після неї, не вщухали вже до вечора, виповнюючи обшир вогнями й вибухами, мов на полі бою.

Екваторіальне повітря перенасичене електричними зарядами, і коли спалахує одна блискавка, вслід за нею вибухають інші. Немало кораблів зникали безслідно, вражені тут блискавками. У Ріо-де-Жанейро, приміром, ішов з зерном американський корабель. Через два тижні Антон Лупан прочитав у газетах, що «Алерт» не перейшов екватор: у нього вдарила блискавка, і він потонув.

Екіпаж «Сперанци» теж наражався на цю небезпеку. Океан аж кипів від блискавок, що падали у воду, мов дощ, перемішуючись із справжнім дощем.

З-поміж усіх небезпек, яких вони зазнали, ця — найстрашніша, бо навіть не здогадуєшся, котра із блискавок якої миті принесе загибель.

— А ви не є страшно? — спитав кок капітана, який стояв біля стерна.

— Ні, Ісмаїле. Корабельне дерево не дуже притягує блискавки.

Під вечір колотнеча трохи втихла, а тільки-но запала ніч, океан спокійно заснув. Вітер віяв рівно й сильно.

Тепер вони впевнено йшли до берегів Бразілії з постійним і невтомним південним пасатом, який дув чотири дні підряд. О першій ночі на п'яту добу дозорець вигукнув:

— Прямо по курсу маяк!

Це був маяк на мисі Олінда, за яким невдовзі мав з'явитися маяк Пернамбуко, так давно жданий порт… Атлантика залишилась позаду, а разом з нею й п'ятдесят днів після виходу з Гібралтара.

РОЗДІЛ XXII

ВЕСНА В БРАЗІЛІЇ

Сонце на смарагдовому небі вимушувало іскритися океан, який залишився позаду — егей, Океане, про що думаєш?! Над щоглами ширяли альбатроси, а над самісінькою водою пронизливо пищали білі чайки. Берег Бразілії виднівся попереду довгими терасами, що тонули в барвистій зелені.

Капітан стояв на носі, зіпершись на парапет, і дивився з незбагненним сумом на берег. Він перейшов Атлантику, сповнив частину своєї давньої мрії, а зараз ніби нічого й не перешкоджало сповнити її до кінця. Найважливіше, що він нарешті недалеко від П'єра Ваяна і зустріне його незабаром на цьому березі Америки. Проте на обличчі капітана не читалася радість.

Негріле сором'язливо підійшов до нього, зіперся на парапет і почав вдивлятися в берег, принюхуючись до повітря. Але, мабуть, одразу ж зрозумів, що це інша земля, і сумно простягнувся на палубі.

Антон Лупан зітхнув. Негріле глянув на нього і тихо заскавчав.

Герасіма обсіли якісь думки, він довго вагався, але нарешті таки зважився й підійшов до капітана.

— Пане, я хотів би вас щось спитати!

— Що сталося, Герасіме? — замислено обернувся до нього Антон.

Весь екіпаж був на палубі. Стерновий глянув на людей, знову завагався, здвигнув плечима й заговорив якимось незвичним для нього тоном:

— Я хотів би спитати вас, пане, якщо ви не розсердитесь, чому ми не взяли її?

— Кого, Герасіме? — зблід капітан.

— Аднану?! — вигукнув Мігу — і не знати, спитав чи ствердив.

Капітанове обличчя з блідого набуло кольору червоного ліхтаря. Силою волі Антонові вдалося приборкати хвилювання. Він зобов'язаний відповідати за долю екіпажу і в погожу годину, а не тільки в шторм. Тому відверто глянув у вічі стерновому й сказав, намагаючись погамувати калатання серця:

— Ми не взяли її, Герасіме, з багатьох міркувань…

— З яких же саме?

— Передовсім я боявся, щоб не було нарікань…

— Ми не нарікали ніколи! — майже водноголос вигукнули всі.

Капітан похитав головою, усміхнувся і сказав, зумисне відвернувшись:

— Хтось із вас назвав її сиреною, котра, мовляв, прийшла вивести нас на манівці.

— Ця дурна голова помилятися! — опустив очі від сорому Ісмаїл. — Я просити вибачення!

— Нема за що, Ісмаїле! Ми вирішили, що кожен може мати власну думку. А втім, так само думав не ти один… Але й це ще не все. Одного дня вам здалося б, що Аднана не дуже старанно виконує роботу, що вона зробила щось не так, як усі…

— Та де там! — підскочив Крістя Бусуйок, який знову заговорив після тривалого мовчання. — Ми навіть не дозволили б, аби вона бруднила руки такими справами…

— А ви гадаєте, їй приємно було б бачити, що ви з нею панькаєтесь, ніби з принцесою? — спитав капітан. — Слухайте, що я вам скажу! Спершу, може, все й добре було б, але згодом почалися б нарікання й невдоволення. Навіть Мігу набридло б бачити, що вона весь час носить його одяг.

— Ніколи, пане! — так гаряче вихопився юнга, що всі аж здивовано глянули на нього.

Антон помовчав трохи, потім, затинаючись, сказав:

— Але зараз, через два місяці, якщо ви справді вважаєте, що ми помилились, залишивши її в Марселі, то ми можемо спокутувати свою провину.

— Як, пане?

— Викличемо її каблограмою, і вона нас наздожене у Монтевідео або в Ріо-де-Жанейро.

— А це можливо? — спитав Герасім, силкуючись приховати радість. — Поки одержить каблограму, поки сяде на пароплав… А гроші?

— За гроші вона може не турбуватися. Банк видасть їй наші гроші у Марселі, а решта все буде значно швидше, ніж ви думаєте. Каблограму вона одержить наступного дня після відправки.

— Чудасія!

— Потім сяде на пароплав, і поки ми прийдемо в Монтевідео, вона вже буде там. Ну, добре! — підсумував капітан. — Прийдемо в порт, одразу пошлемо депешу в Марсель… А зараз — усі по місцях! Мігу, швидко підняти бразільський прапор!

Юнга миттю подався до щогли, присоромлений, що забув про свій обов'язок. А коли вже спускався, його вухо вловило якесь дзижчання — глибоке й безперервне.

Люди теж почули його — воно пересилювало далекий гул порту й рокіт моря.

— Що це таке? — спитав Ієремія.

Антон теж спантеличено прислухався до нього, аж раптом згадав книжку Дарвіна і все збагнув.

— Це лісові комахи, Ієреміє.

— Та невже комахи можуть здійняти отакий шум?

— Так, бо їх мільярди на кожному кроці в лісі. Звісно, в них голос не бугая, але коли їх збирається стільки…

— Ой лишенько! Це ж можна збожеволіти, якщо трохи поживеш тут!

За півгодини, коли годинник на митниці вибив дванадцяту, шхуна кинула якір у порту Пернамбуко, подалі від вантажних кораблів, так що її можна було сприйняти за яхту, яка плаває тільки для задоволення свого господаря.

Тільки-но корабель пришвартувався, капітан навіть не переодягнувшись, як це він робив завжди в новому порту, доручивши Герасімові владнати справи з медиком, з поліцією та з митниками, бігдем подався в контору порту. Однак його чекало розчарування: «Есперанса» не заходила в порт Пернамбуко, але — слава богу! — вона не значилась і в списку жертв корабельних катастроф.

Антон вирішив, що його друг іде до Байї, або до Ріо-де-Жанейро, або навіть до Монтевідео, не маючи потреби заходити в усі порти вздовж східного узбережжя Америки.

«Сперанці» теж нічого було затримуватись тут, і капітан вирішив перед відходом зробити тільки одне.

Тож невдовзі він стояв на пошті перед віконечком, де приймають каблограми, і писав тремтячою рукою: «Візьми гроші в банку. Сідай на перший пароплав. Чекаємо в Монтевідео».

Потім трохи повагався і замість свого імені поставив: «Екіпаж «Сперанци».

Антон Лупан повертався в порт і думав по дорозі про шлях каблограми через паралелі й меридіани, через Гібралтар, через Балеарські острови, аж до майдану канатників, де зараз падали каштани. А друга думка водночас летіла на південь, до берегів Аргентіни, куди його вів, теж наполегливо, наказ з великої книги дружби…

Антон ще здалеку побачив «Сперанцу», яка стояла біля пристані, похитуючись на швартових. Але враз зупинився. На палубі відбувалося щось незвичайне. Що ж то може бути?

Капітан побіг, перескакуючи через кілька сходинок, пробіг перед яхт-клубом, перетнув навкіс пристань і знову зупинився здивований: якийсь матрос натирав компас, а весь екіпаж крутився біля нього…

Антон придивився і враз відчув, як у нього під ногами попливла земля, — в такому стані він опинявся тоді, коли океан і небо міняються місцями. Якась дивна сила вирвала його з цієї хитавиці й кинула на край пристані, до трапа.

— Аднана?!

Він не кликав, він запитував.

Вони стояли за п'ять кроків одне від одного, він — на краю пристані, вона на палубі, біля стерна, і ніхто з них не зважувався ступити на трап.

— Коли ти прийшла? — спитав капітан.

Вона приклала руку до грудей отим ніжним жестом, яким зачарувала його вперше:

— Я?.. Уже чотири дні тут…

— А як же ти перейшла океан?

Аднана скинула брови, здивована таким запитанням:

— Он на тому кораблі.

— А батько? Вона опустила очі:

— Він помер через тиждень, як ви пішли…

Дівчина замовкла під гнітючим тягарем, і Антон, не знайшовши інших слів, спитав:

— А пекарня?

— Її забрала пані Флоріон: вона пообіцяла мені тримати фірму «Сперанца».

— А гроші на дорогу?

— Я прийшла сюди не пасажиром першого класу: найнялася допомагати на кухні. А звільнилася годину тому, коли побачила… — І враз схаменулася — Може, я поспішила? Спершу треба було спитати… Ви приймете мене до свого екіпажу?

Антон Лупан відповів швидко, від щирого серця, забувши на мить, що він капітан корабля, а екіпаж слухає кожне його слово:

— З розкритими обіймами, Аднано!

— Нарешті ви повірили в мене? — спитала вона, ледь іронічно всміхаючись. — Ти вважаєш, я буду гідним матросом?..

— Якщо ми вже тебе покликали…

— Як це ви мене покликали?

— Послали сьогодні каблограму… Тобі ніхто про це не сказав?

Плечі в неї затремтіли, вона нахилилась і відчула, що може впасти через трап, який стояв між ними, мов бар'єр.

— Отже, ти мене приймаєш? — перепитала вона, кусаючи губи.

— Так, Аднано!

— З розкритими обіймами?

Він кивнув головою, боячись, що може сказати ще щось.

— Ну то розкривай їх! — гукнула Аднана, кидаючись на трап.

Ісмаїл на носі мовив, піднявши палець:

— Якщо Магомет не йте до гори, то ця гора йти до Магомет!

— Та досить, тобі, турку, з твоїми примовками! — накинувся невідь-чого на нього стерновий. — А ви всі чого тут стали? Ану не гайте часу: беріть речі і переносьте в трюм!

Аднана опинилась в обіймах капітана, ніжна, юна, лагідна, і тихенько плакала, але слізьми солодкими, теплими. Слізьми щастя!

У Бразілії буяла весна!

РОЗДІЛ XXIII

КОНКУРЕНЦІЯ З ПРЕЗИДЕНТОМ УРУГВАЮ

Весна в Бразілії була прекрасна того дня, коли прийшла Аднана. Другого дня вони помітили, що повітря тут вологе й гаряче; воно сприяє тропічній рослинності, викликаючи до життя її чарівні сили й покриваючи землю важкою запоною зелені, якій радіють комахи та інша різна живність.

Але вже з першого вечора екіпаж «Сперанци» почав відчувати, що їм треба перемінити клімат.

Екіпаж два дні працював без передиху — завантажував воду, продукти, особливо фрукти й овочі, яких тут було досить, і третього ранку шхуна вже йшла курсом на Ріо-де-Жанейро… Вітер весь час віяв з півночі і разом з теплою течією допомагав «Сперанці» долати щодня сто сорок — сто вісімдесят, а іноді навіть двісті миль.

Шхуна йшла за п'ять-шість миль від берега. Майже щодня після обіду небо затягували хмари, і одразу цілу годину або й дві згори звалювались потоки води. Коли вщухав дощ, так само раптово, як і починався, небо виповнювалося яскравим світлом і здавалося ще чистішим та голубішим, ніж раніше, а над лісами здіймалася, ніби з величезних казанів, пара.

Антон Лупан знав із книжок, прочитаних перед мандрівкою, що в гарячому повітрі тропіків дощі — звичне явище, вода швидко випаровується. Тому й потрібні тут справжні потоки, щоб обдурити спеку й напоїти ліси.

З палуби «Сперанци» вода теж випаровувалась швидко, здіймаючись стовпами вздовж вітрил.

15 жовтня шхуна ввійшла в порт Байя. Антон знову був розчарований, дізнавшись, що «Есперанса» не заходила й сюди. Нічого про неї не знали і в Ріо-де-Жанейро, куди «Сперанца» прибула двадцять першого числа. Очевидно, П'єр пішов прямо на Монтевідео.

— Підняти якір! Підняти вітрила!.. На південь, Герасіме!

Вони йшли вздовж берега, як і досі, аж до острова Сан-Себастьян, звідти повернули на Санта-Катеріна — цього разу залишивши землю далі, праворуч, а самі повністю довірились океанові.

У бортовому журналі відзначено, що 25 жовтня на острові Санта-Катеріна капітан вирішив почистити й пофарбувати дно корабля, бо водорості стали причиною того, що «Сперанца» відчутно втратила хід.

— Пора побрити бороду, Герасіме! — сказав Антон начальникові команди. — Краще нам згаяти день тут, аніж два тижні в дорозі до Монтевідео.

— Так, пане, але ж це нам обійдеться в кругленьку суму!

Капітан засміявся, ляснувши його по плечу:

— А може, не коштуватиме жодного сантима?

— Тоді я скажу, що ви вмієте робити чудеса, пане!

«Сперанца» зайшла в протоку, яка відділяла бразільський берег від острова Санта-Катеріна, і поволі пішла вперед під берегом, аж перед селом Дон-Мігело капітан вирішив, що тут саме те місце, яке йому потрібне. У глибині невеличкої бухти капітан узяв стерно праворуч, корабель тихенько повернув і пішов до суші, на подив і острах екіпажу, аж поки заскрипів під кілем пісок.

— Ми сіли на мілину! — вигукнув Герасім.

— Саме цього я й хотів! — відповів капітан. Сонце недавно зійшло, а як показують морські таблиці, саме о цій порі морський приплив сягає найбільшої сили. Трохи згодом шхуна, підперта, щоб не впала на бік, стояла рівна й ніби перелякана, днище її вийшло з води, а океан тим часом відкочувався, залишаючи позад себе струмочки.

Пройшовши моря Чорне, Егейське, Середземне, Червоне й Атлантичний океан, набравши на обшивку силу-силенну водоростей та скойок, корабель мав жалюгідний вигляд, — зараз він був схожий на велетенську морську тварину, викинуту на берег.

По перекинутому через борт мотузяному трапу люди спустились на пісок і почали чистити обшивку, засмоктану скойками й водоростями. Кілька рибалок, які збирали устриці, прийшли допомогти морякам.

Мушлі, які влипли в днище, не можна було відірвати просто так, але спеціальне долото з роздвоєним лезом супроти них — мов зараз танк супроти людей. Під ним водорості й молюски відскакували, залишаючи чисті дошки — ніби щетинисте обличчя під бритвою перукаря.

До десятої години «Сперанца» позбулася паразитів, які лежали гнилою купою обабіч неї. Тепер добре було видно, який важкий баласт тягала за собою бідолашна шхуна.

Днище не потребувало ремонту, його слід було тільки пофарбувати. Екіпаж узявся до роботи, і до дванадцятої години, коли вода почала знову підніматися, свіжопофарбована шхуна блищала на сонці, мов новенька.

Перед вечором вони нанесли ще один шар фарби і відтак закінчили причепурювання.

Наступний приплив мав бути лише вранці.

Цієї ночі екіпаж спав на палубі, мов на підводі, розпряженій обіч дороги, а вранці, незважаючи на всі страхи, корабель грайливо похитувався на воді протоки, ніби радіючи, що позбувся брудного шлейфа. Розрахунки капітана були точні, відтак він міг записати до своєї бухгалтерської книги велику суму зекономлених фунтів стерлінгів.

— А якби приплив був низький, ми так і залишились би в Дон-Мігело? — спитав Герасім з запізнілою тривогою.

— Саме так! — визнав капітан. — Тому я точно вибрав день, коли приплив зростає, а не спадає. Вчора сонце збіглося з місяцем, тому приплив був найвищий, це добре відомо.

І справді, океанські води напливають на берег двічі за двадцять чотири години, створюючи припливи й відпливи, які, з одного боку, викликаються обертанням землі, а з другого — дією місячного й сонячного тяжіння. Якщо ці два небесні тіла опиняються в збігу або в протистоянні, їхня магнетична сила об'єднується і піднімає океанські води.

Від Дон-Мігело вони пішли далі, так само під берегом. Через два дні «Сперанца» ввійшла в територіальні води Уругваю, і на носовій щоглі був піднятий прапор цієї країни.

Тепер на палубі знову все блищало, канати не валялися купами, мідь натиралася тричі на тиждень, а екіпаж не забував голитися, прасувати одяг і прати білизну. Щоранку на палубі знову з'являлося простирадло Аднани, і дівчина зав'язавши в вузол волосся на голові, заводила вивезену з Сірії пісню, яка свого часу викликала стільки побоювань.

З очищеним від водоростей і свіжопофарбованим днищем шхуна щодня протягом тижня робила не менше ста п’ятдесяти миль і другого листопада кинула якір у Монтевідео — набагато раніше багатьох пароплавів, які вийшли разом з нею з Ріо-де-Жанейро.

«Есперанси» не було й тут. Невже П'єр, не заходячи в жоден порт, пішов просто до протоки, в Пунта-Аренас? Це здавалося незбагненним Антонові.

Та хоч би там як, він вирішив іти далі вздовж материка, щоб обстежити всі порти і затоки на шляху.

І все-таки, за його розрахунками, Монтевідео — останнє місце, де можна відповідно підготуватися до важких випроб у протоці. Треба було запастися теплим одягом для всіх, поставити пічки в каютах. Мартін Стрікленд, який мав оплачувати всі витрати, підписав чек без вагань.

— Де ваш кок, Ганнібал чи як там його звати? — спитав він, підписавши чек.

— Ісмаїл, — відповів Герасім, який мав зробити всі покупки, і, вийшовши на палубу, гукнув: — Ісмаїле, тебе кличе твій пан!

Але Ісмаїла не було. Він у новому тюрбані з індійського шовку в цей час гордовито ходив по вулицях міста. Хоч тут і була велика мішанина націй, а відтак і мішанина найрізнішого одягу, тюрбан був занадто незвичний для Латинської Америки, щоб його не помітили. Отож за годину кок «Сперанци» вів за собою усіх роззяв і волоцюг Монтевідео, які хотіли повеселитися задарма.

У супроводі цієї галасливої, веселої й безтурботної зграї Ісмаїл вийшов на невеличкий залюднений майдан.

— Прошу, сеньйори, починається аукціон! — вигукнув з низенької естради якийсь кабальєро з чорними вусиками, розмахуючи над головою велетенським капелюхом.

Цей кабальєро говорив чистісінькою іспанською мовою, яку Ісмаїл чув у Валенсії, в Аліканте і в Барселоні. Кок «Сперанци» проштовхався крізь натовп аж до нього, зачарований клекочучою музикою мови продавця.

— Прошу, ефенді! — вигукнув той люб'язно, побачивши тюрбан, що височів над натовпом. — Гляньте, ефенді, яка дивовижа! Ось машина, яка співає будь-якою мовою.

Ісмаїл, побувавши в багатьох портах, знав шахраїв усіх націй, тож похитав тюрбаном, мовляв, мене на полові не проведеш, і ступив крок уперед, вирішивши, будь що буде, засміятися просто в вічі шарлатанові.

— Сеньйори! — вів тим часом той далі. — Оскільки серед нас є справжній син пророка, дозвольте, хай на його честь моя дивовижна машина заспіває ніжну мелодію з берегів Босфору!

Кабальєро нахилився до столика на естраді й почав крутити ручку дивної машини, виставленої на продаж.

— Це, сеньйори, останній винахід пана Едісона, з великими труднощами доставлений сюди з Філадельфії. Досі пан Едісон зробив їх лише п'ять — одну для президента Сполучених Штатів, другу для королеви Англії, третю для папи римського, четверту для турецького султана. П'ята, як самі бачите, — ось вона, перед вами. А зараз, сеньйори й сеньйорити, помовчте і послухайте голос фонографа.

Кок уже опинився біля самісінького стола. Кабальєро узяв із скриньки продовгувату картонну коробочку, обережно дістав з неї жовтуватий циліндр, ніби сувій воску, і закріпив його на валикові, що витикався зсередини машинерії. Потім натиснув на важіль, підсунув до сувою воску щось схоже на годинник, з нього висунулась велика лійка, завбільшки з капелюх кабальєро, згорток почав обертатися, і наступної миті…

В Ісмаїла підкосились ноги. Стамбул був далеко, це він знав добре, бо відплив звідти майже дванадцять місяців тому, але зараз йому здалося, ніби Середземне море і океан — то тільки сон, а він проснувся вдома, у затінку кипариса, під ніжні звуки газелі, яку наспівує Лалель.

— Сеньйори! — сказав кабальєро. — Це справжня східна газель, пан Едісон спеціально записав її на прохання султана!

Може, хтось із присутніх і засумнівався в щирості його слів, але Ісмаїл знав цю газель, знав він і те, що так ніжно й чарівно міг співати тільки голос із берегів Босфору. Якусь часину кок стояв заціпеніло, витріщивши очі на скриньку.

Ісмаїл, хоч і був у полоні чар, вирішив вивести все на чисту воду.

— Це є шахраювати! — сказав він, силкуючись говорити мовою кабальєро і калічачи її, як і всяку гяурську. — Нема ніякого шахрайства, сеньйори. Машина пана Едісона — справді велике диво. Хто не вірить, може підійти й побачити.

Кок вискочив на естраду, підозріло заглянув під стіл, потім подивився зверху, оглянув фонограф з усіх боків, постукав по ньому, всунув носа в трубу, потім сказав, усе ще сумніваючись:

— Заспівати ще газель!

Ні, це не шарлатанство, а справді диво, бо голос лунав з коробки, чисто розливаючись над майданом.

— Скільки коштувати? — спитав кок, уже нічого не тямлячи.

— Починається аукціон, сеньйори! Торги починаються з десяти песо! Десять золотих песо за машину пана Едісона!

По натовпу прокотився глухий гул. За десять песо можна було купити найчистокровнішого коня.

Запала коротка мовчанка, впродовж якої Ісмаїл намагався перевести десять песо у франки, драхми або в турецькі ліри. Та не встиг він нічого підрахувати, бо якийсь кабальєро в поношеному одязі гордовито ступив крок наперед.

— Одинадцять, сеньйоре! — вигукнув він, піднявши ціпок.

— Дванадцять! — вихопився кок, відкинувши підрахунки.

Люди повернули до нього голови, здивувавшись ще дужче.

— П'ятнадцять! — пролунав гордовитий голос.

— Двадцять! — видихнув кок, нищівно глянувши на незнайомця, який так зухвало перейшов йому дорогу.

— Двадцять п'ять, сеньйоре! — кинув той, знову піднявши ціпок.

За чверть години Ісмаїл зняв тюрбан і витер чоло. «Що хоче цей мерзотник? — подумав він, виведений із себе. — Чому він хоче забрати мою газель?»

— Ставиться п'ятдесят песо, сеньйори! — вигукнув кабальєро з машиною. — П'ятдесят песо раз, п'ятдесят песо два…

— П'ятдесят п'ять! — гаркнув Ісмаїл, мнучи тюрбан.

Противник підняв ціпок і сказав м'яко, ніби пропонував соняшникове насіння, а не великі золоті гроші:

— Шістдесят песо, сеньйоре!

— Шістдесят песо раз, шістдесят песо два…

Через дві години Ісмаїл піднімався на палубу шхуни з фонографом у руках, а кабальєро, який вів торги, залишився на пристані.

— Де ти ходиш? — накинувся на кока Герасім. Ісмаїл поставив фонограф і замість відповіді спитав:

— Капітан тут?

На борту був не тільки капітан, а й весь екіпаж — уже готувалися до відплиття.

— Що таке, Ісмаїле? — спитав Антон Лупан, виходячи на палубу.

Кок соромливо опустив очі.

— Пане, я купити оця машина, вона співати й розмовляти.

— Фонограф? Чудово, Ісмаїле!

— Ви не сердитесь?

— Навпаки, я дуже радий. Я чув про винахід Едісона, але не думав, що так швидко серед свого майна матимемо фонограф.

— Пане, — почав Ісмаїл, ніяковіючи при кожному слові, як завжди, коли мова заходила про гроші. — Можна дати сто песо?

— Сто песо? — Антон випустив карту з рук. — Ти, мабуть, збожеволів, Ісмаїле! Що ти робитимеш з ними? Це ж справжній маєток!

— Платити за оцю штуку.

— Сто песо?

— Вона співати газель, пане!

— Хто той шарлатан, який так тебе обдурив?

— Добрий день, сеньйоре! — сказав кабальєро на пристані, підмітаючи землю величезним капелюхом. — Віддайте мені, будь ласка, гроші, бо в мене є ще й інші справи.

— Це ваш фонограф, пане?

— Ні, сеньйоре! — відповів кабальєро, і його губи розтягнулися в тонкій посмішці. — Був мій, але я його продав годину тому.

— Це не продаж, а чисте ошуканство!

— Сеньйоре, прошу підбирати слова. За таку образу я можу запроторити вас до в'язниці. Це були прилюдні торги.

Антон Лупан узяв фонограф, ладен розтрощити його на друзки.

— Прошу, пане, візьміть назад свою іграшку. Може, знайдете іншого дурня, який дасть сотню песо.

— На жаль, сеньйоре! — відповів кабальєро з тією самою тонкою усмішкою. — Торги закінчено, їх не можна розпочати знову. Ваш чоловік будь-що хотів придбати фонограф і конкурував із секретарем президента, якого послав сам екселенц.

— Ну, тепер вам залишається пошукати секретаря.

— Ви вважаєте, — урвав його кабальєро, зачеплений за живе, — що президент Уругваю погодиться купити річ, від якої відмовився якийсь моряк? Прошу негайно віддати мені гроші, бо інакше я вимушений буду звернутися до суду і проситиму відшкодувати завдані мені збитки, а вони перевищать ціну покупки. У мене досить свідків, щоб відстояти свої інтереси!..

Сто песо — на той час дві з половиною тисячі франків, тобто вся сума, вкладена у французький банк Мартіном Стріклендом на рахунок екіпажу «Сперанци».

Антон Лупан зібрав людей і почав радити раду, як виплутатися з цієї халепи. Було тільки два шляхи: або віддати всім усі свої заощадження до останнього гроша, або залишити Ісмаїла в Монтевідео.

Звичайно, радості мало — залишатися за тисячі миль від батьківщини без жодної монети. Але така ж справжнісінька правда й те, що жоден з них не хотів залишати нікого у в'язниці Уругваю.

Треба було відкладати відплиття, хоч Антон не хотів гаяти жодної години в порту. Кабальєро погодився почекати до завтра до другої години, забравши собі, як гарантію, корабельні документи й морські книжки всього екіпажу…

Корабель, який іде з Пернамбуко до мису Одинадцяти тисяч дівчат, може зупинитися в Ріо-де-Жанейро, в Монтевідео, навіть в інших портах, але в Буенос-Айрес заходити йому незручно.

Другого дня, коли Антон пішов у банк по гроші, Мартін Стрікленд згадав, що ще вчора хотів поговорити з коком, тому підвівся й почав стукати в ілюмінатор ціпком.

Невдовзі кок набурмосено стояв перед своїм паном.

— Скільки віскі ще залишилось? Принеси реєстр!

Мартін Стрікленд прискалив око й почав вивчати папір, в якому Ісмаїл зазначав пляшки, взяті з трюму, потім заплющив це око і, розплющивши друге, неймовірно швидко перерахував порожні пляшки в каюті. Все було правильно, кількість пляшок, узятих з трюму, збігалася з кількістю порожніх.

— Де ми зараз? — спитав він.

— У Монтевідео, — відповів кок.

Мартін Стрікленд розпачливо махнув рукою:

— У Монтевідео! Я колись пив тут віскі й подумав, що то вода з каустичною содою.

Цієї миті у каюту зайшов Антон Лупан, аж мокрий від поту.

— Ісмаїле, я розплатився з твоїм кабальєро, але тепер ти наш боржник з ніг до голови.

— Я платити, пане! — відповів кок. — Я працювати, носити…

— У мене є прохання до вас, капітане, — втрутився до їхньої розмови Мартін Стрікленд. — Треба зайти в Буенос-Айрес.

У голові Антона Лупана спалахнули тривожні іскри… Ця дорога забере в них три-чотири дні. А якщо все-таки «Есперанса» пішла в Буенос-Айрес і сліди її можна знайти тільки там? Воднораз до його відчуттів додався ще й практичний розрахунок Герасіма.

— Ми можемо зайти, пане, але, зважаючи на великий гак, треба буде дати винагороду екіпажеві за додаткову працю… Ісмаїле, як ти гадаєш, скільки попросять люди?

— Сто песо! — швидко зметикував кок.

— Сто песо? Це ж сімдесят фунтів стерлінгів! Капітане, занадто дорогі у вас люди!

— Дорогі, нічого не скажеш, але що робити, коли Буенос-Айрес — єдиний порт у Південній Америці, де є справжнє віскі!

— Зараз іти на Буенос-Айрес! — сказав на палубі людям Ісмаїл, мов павич: він був настільки впевнений, що саме завдяки йому екіпаж заробив сто песо, що цілковито забув про іншу сотню, яку заплатили за газель.

«Сперанца» вийшла з Монтевідео 8 листопада і відтак замість того, щоб іти на південь, взяла курс на захід, на Буенос-Айрес.

А кок не міг знати, що невдовзі познайомиться із в'язницями Аргентіни, тільки дивом уникнувши в'язниць Уругваю.

РОЗДІЛ XXIV

В'ЯЗНИЦІ АРГЕНТІНИ

«Сперанца» прийшла в Буенос-Айрес наступного дня вранці, незадовго перед сходом сонця. Одразу ж, тільки-но перекинули трап, Антон подався в контору порту і, незважаючи на ранню годину, таки розбуркав якогось чиновника. На жаль, у книзі не було й згадки про французьку шхуну під назвою «Есперанса».

Ісмаїл тим часом з наказу Мартіна Стрікленда зійшов на берег і в супроводі Мігу пішов до міста. Як навчив його дивакуватий пасажир, на вулиці Рівадавії знайшов лавку сеньйора Барабала, який торгував найкращим шотландським віскі, купив шістдесят ящиків цього трунку, повантажив на величезний повіз і відправив у порт під наглядом Мігу, а сам пішов трохи пройтися по місту.

— Дядьку Ісмаїле, — сказав юнга, — глядіть не запізнюйтесь, бо ми через годину відпливаємо.

— Ти не сушити собі голови!

Ісмаїл рушив по безкінечній вулиці, зиркаючи з напускною поважністю на рідкісних перехожих та поглядаючи на вітрини. Так і йшов він собі спокійно, аж раптом закам'янів біля однієї вітрини, вуса смикнулися вгору, ніби цеглина торохнула його по голові. Кок протер очі, припав носом до вікна, вщипнув себе за руку, аби переконатись, чи він не спить, потім рвонув на себе двері і кинувся в лавку.

— Сеньйоре, ця штука співати? — спитав Ісмаїл на свій лад по-іспанськи.

— Так, сеньйоре, це фонограф.

— І скільки коштувати?

— П'ять песо, сеньйоре. Але не подумайте, що це дорого, бо й митний збір, і перевезення коштують гроші.

Труба фонографа захиталася перед їсмаїловими очима.

— Кабальєро мене обманути! Шахрай! Але ж він не згадав найважливішого!

— А газель вона співати?.. Газель, Стамбул, султан?

— Ні. Є «Марсельєза», «Танненбаум» і один марш…

— Якщо не мати газель, жаль!

Опинившись на вулиці, Ісмаїл пішов далі. А вулиці тим часом почали залюднюватись, і невдовзі кок «Сперанци» опинився в галасливій юрбі жінок, дітей, чоловіків — іспанців, португальців, італійців, французів, які всі йшли в одному напрямку.

Ісмаїл поплив за цим валом, який вилився по той бік центрального вокзалу на пустир. Стільки людей Ісмаїл бачив тільки на боях биків у Іспанії. Чистий тобі байрам!

Але тут відбувалися бої не биків, а півнів! Кок купив за два сентаво квиток і, протовпившись крізь юрбу, зайшов у круглий намет. Там була посипана піском арена, таку він бачив у цирку.

Дивно, що півнячі бої прийшли не з країни, де живуть люди, гарячі на вдачу, а з країни, де люди лагідні й сумирні, тобто з Англії. І це тим більш дивно, бо півнячі бої почасти кривавіші, аніж найжорстокіша корида: крові в бугая, звісно, більше, ніж у півня, зате ні з чим не можна порівняти лють, затятість, злість, з якою дві живі істоти роздирають одна одну на очах ошаленілих глядачів.

Боротьба тривала, мабуть, давно: наглядачі саме піднімали з арени клубок закривавленого м'яса; здогадатися, що то півень, можна було лише 8 поодиноких р'їн, які стирчали то сям, то там.

Проштовхуючись ліктями, Ісмаїл добувся до балюстради, яка відділяла арену від глядачів, і зупинився між двома кабальєро у чорних жилетах, у розкльошених штанях, підперезаних широкими, оздобленими срібними цвяшками поясами.

Коли наглядачі підмели пух і пір'я, розсипані на піску, на середину арени вийшов якийсь кабальєро, підняв руку, прохаючи тиші, і сказав:

— Сеньйори, починається поєдинок між Нельсоном, півнем його екселенції сера Персі, консула Великобританії в Буенос-Айресі, і Грасією д'Оро, півнем сеньйорити Мікаели-і-Діаз, маркізи де Санта Фе.

Його слова потонули в криках і свисті — так глядачі виказували своє задоволення. Обоє власників підвелися на трибуні, вклонились людям, консул поцілував руку маркізи. Менеджери вийшли, тримаючи півнів у руках, і почали ходити перед балюстрадою, даючи змогу бажаючим вибрати фаворита.

Нельсон — завбільшки з індика, білий, мов перший сніг, тільки червонів гребінь — єдиний символ майбутньої кривавої битви. Побачивши прямо перед собою його хижий дзьоб та орлині кігті, Ісмаїл сахнувся назад.

Грасія д'Оро мав лискуче, ніби вилите з важкого золота, пір'я; в рухах, якими він повертав голову, люто дивлячись по боках, було щось хижацьке, а не граціозне, всупереч його гарному імені.

Потім Ісмаїл бачив, як до півнячих лап, поміж кігтів, прив'язували міцно сплетеними шворками сталеві пластинки — лискучі, гострі й погрозливі, мов лезо ножа.

Поряд, на піску, був маленький круглий ринг, заввишки з чотири долоні, удвічі більший, ніж колесо від воза.

Менеджери присіли з протилежних боків рингу, погладжуючи півнів, і почали їх підбурювати один на одного, не випускаючи з рук, нашіптуючи підбадьорливі слова, ніби заклинали. Нарешті суддя подав знак, і менеджери одночасно випустили півнів у коло.

Грасія д'Оро і Нельсон сплелися в клубок, який закрутився дзигою, війнувши аж на балюстраду заметіллю білого та золотистого пір'я й пуху. Люди, затаївши віддих, неспроможні були нічого роздивитися в цьому вихорі. Аж ось нарешті клубок розпався на два шматки, які вилетіли за коло. Обидва менеджери кинулись кожен до свого півня, щоб поставити на місце. Але — ой лишенько! — тепер Нельсон з білого став червоний, мов пофарбований у червець.

Люди захвилювалися, стискуючи кулаки, почали кричати.

— Три песо за Грасію д'Оро! — видихнув кабальєро ліворуч Ісмаїла.

— Приймається, і ставлю ще три! — відповів другий кабальєро. — Три песо за Нельсона!

Ісмаїл покрутив головою від одного до другого, не розуміючи, що відбувається. Над рингом літало червоне пір'я, а навколо — праворуч, ліворуч, у глибині — укладались парі.

— Десять песо за Грасію д'Оро!

— П'ятнадцять за Нельсона!

А півні тим часом стрибали на рингу, ніби у віялці, кидалися один на одного, лопотіли крильми, били дзьобами, різали сталевими пластинками, намагаючись вирвати пір'я й пустити кров, аж раптом у натовпі розлігся протяжний крик.

Один із бійців, Ісмаїл не розгледів, котрий саме, бо обидва були вже пошарпані й закривавлені до невпізнання, упав край рингу й завмер, тільки очі його дивилися з жахом на ворога, який розгрібав пісок лапами, готуючись востаннє напасти на нього.

— Це ж Нельсон! — вигукнув кабальєро праворуч. — Я програв!

Менеджер маркізи кинувся до Грасії д'Оро і схопив його за крила, тримаючи на місці, а в цей час арбітр, нахилившись до Нельсона, почав повільно рахувати, махаючи рукою, як це робить арбітр у боксі, коли один з бійців падає. Але в півнячих боях правила вимагають рахувати не до дев'яти, а до сорока.

Тридцять секунд арена ревіла від криків, свистів і вигуків. Консул Англії на трибуні дивився на все флегматично, а маркіза де Санта Фе кусала губи, аби не вигукнути від радості.

На тридцять першій секунді Нельсон заплющив очі, витягнув на піску закривавлену шию та так і залишився, аж поки арбітр дорахував до тридцяти восьми. І тоді, коли цього вже ніхто не сподівався, він махнув крильми, протяжно закричав, хрипко й погрозливо — і на тридцять дев'ятій секунді Грасія д'Оро від його удару відлетів аж на балюстраду.

Менеджер маркізи схопив півня й знову кинув його в коло, де почалася ще затятіша, аніж спочатку, бійка, тільки пір'я тепер летіло менше. Не могли взяти гору ні Грасія д'Оро, ні Нельсон.

І майже в цілковитій тиші, в якій чувся тільки ляскіт крил та жалібне кудкудакання двох півнів, раптом пролунав голос Ісмаїла:

— Перемагати Нельсон!

Кабальєро праворуч кивнув головою, напружено вдивляючись на ринг. А той, що ліворуч, нахилився до турка, схопив його за руку й майже погрозливо процідив крізь зуби:

— Парі?

— Парі! — гордовито погодився кок.

— П'ять песо проти Нельсона! Примаєте, сеньйоре?

Навколо них почали товпитись люди:

— Я ставлю три песо. Приймаєте, сеньйоре?

— Приймати!

— А я шість!

— Сеньйоре, я ставлю десять! Приймаєте?

— Приймати!

Поки парі хвилею звалювались на голову Ісмаїла, півні знемогли, сили їхні вичерпалися, вони дедалі нерішучіше кидалися один на одного, аж поки й зупинились на закривавленому піску.

Менеджери кинулись до виснажених бійців, узяли їх на руки й почали підбадьорливо гладити розпанахані гребені. Тим часом помічники принесли новий, наполовину менший ринг і поставили його всередину першого.

— Сеньйори! — вигукнув суддя. — Бій триває!

Нельсон, хоч і показав себе грізним бійцем, цього разу, опинившись дзьоб у дзьоб зі своїм противником, вистрибнув з рингу, потім кинувся вбік, намагаючись сховатися між глядачів. Але Ісмаїл заступив йому дорогу, розкинувши руки вбік, обурено вигукуючи:

— Киш! Ану, назад! Киш!

Менеджер стрибнув йому на допомогу, і Нельсон знову опинився в колі. На якийсь час півні на вузькому рингу знову сплелися в клубок, аж поки Грасія д'Оро впав на пісок.

Поки суддя рахував біля непритомного півня, цирк потонув у грізних вигуках.

— Хто зі мною закладатися? — крикнув Ісмаїл, підкинувши вгору тюрбан.

Тюрбан підлетів аж до стелі, зупинився там на мить, потім упав на пісок. Туркові було не до тюрбана: ще поки той летів угору, Грасія д'Оро несподівано для всіх блискавично стрибнув і впав на голову Нельсона.

Вигук подиву, спантеличення пронизав арену, і в цьому крикові чітко почулися рівномірні удари хижого дзьоба.

Суддя підняв руку:

— Сеньйори, переміг Грасія д'Оро!..

* * *

Над океаном сходило сонце… Miry сумовито йшов до боргової в'язниці. На спині він ніс торбу, в одній руці тримав фонограф, а в другій Негріле на ремені, бо в цьому місті собак можна було водити тільки на ретязях.

Тридцять п'ять кабальєро подали позов до суду на Ніла Ісмаїла Жіфера, матроса зі шхуни «Сперанца», як про це свідчили документи, знайдені при ньому. Тридцять, п'ять позовників вимагали від матроса загалом двісті сімдесят три песо — суми, якої злякався навіть суддя. Сімдесят фунтів стерлінгів, які заплатив їм Мартін Стрікленд за захід у Буенос-Айрес, вистачило заспокоїти лише третину позовників, а більше грошей екіпаж не міг знайти.

Дорога до в'язниці на протилежній окраїні міста, у Бельграно біля іподрому, була довга й звивиста. Але Мігу тривожила не дорога, він тут ходив уже не раз. Серце його розривалося від того, що він ішов прощатися з Ісмаїлом: «Сперанца» сьогодні відчалювала.

Так вирішив учора ввечері Антон Лупан на раді, переконавшись, що далі чекати не можна. Мартін Стрікленд, який заплатив неймовірну суму за захід у Буенос-Айрес, навідріз відмовився дати ще сотню фунтів стерлінгів із тих двохсот п'ятдесяти, які він мав виплатити під кінець подорожі. І ось тепер Мігу простував до в'язниці з пожитками Ісмаїла.

Годиною пізніше юнга й кок стояли один навпроти одного, розділені гратами. Ісмаїл був блідий, з зарослим обличчям, але в його очах плавала готова ось-ось вихопитись усмішка старого шибеника.

— Ви пливти?

Хлопець кивнув головою. Ісмаїл просунув руку поміж ґрат і взяв фонограф.

— Цей мерзотник, судовий виконавець, не захотіти його брати?

— Хотів, але ми сказали, що це ми його купили, а не ви.

— То навіщо ти мені його приносити? Чому не зберегти?

— Усі вирішили повернути його вам, може, вам легше буде…

— Дякувати! Цей виконавець хотіти ще щось узяти?

— Так. Хотів забрати голубі атласні шаровари. Але Аднана сказала, що вони її. Я їх приніс вам у торбі.

— Дякувати Аднана. А хто готувати їсти, вона?

— Вона… Дядьку Ісмаїле, ви не падайте духом! Через шість місяців ми вертатимемось назад і тоді заберемо вас!

— Хто так сказати?

— Усі!

— І капітан?

— Він теж… Ну, я вже піду, бо в обід вирушаємо. Бувайте здорові!

— Ходити здоровий, мій хлопчику!

Мігу повернувся й швидко пішов, боячись, що в нього бризнуть сльози.

Поміж старенькими й низенькими будиночками повівав океанський бриз, у порту перегукувались гудками пароплави… Хлопець не дуже додивлявся, куди йти, бо його вів Негріле, натягуючи за повідок, ніби хотів якомога швидше дістатися додому й позбутися нашийника.

— Гей, Негріле! Що з тобою?

Мігу відчув, як затремтіла мотузка в руці. Собака зупинився на тротуарі й почав гребти землю, принюхуючись до протилежного тротуару. Там ішло багато людей, але до чого, в дідька, він принюхується? Щось там було, адже Негріле не вередував ніколи.

Перед ними був чималенький магазин. Всередині ще ходили люди з бідонами, знадвору фарбували в червоне віконниці й віконні рами, а візники розвантажували бочки й скочували їх у льох.

— Що таке, Негріле? — стурбовано спитав Мігу.

Собака відчув щось усередині лавки, це ясно.

І саме тоді там повз відчинені двері пройшов чоловік, забризканий вапном. Хлопець закліпав очима, стріпнув головою та так і закам'янів, а собака загарчав і рвонувся з повідка…

Наступної миті Мігу вже щодуху мчав у порт, тягнучи за собою Негріле, який рвався назад. Юнга біг, забувши про все, і зупинився аж на палубі «Сперанци» біля Герасіма.

— Ти певен? — спитав стерновий, вислухавши все.

— Певен! Я враз його впізнав, хоч він і поголив вуса!

Герасім стиснув кулаки. В кутику рота з'явилась зла усмішка.

— Добре! Ти потрапиш туди?

— Потраплю! А якби й не втрапив, то Негріле доведе!

Герасім пішов до капітана й почав щось розказувати, показуючи на Негріле та на його господаря.

— А ти певен, Мігу? — спитав і капітан. Юнга, ще й досі захеканий, підійшов ближче.

— Так, пане! Можу покласти руку на вогонь.

— Доведеться відкласти відплиття ще на один день, Герасіме, і все зробити належним чином.

— Можете бути спокійні, капітане! — відповів стерновий, оскалюючись. — Зроблено все буде так, що комар носа не підточить.

Решту дня люди займалися повсякденними справами, а потім дві години сиділи в трюмі й радили раду. Коли вони вийшли з трюму, на місто вже опустились сутінки. Ніхто не вибивав години вахти. На березі засвічувались ліхтарі.

— Ну, ми йдемо, пане! — обізвався Герасім.

— Добре, але дивіться, щоб усе було гаразд.

— Куди вони? — спитала Аднана, побачивши, що йдуть всі, навіть Мігу з Негріле.

— Спробують визволити Ісмаїла, — відповів Антон.

Стерновий разом з людьми пройшли в квартал за залізницею.

— Ось ця вулиця, дядьку Герасіме.

— Ще рано, — сказав Герасім. — Почекаємо, поки розійдуться люди.

Час від часу траплялися перехожі. Наші люди походили трохи сюди-туди, потім зупинилися під парканом. Мігу притримував Негріле, а той гарчав і виривався.

— Отже, він вирішив відкрити магазин! — прошепотів Герасім, намацуючи револьвер у кишені. — Почекаємо ще трохи, хай підуть малярі…

Десь далеко заплакала дитина, і жінка намагалась заспокоїти її, виспівуючи сумним голосом колискову.

— Мігу, — близько півночі прошепотів стерновий, — ти залишишся надворі, а коли ми зайдемо, закладеш штабу на двері, щоб нас ніхто не побачив знадвору.

Хлопець легенько здригнувся, наче від холоду. Негріле, ніби зрозумівши все, спокійно чекав біля нього.

Зачинивши віконниці, господар лавки зайшов усередину, мабуть, погасити світло. Герасім, Ієремія, Крістя Бусуйок і Хараламб пішли за ним так тихенько, що той почув їх аж тоді, коли вони спинились біля заляпаного вапном шинквасу.

— Ще не відкрито, сеньйори! — сказав він, простягаючи руку по одяг на цвяхові. — Приходьте в неділю…

Мігу знадвору поклав металеву штабу на двері й почав прогулюватись то вгору, то вниз.

— Добрий вечір, палікаре! — сказав Герасім по-грецьки, поклавши револьвер на шинквас.

Купець сахнувся назад.

— Це ти, стерновий із «Сперанци»?

— А ти — торговець шлюпками з «Оріона»!

— Господи, ти не помер?

Ще двоє «гостей» мовчки дістали револьвери і поклали їх на стіл, третій погладжував однією рукою скуйовджену бороду, а другою — топірець за поясом.

— Ну, торговцю, тепер ми трохи порахуємось! Отже, тебе занесло з Марселя аж сюди!

— Що ти хочеш? — пробурмотів свіжоспечений купець, ніби нічого не розуміючи.

— Я ж сказав: трохи порахуємось! — Герасім глянув по темних кутках магазину, і очі його наткнулися на металеву шафу. — Ага! — вигукнув він задоволено. — Ти вже придбав сейф, як банкір! Дуже добре!.. Ось що, палікаре, не гайнуймо даремно час, а ти не намагайся виплутатися. Найчесніше було б узяти тебе за барки й відвести до суду, та, бачиш, ми дуже поспішаємо. Отже, поверни нам гроші, а про те, що ти мене підрізав і розбив голову, поговоримо іншим разом. А зараз відчини сейф, я побачу, як ти розпорядився моїм капіталом!

Колишній моряк ще раз перелякано озирнувся довкруг і впав на коліна перед Герасімом:

— Братику, не занапащай! Я сьогодні забрав гроші з банку, завтра маю купити виноградник, у мене вже й папери готові, я заплатив завдаток. Не занапащай!

— Ви бачили таке! — усміхнувся Герасім. — З нього мало корчми, він ще хоче стати виноградарем…

Невдовзі вони рахували гроші на шинквасі, двоє гостей терпляче чекали, а бородань лезом топірця перевіряв дошки столу — смерека, але не така, як у Карпатах…

РОЗДІЛ XXV

МИС ОДИНАДЦЯТИ ТИСЯЧ ДІВЧАТ

— Тепер, Ісмаїле, вибирай собі порт, де ти зійдеш на берег! А на більше від нас не сподівайся!

Так сказав учора Антон Лупан замість того, щоб зрадіти. А хіба так зустрічають людей, коли ті виходять із в'язниці?

«Сперанца» ішла вниз по Ріо де ла Плата, і кок, займаючись своїми справами, здавалося, не розумів нічого, хоча силкувався з усіх сил. Люди зверталися до нього тільки в справах, але кок помітив, що в їхніх очах щось перемінилося. То було чистісіньке презирство!

Згодом, пересвідчившись, що нічого не змінюється ні в їхніх очах, ні в їхній мові, Ісмаїл мовчки почав доскіпуватись, у чому його вина. А коли збагнув причину досади екіпажу, то відчув таку прикрість, що кілька днів нічого не їв, тільки гриз сухарі, аж змарнів і став схожий на пірейського оселедця, бо оселедці в Піреї — найсухіші з усіх оселедців.

15 листопада вони вийшли з Буенос-Айреса при попутному вітрі, другого дня ввечері обігнули з півночі мис Сан-Антоніо і вийшли у відкритий океан.

Антон Лупан вирішив, що вже занадто пізно шукати десь П'єра. Тож найрозумніше іти до Пунта-Аренас без заходу в порти, а там, якщо пощастить, вони наздоженуть «Есперансу».

«Сперанца» пройшла затоку Сан-Матіас, потім затоку Сан-Хорхе аж на південь до Пуерто-Десеадо. В Ісмаїла завмирало серце, коли вони підходили до якогось порту, але, на його щастя, «Сперанца» ніде не кидала якоря.

Оскільки навігаційні інструкції твердять, що морські течії біля берегів Патагонії заважають плаванню кораблів, шхуна тримала курс прямо на південь, віддалившись на шістдесят миль від берега, і таким чином далеко обійшла маленьку затоку Сан-Жулєн, де взимку 1520 року перший мореплавець у цих місцях, благородний португалець Магаллаес, прозваний Магелланом, мав криваву сутичку з екіпажем своєї ескадри, яка розчарувалася, що вони не досягли своєї мети, й збунтувалася.

А мета, тобто перехід в інший океан, в існуванні якого люди Магеллана сумнівалися, була всього за сотню миль на південь від цієї нещасної зупинки.

Життя на борту «Сперанци» минало без змін, лише на обличчях людей кожна паралель, яку вони проходили, додавала поважнішого вигляду. Сонце втрачало силу, і в полудень тіні від щогл ставали дедалі довші. Південний Хрест піднімався щоночі все вище на небесному склепінні.

Ще після мису Трес Пунтас люди почали лягати в трюмі, а вранці, коли виходили вмиватися, відчували, як їх хапають за спини крижані обценьки.

Найдовше витримував холод Негріле, але ввечері другого грудня, коли «Сперанца» пройшла п'ятдесяту паралель і повернула на два градуси на захід, пес, нерішуче покрутившись на палубі, зайшов нарешті у буду, яку Ісмаїл з такою любов'ю змайстрував для нього ще в Суліні.

Та на своє нещастя, Ісмаїл цього не бачив. Крім вахти й тих хвилин, коли прислуговував Мартіну Стрікленду, він сидьма сидів на камбузі й думав свою гірку думу про невідворотне висадження на берег.

Під вечір четвертого грудня дозорець вигукнув:

— Земля!..

Через день «Сперанца» пливла під таким голубим небом, що, здавалося, ніби на ньому ніколи не було хмар. Попереду, на один градус праворуч по курсу, виднівся високий шпиль гори кольору обпаленого заліза. Капітан узяв підзорну трубу і, придивившись до Нього, кивнув:

— Так, це мис Одинадцяти тисяч дівчат! Завтра входимо в Магелланову протоку!

Перш ніж зайшло сонце, ліворуч з туману виплив ще один шпиль, ніби зворотна копія першого. І враз між обома шпилями впала чорна й важка завіса, ніби дівчата, які стерегли вхід до протоки, побачили корабля й почали зводити барикади. Сонце, сідаючи в другому океані, запалило основу цього кордону, і попереду ніби розчахнулися ворота в пекло.

Наступного дня під вечір, коли вони кинули якір у затоці Нерроуз під прихистком чілійського берега, імла розвіялась, відкривши краєвид голгофи…

Двадцять годин підряд шхуна боролась зі штормом, який налетів із зюйд-весту, намагаючись відкинути її назад, в океан. Сонце зійшло ще раз за спиною, в Атлантиці, але за годину зникло в хмарах і відтоді цілий місяць з'являлося лише вряди-годи то в одному краю неба, то в другому, кидало боязкі промені й перелякано тікало.

Двадцять годин треба було «Сперанці», щоб пройти третину градуса й опинитися в затоці, де можна було переночувати.

Море заспокоїлося, упокорене, але позаду Дівчата ще ревли й шаленіли, виливаючи безсилу лють на уламки кораблів, які догнивали на березі.

Краєвид голгофи! Кожна скеля мала свій трофей, свою здобич: розбитий вітрильник, перекинутий пароплав, і ці зловісні віхи позначали шлях аж до обрію вихід в океан.

Попереду, метрів за сто, лежав боком корабель, переламаний навпіл, влігшись кормою на підводну скелю, а носом на берег. Свіжа могила, бо залізо ще ворушилося від кожної хвилі, похитувалась, мов привид, у присмерку, що западав, глухо скреготіла, вибираючи зручніше місце на камінні, щоб заціпеніти й перейти в небуття.

Аднана затремтіла від холоду, а може, від цього довгого й безперервного жалібного скреготу.

Цієї миті жертва корабельної катастрофи з протяжним скреготом ковзнула по скелі й важко перевернулась, підштовхувана хвилею. Люди підвели голови й на кормі побачили напис…

Хтось за них оплатив жорстоке мито, яке вимагають Одинадцять тисяч дівчат при вході в Магелланову протоку.

Скрегіт затих.

На кормі було написано: «Вотан»…

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА

АЛКАЛУФИ

РОЗДІЛ XXVI

БАР «ХРИСТОФОР КОЛУМБ»

5 грудня «Сперанца» кинула якір у затоці Нерроуз під північним, чілійським берегом. Протилежного берега, Вогняну Землю, — вона лежала звідси на південь, утворюючи затоку Ламос, — не видно було, і не тому, що до неї далеко, а через туман, який затягнув усе димовою завісою.

Вони мали бути тут місяць, як і домовились раніше з Мартіном Стріклендом. Хоч Антон і відчував у душі ненависть до цієї людини і йому хотілося якомога швидше знайти П'єра Ваяна, але домову слід виконувати.

«Сперанца» знялася з якоря наступного дня на світанку. Вони йшли на зюйд-вест поміж берегом Патагонії й Вогняною Землею, ішли тільки вдень. Через шістдесят миль повернули майже на південь, прямуючи до Пунта-Аренас, і прибули туди ввечері 8 грудня 1882 року — у стовписько авантюристів, які зійшлися сюди на всіх типах суден, які можна побачити на західному березі Європи й на обох берегах Америки.

Вогняна Земля, яка лежить між 53-ю і 56-ю південними паралелями, між 64-м і 75-м меридіанами, відірваними від Американського континенту, подрібнена на величезну кількість островів, які всі разом складають площу в 73 тисячі квадратних кілометрів. Відділяє її від континенту Магелланова протока. Вона утворилася, очевидно, внаслідок звичайного геологічного катаклізму, бо коли глянути на карту, то одразу видно повне споріднення між Південною Америкою й Вогняною Землею. 1521 року, вперше потрапивши зі своєю ескадрою на цю ще невідому дорогу, про існування якої лише здогадувались у цивілізованому світі, Магеллан побачив на південному березі вогні тубільців і назвав цей край Земля Вогнів, а не Вогняна Земля, як помилково твердять сьогодні. Точніше, він побачив не вогні, а дим, і спершу ця земля була названа Землею Диму, так записано і на іспанській карті 1529 року. Але іспанський король Карл І звелів пізніше називати її Землею Вогнів, розмисливши, що… диму без вогню не буває.

Але ні Магеллан, ні мореплавці, які прийшли за ним, не мали часу чи бажання ширше дослідити цю землю. Вони були раді, що знайшли дорогу до Великого океану на заході, названого Тихим, і спокійно пішли далі шукати прянощі та інші багатства, які мали відшкодувати їм труднощі подорожі.

І лише 1832 року відомий натураліст Дарвін, прийшовши сюди на бригу «Бігл», як ми знаємо, дослідив невелику частку цього невідомого краю, зазнавши численних пригод у незліченних протоках на південь від Магелланової, висаджуючись на безлюдні острови й намагаючись збагнути життя аборигенів.

Пригадуючи книжки Дарвіна й розповіді діда Леона, Антон Лупан стояв на палубі й дивувався, що жоден човен тубільців не виходив їм назустріч. Він сподівався побачити місцевих жителів, які біжать по березі, цікаві і водночас боязкі, вимахуючи хутряними накидками — єдиним своїм одягом.

Він не знав, що ще п'ятдесят років тому останні тубільці, які не загинули від сухот та інших хвороб, утекли в глиб острова, звідки вони виходили до чужинців жебрати, коли бачили, що ті сильніші, або напасти на них, якщо ті були слабші.

Нахилившись через парапет, вдивляючись у підзорну трубу в береги, капітан шукав не тільки тутешніх жителів, милувався не тільки краєвидом, який був навдивовижу знайомий, хоч він тут плив уперше. Він тримав у пам'яті вичитані й чуті описи, вони пробудили перед ним живі картини, ніби він їх справді бачив лише вчора. Але в цих знайомих пейзажах він шукав якийсь знак, залишений його другом.

І ось 8 грудня ввечері, після сімнадцятимісячного плавання, «Сперанца» кинула якір у Пунта-Аренас, посеред цього стовписька суден, які прийшли по золото. Але «Есперанси» між ними не було, не згадувалось про неї і в реєстрі порту. Антон Лупан повернувся на борт весь у полоні сумнівів, неспокою, суму. Невже П'ер пішов уздовж східного берега Вогняної Землі? Звісно, могло бути й так, але коли вони разом обмірковували план подорожі, то вирішили прибути до Пунта-Аренас і зайти в протоку з заходу, бо знали від діда Леона, що вітер там сприятливіший для плавання.

Та хоч би які були сумніви, неспокій і сум, Антонові зараз залишалося одне — швидко взяти провізії на десять місяців і негайно вирушати далі. Пасажира, очевидно, треба висадити тут, відмовившись від двохсот п'ятдесяти фунтів стерлінгів, бо відсьогодні їхня домова переривається.

— Покличте Мартіна Стрікленда! — звелів капітан похмуро, але рішуче.

— Він пішов, пане! — відповів Герасім. — Повернеться пізно.

* * *

Тоді в Пунта-Аренас нараховувалось майже дві тисячі жителів різних національностей, переважно чілійців. Був тут губернатор, у протоці вертілася, пильнуючи порядку, канонерка, а на березі за порядком стежили два підрозділи — один військової поліції, а другий із цивільних добровольців.

Пунта-Аренас мало головну вулицю, яка пересікала майдан. На майдані стояла резиденція губернатора — сіра кам'яниця з мансардою й довгим балконом, поряд височіла церква з ще невивершеною дзвіницею, за церквою виднівся двоповерховий будинок — лавка торговця хутром, а далі — самі лиш бараки… Усе місто мало сумний і гнітючий вигляд.

Мартін Стрікленд стояв у дверях каюти, аж поки в порту запанувала цілковита темрява і вщух гамір. Тоді насунув на очі капелюха, ще раз помацав револьвер у кишені, загорнувся в чорну пелерину й рушив до міста, щокрок намагаючись пронизати поглядом непроникну темряву.

Зупинився він єдиний раз, коли вийшов на майдан, де ліхтар освітлював губернаторський дім, і спитав поліцейського:

— Сеньйоре, де бар «Христофор Колумб»?

Той махнув рукою вздовж вулиці, але Мартіну Стрікленду не треба було багато пояснювати: вночі він почував себе, здається, краще, ніж удень. Він не вагаючись рушив туди, куди йому вказали, і йшов, поки ліворуч побачив над відчиненими дверима задимлений ліхтар. Слабко освітлена вивіска засвідчила, що це бар. Але Стрікленд не квапився заходити. Він зупинився на протилежному тротуарі, пильно придивляючись до людей, які входили й виходили.

Через кілька хвилин, пересвідчившись, що небезпеки нема, він просунув голову в низенькі двері і, ще раз окинувши поглядом усе довкола, попрямував до чоловіка эа баром.

Оглянувши бармена з голови до ніг, новоприбулий втупився йому в очі. Під цим поглядом бармен хитнувся на півкроку назад, стурбовано закліпав очима, потім перехилився через бар і спитав пошепки:

— Вам хто потрібен, сеньйоре?

Але Мартін Стрікленд відповів холодно, ніби хотів показати, що, окрім простої інформації, йому не потрібне ніяке спільництво з першим стрічним корчмарем:

— Блек Педро!

Блек Педро — не марка віскі і не пароль, а людина. І він саме сидів у барі. Бармен моргнув оком на стіл за дерев'яним стовпом.

— Тут є місце, де можна поговорити?

— Так, сеньйоре!

Двері за шинквасом вели в невеличку кімнатку з зачиненими віконницями. Поки господар засвічував там гасову лампу, Мартін Стрікленд зайшов туди й сів за столик біля металевої пічки — це були єдині тут меблі.

— Що будете пити, сеньйоре?

— Нічого! Покличте Блека Педро й спитайте, що він питиме.

— Джин. Навіть питати не треба. А їсти подати?

— Звичайно, якщо він захоче.

— Захоче? Та він же голодний, сеньйоре…

Він хотів ще щось сказати, але під крижаним поглядом Мартіна Стрікленда вискочив з кімнати.

Блек Педро (про нього згодом багато говоритимуть по всій Магеллановій протоці) був метис, син чілійця, який зник десять років тому, й тубілки з роду алкалуф. Від матінки метис успадкував дрібненьку статуру, бо алкалуфи рідко бувають вищі півтора метра, а від батька — колючу бороду, хоч корінні жителі Вогняної Землі, незважаючи на свою дику вдачу, ходять поголені.

Пізніше, коли поліція полюватиме на нього, а губернатор встановить винагороду за його голову, метис утече до диких алкалуфів і житиме разом з ними їхнім життям, хоч раніше він виявляв повне презирство до людей свого племені.

Це був чоловік років двадцяти п'яти — двадцяти восьми, низенький, як уже сказано, з їжакуватим чубом і колючою бородою, з похмурим обличчям, з вузьким лобом, з кошлатими бровами й чорними очима, погляд яких не викликав найменшої довіри. На ньому морська куртка з відірваними ґудзиками, застебнута шпилькою під шиєю, накинута просто на голе тіло. Холоші сірих штанів тільки ледь-ледь прикривали коліна. Брудні й вузлуваті ноги свідчили, що цей чоловік, може, й мав взуття, та загубив його давно і вже навіть не мріє про нього.

— Ти Блек Педро? — спитав Мартін Стрікленд, зважуючи його поглядом.

— Так, сеньйоре, — відповів метис напрочуд чистою іспанською.

— Сідай!

Бармен приніс пляшку джину, цілу хлібину, миску смаженої баранини і все поставив перед метисом. Той ковтнув слину, аж шия здригнулася в болючому спазмі:

— Це мені?

— Їж!

Педро почав їсти, нахилившись до столу, затуливши тарілку ліктями, ніби боявся, що її хтось забере.

— Досить їсти! — трохи згодом сказав Мартін Стрікленд.

В очах Блека Педро сяйнула блискавка, мов полиск леза ножа. Чоловік, що сидів перед ним, несамохіть схопився за револьвер, та так і залишився, аж поки згасла лють метиса.

— Педро, повір, що я тобі скажу! Сьогодні ти зможеш поїсти, скільки захочеш.

Обличчя метиса розтяглося в посмішці — напівнедовірливій, напівщасливій.

— Педро, глянь! — Мартін Стрікленд дістав з нагрудної кишені витерту від часу фотокартку.

Метис боязко підійшов, узяв фотокартку брудними руками, нахилився до лампи і враз приглушено скрикнув — такий крик можна почути вночі в лісі, і не знаєш, чи то кричить звір, який нападає, чи той, якого переслідують.

Руки метиса затремтіли, підозріливі очі зробилися лагідні, теплі, на них навернулись сльози, і він прошепотів:

— Падре!..[14] Це мій батько, сеньйоре! Він живий?.. Де він?

Але метис і не чекав відповіді, він почав хитатися, притиснувши фотокартку до грудей, заплющивши очі, і тільки жалібно стогнав, повторюючи одне слово, в якому прорізувалась любов покинутого, загубленого в лісах сина:

— Падре!.. Гм-м-м!.. Гм-м-м!..

Мартін Стрікленд почекав трохи, потім підвівся, взяв його за плечі й посадив. Метис став покірливий, мов приручена тварина.

— Послухай, Педро! Твій батько, Філіпо, послав мене до тебе, щоб ти мені допоміг при потребі.

— Так, сеньйоре! Де зараз мій тато?

— У Канаді. Там у нього ферма й великий магазин, у десять разів більший, ніж оцей. Тато твій — чоловік багатий і шанований.

Метис щасливо усміхнувся.

— Гм-м-м!.. І він послав вас до мене, сеньйоре? Він не забув мене?.. Я вам допоможу, я зроблю все, що ви хочете.

— Добре. Так і казав Філіпо. Коли я повертатимусь, то заберу тебе з собою й заведу до нього, так він мене просив.

Блек Педро схопив пальці Мартіна Стрікленда й почав їх цілувати.

— Ви не обманюєте, сеньйоре? Ви візьмете мене до батька?

— Так, Педро, там буде в тебе кінь, тільки твій, і карета, і кімната з м'яким ліжком, і ти їстимеш щодня, скільки захочеш…

— Гм-м, сеньйоре!.. Скажіть, що я повинен зробити?

Мартін Стрікленд підійшов до дверей, прислухався/ перевірив, чи щільно зачинені віконниці, потім сів навпроти метиса й перехилився до нього через стіл.

— Педро, ти про «Вотана» чув?

— Знаю! Пароплав з двома щоглами, це вже місяць минув, його захопив уйляв і кинув на скелі у Чорній бухті…

— Який уйляв?

— Зла буря, вона налітає з гір. Ви її не зустріли?

— Ні. Скажи-но, а що ти знаєш про екіпаж «Вотана»?

— Врятувалися всі, вони були тут до позавчора, потім сіли на інший пароплав. Тільки капітан зник.

Мартін Стрікленд нахилився ще ближче.

— Педро, на тому кораблі був один чоловік, високий і дужий, велетень, його звати Курт Шлімбах. Ти чув про нього?

— Так, він тут.

— Звідки ти знаєш?

— Я його бачив. Навіть був разом з ним у Чорній бухті й перевантажував на баркас речі з пароплава. Зараз він шукає людей, щоб іти на острови. Знаєте, сеньйоре, моряки кажуть… Кажуть, що цей чоловік убив капітана, коли уйляв викинув їх на берег. Він був розлючений, ревів сильніше, ніж вітер, а коли пароплав розламався, моряки кажуть, він підняв револьвер і вистрілив капітанові в потилицю.

— А вони в поліцію не сказали?

— Ні, сеньйоре, не мали доказів, бо тіла капітана не знайшли. Хвилі занесли його кудись між скелі.

— Педро, цей чоловік — ворог Філіпо! Коли він повернеться в Канаду, то вб'є його, і ти не матимеш ні коня, ні брички, ні своєї кімнати, бо все забере Курт Шлімбах.

— Гм-м! Він не повернеться туди ніколи, сеньйоре!

Мартін Стрікленд глянув йому в вічі.

Блек Педро проревів:

— Гм-м! Я його вб'ю! Я знаю, де він. Він спить на горищі в Ніколаса Медини, у метиса, який розводить собак… Я поставлю драбину і прокрадусь на горище.

— А ти не боїшся собак?

— Ні. Вони мене знають. Я й Ніколас приятелі.

Метис вихопив з-за пояса маленький іспанський кинджал, що блиснув на світлі, а все тіло Мартіна Стрікленда пронизав дрож.

— Дивись, без галасу, Педро!

— Гаразд, сеньйоре!

— Завтра вранці приходь у порт. Знайдеш мене на шхуні «Сперанца».

— Я сьогодні ввечері бачив, як вона прийшла. Ви шукаєте золото?

— Про це поговоримо завтра. А зараз я мушу йти.

У дверях Мартін Стрікленд зупинився, ступив крок назад і вихопив фотокартку з рук метиса.

— Я віддам її тобі пізніше, коли заслужиш. А тепер пильнуй! Якщо Шлімбах врятується, ти ніколи не побачиш свого батька!

Цього вечора Мартін Стрікленд сидів допізна в каюті і писав листа, зміст якого подається нижче у вільному викладі, бо писанину його неможливо прочитати:

«Тату Джіме, я сьогодні прибув до Пунта-Аренас на Вогняній Землі. Здається, вже чотири роки ми не бачились і майже два, відколи я тобі нічого не писав, але в мене таке відчуття, що ти ще не врізав дуба за цей час. Завтра на Вальпараїсо відпливає шхуна, і я користуюсь цією нагодою послати тобі звістку про себе й засвідчити перед тобою й перед старою мою синівську шанобу, яку я до вас зберігаю.

Ці рядки дійдуть до вас, мабуть, лише в березні, якщо шхуна не потоне дорогою, а капітан виявиться настільки чесним, що передасть лист на пошту, хоча я сам не вірю в чесність людей, поки їм не приставиш револьвер до грудей.

Я тобі не писав би, тату Джіме, аби ще раз не переконався, як багато допомагають мені твої батьківські поради. Ми часто гиркались, іноді доходило навіть до того, що готові були розтовкти один одному голови, але це не перешкоджає мені думати з любов'ю про тебе між чужинцями і визнавати в душі, що ти гарний батько. Ось, приміром, уже п'ять років, відколи сталася ота притичина з Філіпо, земля йому пухом, бо був він людиною багатою. Я не здогадався б тоді понишпорити в його паперах, особливо тому, що його заповіт — ох, який же ти мудрий, таточку Джіме! — не цікавив мене ніскілечки. Але ти вимусив мене перевірити всі шухляди, оглянути кожен клаптик паперу! Звідки б я дізнався, що бідолашний Філіпо був одружений з тубілкою з Вогняної Землі і мав сина, якого залишив у Пунта-Аренас, де той живе з подачок милостивого трактирника? Прочитавши листа цього доброзичливця з вимогою грошей, який, мабуть, доводив до сказу Філіпо, я хотів був порвати його. Яке мені діло до Саймонза Берта, власника бару «Христофор Колумб» у Пунта-Аренас? Але ти тоді порадив: «Не рви нічого, може, воно тобі колись пригодиться!..» Тату Джіме, мене іноді подив бере: звідки стільки мудрості в голові такого пияка й мерзотника, як ти?.. Та, втім, я не про це хотів тобі написати…

Здається, ти нічого не знаєш про мене ще від того часу, коли я був у Кейптауні; зараз я не скажу тобі, чому пішов звідти. Це довга історія. Я хотів повернутися до Канади, але потім подумав, що та історія зі старою Вентіскверо ще дуже свіжа в пам'яті шерифа, тож буде мудріше, коли рік-два потиняюся в інших краях. Тому вирішив спробувати щастя на Вогняній Землі, куди, як підказує мені нюх, ринуть дуже багато людей. Щастя моє, що я поспішив.

Я знайшов у Марселі румунську шхуну — ти не журись, якщо не чув про таку країну, я теж не чув про неї до недавнього часу. З капітаном домовився досить легко, з екіпажем теж: вони були або голодні, або витали в хмарах, бо погодились піти в таку далеку дорогу не торгуючись.

Я й цього разу, тату Джіме, скористався твоєю порадою, за котру вже й не знаю як дякувати! Краще, коли люди думають, що ти причмелений, аніж хитрий!

Не розповідатиму тобі, як відбувалася подорож, їм, здається, довелося не дуже легко, зате для мене дорога від Марселя сюди була мов сон.

Знав би ти, які тісні океани, тату Джіме! Кого, ти думаєш, я зустрів посеред Атлантики? Курта Шлімбаха — ти тільки уяви собі! Але не бійся, я вийшов сухим з води. Ти там прибережи оту скриньку та папери. А втім, навіщо це я тобі даю поради? Коли повернусь, ми зможемо нарешті ними скористатися.

З капітаном досі ми ладнали добре, тільки нинішнього вечора посварились, я ледь не приставив йому револьвер до грудей. За нашою домовою ще з Марселя, він зобов'язаний везти мене цілий місяць туди, куди я захочу. А ти уяви собі, сьогодні ввечері, коли я повернувся від Саймонза Берта, він зустрів мене й попросив негайно вивантажуватись. «А наша домова?» — «То мене не стосується! Можете відшкодувати собі збитки з тих грошей, які нам належать!» Душе невинна, татку Джіме! Я маю їм заплатити двісті п'ятдесят фунтів стерлінгів, тобто справжнє багатство для цих гольтіпак-моряків, і я сказав, що вони або дотримають угоди до кінця, або я їм не заплачу нічого, навіть притягну до відповідальності через Морський трибунал. Ох і загнав же я в кут капітана, таточку Джіме! Бачив би ти його морду! Правду кажучи, я вже сягнув рукою по револьвер у кишені, бо здалося, що він зараз учепиться мені в горлянку. «І куди ви хочете йти?!» — спитав він, бризкаючи слиною. Я показав на карті: «До Ушуайї, в протоку Бігл!» Капітан подивився на карту, глянув на мене і почав сміятися, мов несповна розуму. «Гаразд, пане, — сказав він. — Вирушаємо негайно!..»

Але це я відійшов, тату Джіме! Я тобі кажу — потурбуйся про скриньку та папери й не базікай нічого: Курт Шлімбах сеї ночі віддав богу душу. На одного мерзотника в світі стало менше!.. А зараз я прощаюся з тобою, тату Джіме. Поцілуй стару за мене. Твій син, вдячний до могили…»

Корабельний дзвін вибив північ.

Мартін Стрікленд вийшов на палубу. Ніде жодного вогника, тільки ледь поблимував ліхтар на щоглі корабля.

РОЗДІЛ XXVII

УЙЛЯВ

Не можна сказати, що в Пунта-Аренас холодно. Влітку там п'ятнадцять градусів, іноді температура сягає й двадцяти п'яти, а взимку рідко опускається до мінус двох, — отже, можна вважати, що клімат там лагідніший, ніж у нас.

Однак, незважаючи на це, у грудні, коли в південній півкулі середина літа, екіпаж «Сперанци» дригонів цілий день, а Негріле звик жити в буді, яку йому змайстрував Ісмаїл.

Простоявши три дні в Пунта-Аренас, щоб запастися провізією на тривалий час, «Сперанца» пішла на південь, шукаючи шлях до протоки Бігл.

16 грудня вони вийшли з Магелланової протоки, де час від часу зустрічали то пароплава, то баркаса, тепер же бачили тільки хмари, сіру воду й мовчазні скелі. Та ще десь позаду можна було ледве розрізнити кілька пірог з тубільцями, які з незрозумілою впертістю йшли вслід за шхуною.

Перша з них з'явилася ще в протоці, біля мису Валентина, найпівнічнішій точці острова Доусон. Це була довга пірога, зроблена з видовбаного стовбура дерева, на веслах сиділи вісім алкалуфів, усі низенькі, згорблені, голі, з широкуватими фігурами, на плечах діряві накидки з борсукової шкури. Вони вискочили з-за скелі, коли шхуна проходила там, і пішли на неї, щось вигукуючи.

Побачивши, що вони озброєні луками й списами, Ієремія поклав руку на мушкет, але Блек Педро заспокоїв його: це не войовничий клич, люди просять милостиню — звичка, набута з приходом чужинців, бо жили вони тільки з того, що давала природа, і помирали від голоду, коли природа ставала мачухою. До того ж, просили не їжу, а іграшки, якими вони хизувалися.

Так Мартін Стрікленд найняв собі першу групу диких алкалуфів для промивки золота. Блек Педро не дозволив їм піднятися на палубу, а спустився в пірогу і, подарувавши найстаршому червону хустку з майна свого нового господаря, почав щось швидко говорити їхньою мовою. Терпляче вислухавши, алкалуфи почали ляпати його по плечах і по грудях, що було знаком довіри й згоди.

Пірога подалась до берега, аборигенам треба було всього кілька хвилин, щоб посадити на човни жінок, дітей та собак і рушити за «Сперанцою»; відтоді вони постійно йшли за нею.

— Та це ж як, пане, — питали люди в капітана, — у них нема ні хат, ні землянок, ні взагалі ніякого прихистку? Пірога — то все їхнє багатство?

Антон знав життя і звичаї тутешніх аборигенів із щоденника діда Леона та з книжок Дарвіна, а тепер побачив на власні очі те, про що ті писали п'ятдесят років тому.

— Так, нема в них нічого, — відповів він, дивлячись на алкалуфів, які вперто веслували. — Єдине їхнє майно — пірога й собака.

У наступні дні вони зустріли й інші племена алкалуфів, які теж вирушили за «Сперанцою». Звісно, швидкість вітрильника значно вища, ніж пірог. Вони так відставали, що губились із поля зору, і можна було подумати, що загубились назавжди. Але пізно вночі, іноді після того, як вахтовий дзвін вибивав північ, остання пірога прибувала на місце стоянки, і тубільці, хоч і стомлені дорогою, починали при світлі смолоскипів шукати між камінням скойки — єдиний свій харч.

«Сперанца» йшла між островами, супроводжувана цим дивним ескортом, який побільшувався з дня на день, набувши розмірів чималої експедиції.

Характер плавання цілковито перемінився. Тепер мало було одного стернового й одного дозорця. Тож від світанку, коли піднімали якір, і до ночі, коли його кидали знову, весь екіпаж стояв на палубі по бортах, пильнуючи за водою, щоб вчасно помітити гостряк скелі, прихований свинцевою водою. Увечері теж залишали двох вартових — одного на носі, другого на кормі.

Пливли так два тижні; і за цей час годинами, бувало, на палубі не почуєш жодного слова, тільки капітан або стерновий видавали іноді відповідні накази.

Але в цьому напруженні, коли люди не мали часу думати про себе, а ніби злилися воєдино із «Сперанцою», яку вони вели в невідомість, тільки один із них, добросовісно виконуючи обов'язки, жив своїм смутком — це бідолашний Ісмаїл.

Після входу в протоку кок утратив через свою тривогу сон і смак. Три дні в Пунта-Аренас у нього обривалося серце, бо кожної миті чекав, що Антон Лупан викине його на пристань разом з пожитками й газеллю. Але коли йому пощастило там, то це не означає, що в наступному порту пощастить знову. Мабуть, капітан чекав, коли Ісмаїл сам вибере порт, як і пообіцяв на самому початку. «Гаразд, ти не зійшов у першому порту, не зійшов у другому, але доки так триватиме?» — міг він спитати будь-коли. 19 грудня ліворуч по курсу вийшли з хмар гори Сарміенто на півострові Брекнок. «Сперанца» невдовзі повернула на вест. Ішла вона цілий день уздовж півострова між силою-силенною маленьких острівців, покритих лісами й туманами, які були однакового — свинцевого кольору. Увечері кинули якір під високим перешийком, там, де протока повертала на зюйд-вест, шукаючи виходу до океану.

Сюди докочувався подих Тихого океану, широкий і дужий, ніби подих велетенської істоти, що мирно спить на третині землі, поклавши хвіст в Австралії, а голову на скелі Вогняної Землі.

Це місце не мало певної назви; північніше карта показувала вузьку протоку, яка розрізувала острів Кларенс надвоє і сполучалася з Магеллановою протокою. Береги і на південь, і на північ, зазубрені вузькими перешийками з глибокими бухтами, підводились скелястими гранітними схилами аж до хмар. Подекуди виднілися, мов задимлені дзеркала, білі латки завмерлої криги. На цьому місці Анди, ті, що тягнулися до мису Горн по західному березі Південної Америки, були потрощені геологічним катаклізмом, і залишки їхнього граніту стирчали на кожному кроці погрозливими й підступними скелями.

«Сперанца» кинула якір у маленькій бухточці на північному березі півострова Брекнок. Гора на заході, вершина якої ховалася в хмарах, захищала від небезпечного вітру. Сонна вода в бухті синіла при світлі туманних сутінок. Корабель ніби вріс у дно глибоким корінням; здавалось, це не вода довкруг, а клейке тісто, з якого ти вже не зможеш вирватись.

Трохи пізніше завиднілися факели алкалуфів, які підпливали, важко веслуючи. Факели — то гілки смолистого бука, вони горіли повільно, випускаючи багато диму, і згоряли повільно, мов свічки. Сірники вже не були для алкалуфів таємницею, і вони без остраху користувалися ними, діставши їх у моряків. Крім того, вони дбайливо підтримували смолоскип або вогнище. Дерево тут ніколи не бувало сухе, щоб його можна було запалити тертям, бо на це пішло б хтозна-скільки часу, і аборигени, залишившись без вогню, бродили цілі дні або й тижні від острова до острова, від берега до берега, поки й знайдуть якесь багатше плем'я й запалять там смолоскипи.

Ідучи протокою, екіпаж «Сперанци» часто бачив пасма диму, що слалися до води, переплітаючись із туманом. Тепер моряки знали, що то були аборигени, які постійно несли з собою вогонь — вдень і вночі…

Витягнувши піроги на берег, голодні алкалуфи рушали збирати скойки біля скель і в воді, заходячи туди по пояс; жінки тим часом розпалювали вогонь на березі, а діти, цілковито голі, крутилися довкола них. Собаки, теж голодні, як і люди, бігали в ліс, гавкаючи, сподіваючись вигнати з лігва якогось борсука.

Антон Лупан не мав наміру йтручатися в справи. Мартіна Стрікленда, але йому кортіло спитати, чому той анітрохи не турбується про людей, яких він тягне за собою?

«Чим же допомогти їм?» — думав капітан «Сперанци». Аби прогодувати їх усіх, і не один день, а цілі тижні поспіль, треба вагони продуктів. Він розумів, що велося аборигенам сьогодні не гірше, ніж раніше. І все-таки, якби ці люди знали, що від бідної природи, серед якої вони жили, можна взяти хоч трохи більше, ніж вони беруть, може, життя їхнє стало б легше.

Не вперше Антона доймали такі розмисли, які долучилися тепер до його давніх думок.

Довгі роки він разом зі своїм другом мріяв зробити те, чого не вдалося іншим; усе їхнє життя було підпорядковане лише цій меті. Сьогодні каштан «Сперанци» біля мети, він наближається до невідомого місця, туди, мабуть, підходить і П'єр, хоч і пішов другою дорогою. Але тут виникли нові проблеми. Антон і П'єр принесуть світові відомості про землю між протокою Бігл й океаном, зітруть білу пляму на картах, повернуться в свої країни й прийматимуть почесті, а ці нещасні люди, які зараз ідуть за «Сперанцою», їхні родичі в лісах так і знемагатимуть від голоду, бо не знають, що просити в довколишньої природи, тремтітимуть від холоду, під дощами, у сніг і в град, бо не вміють зробити дах над головою… Антон Лупан відчув лише тепер, що в нього з'явився додатковий і набагато важчий обов'язок, аніж той, заради якого він прийшов сюди. Якщо він не хоче зрадити свою двадцятирічну мрію, то повинен зблизитися з цими нещасними, пошукати засіб підняти їхнє життя хоча б на один щабель вище від життя їхніх собак.

Ці думки останнім часом переважали думки про зустріч із П'єром. Плани досліджень вироблені давно. Але не було плану допомоги аборигенам, враження сьогоднішнього дня ламали вчорашні рішення. Антон знав тільки те, що, подолавши таку довгу дорогу сюди, він не зможе піти звідси, поки не поставить тут віхи цивілізації, а повернувшись назад, повідомить про все світові, посланцем якого себе вважав, хоч і не мав ніяких повноважень від нього…

Море довкола дрімало, повітря ніби завмерло. На березі жінки розпалювали вогонь, а діти бігали вгору і вниз, чекаючи, коли батьки принесуть скойки. При світлі вогнищ їхні брудні тіла виблискували металом, і відтак вони здавалися чортенятами, але не з уявного, а зі справжнього пекла.

Антон Лупан спустився в каюту, відчинив шухляди стола й почав нишпорити в паперах. Тут у нього були деякі нотатки, накидані під час подорожі; він мав намір згодом упорядкувати їх у своєму донесенні Географічному товариству. Він розгорнув зошит, присвячений Вогняній Землі, і йому здалося, що все написане ним — ідилічне й непотрібне. Яка користь із того, що люди знатимуть положення цієї землі, клімат, рослинність, звичаї, кому потрібні десяток, сотня невідомих досі подробиць, якщо в цивілізований час тутешні люди перебувають у доісторичній порі?

Антон у відчаї виривав аркуші, шматував на клапті і жбурляв долі, розтоптуючи ногами.

Корабель затремтів, ніби вода довкруг нього закипіла. Щогла, яка проходила під стінкою каюти, затріщала. Якірний ланцюг смикнувся зі скреготом, ніби розірвався, і з глибини шістдесяти метрів передав звук якоря, який потягнувся по дну.

Антон миттю вихопився на палубу. Та враз його щось ухопило й кинуло на люк з такою силою, що він не міг навіть поворухнутися. Хараламб лежав поряд, вчепившись руками у край тенту.

Це був не вітер, а маса важкого повітря, яка скотилася з гір і впала на землю, мов лавина каміння, що ринула вниз.

На березі закричали люди, почали вити собаки.

— Всі на палубу! — крикнув Антон. — Травити весь ланцюг якоря!

Люди вибралися з трюму навколішки і так потяглися до носа, чіпляючись то за парапет, то за бухти канатів, намагаючись підтримувати один одного у сліпучій темряві.

Це була не буря, а бунт природи, бо, всупереч усім законам, вітер охоплював тебе і ззаду, і спереду одночасно, віяв по палубі в усі боки, проникав за парапет, за люки, поміж бочки з водою, не даючи змоги знайти захисток.

На березі літали, сплівшись у клубок, палаючі гілки й головешки, вихоплені з вогнищ алкалуфів, і, промчавши над водою, тонули в морі. Берегів не видно було, але чутно, як вили собаки.

— Кинути другий якір! Травити весь ланцюг! — крикнув Антон.

Хоч навколо не видно було й на півкроку, усі відчули, як корабель ковзнувся на схід, почули, як зуби якоря дряпають грунт. До протилежного, підвітряного берега було майже дві милі, але до середини бухти дно, звичайно, глибшало, і незабаром, оскільки ланцюги були не досить довгі, якорі мали висмикнутись і віддати корабель на поталу вітрові.

Уйляв — вітер, який виникає на Вогняній Землі будь-якої пори року, не попереджуючи про себе нічим. Він майже вертикально падає з вершин гір на море такими потужними поривами, що може покласти корабель на бік. Небезпека більшає поблизу берега, куди він часто скидає гранітні брили й вирвані з корінням дерева, які змітають усе на шляху.

«Сперанца» швидко просувалася на схід, якорі орали морське дно, щогли вигиналися, готові тріснути, а ванти дзвеніли, пересилюючи своїми звуками вітер. Трохи згодом — це тривало, мабуть, не більше кількох секунд — всі відчули, що хитавиця наростає, ланцюги перестали скрипіти, і тоді стало ясно, що якорі вирвалися з дна.

Відтепер вони опинилися в руках долі, ніхто не міг нічим зарадити, залишалося тільки чекати кінця. Спробувати поставити вітрило — означало, що воно вмить буде пошматоване вітром. А якби навіть і вдалося його поставити, то про яке маневрування можна думати, коли від однієї щогли не видно до другої, а довкола острови!

— Кинути штормовий якір! — крикнув Антон, вирішивши поставити проти уйлява всі можливі засоби.

Штормовий якір — це довгий мішок, відкритий з обох боків, мов водостічна труба, зшитий із найгрубішої парусини і такий великий, що в нього могло б поміститися все майно корабля. На одному з кінців є металеве кільце, яке тримає його відкритим, за це кільце гусячою лапкою чіпляється канат або сталевий трос завдовжки метрів десять. Коли корабель не може ні маневрувати, ні кинути якір, а хвилі ледь не перекидають його, єдиним порятунком залишається цей мішок. За бортом він наповнюється водою, важчає і трос, який протилежним кінцем прив'язаний до носа, повертає форштевень до вітру і спиняє корабель.

Через годину уйляв трохи втихомирився, але ще дихав грозовими поривами. За кілька сотень метрів за кормою чутно було, як розбиваються об скелі хвилі, а це доказ, що берег близько, тепер уже ніхто нічого не міг зробити… Надходив кінець, це відчували всі…

Люди не бачили один одного, але між двома поривами вітру чули зморене дихання і вгадували погляди, сповнені відчаю й безнадії. Колись вони думали, що найбільша небезпека чаїлася в океані, в його безмежному обширі, а зараз розуміли, що берег — невимірно небезпечніший.

Тільки Ісмаїл посміливішав у ці важкі хвилини, у ньому прокинувся його давній егоїзм. І кок думав, теж по-гяурськи, майже радісно потираючи руки: «Ага! Хотіти висаджуватися я? Тепер висаджуватися всі!»

Але тут відчув, що палуба побігла кудись під ногами, і він ударився носом об парапет.

— Аллах, аллах!..

Він хотів був кинутись у воду, не думаючи про те, що людина, опинившись між скелями в розбурханому морі, не може мати іншої долі, аніж корабель, який вона покинула в такий підлий спосіб.

Ісмаїл підлий? Чом би не так! Тільки невимірний сум привів його до цього, тобто до думок і дій, несумісних з його вдачею.

Але вони не наскочили на скелю — це великий якір вгризся в пісок і втримав судно. Невдовзі і другий якір зачепився за дно, і десь за сотню метрів корабель зупинився під берегом, де шаленіли хвилі. Тепер обидва якорі тримали надійно, бо чувся тільки скрегіт напнутих ланцюгів.

Ісмаїл спантеличено закліпав очима, не знаючи, радіти йому чи розчаровуватись.

— Ну, розорали ми дно, брате! — сказав Хараламб, витираючи піт на обличчі.

Ієремія розпростався, мов зморена людина в полі.

— Проборонували ми його, хлопче! Як гарні господарі!

Хараламб усміхнувся.

— Як вони звуться, оті, що живуть на дні моря, Ісмаїле? Сирени? Схоже на те, що ми їм поорали!

Але кок замість того, щоб підтримати жарт, надувся, виказуючи свою боягузливість.

— Сором так говорити, Хараламб! Хотіти сказати капітан?

Ісмаїл боягуз? Гай-гай!.. То бідолашного кока, який душею й тілом прив'язався до «Сперанци», сама думка, що його висадять, позбавила глузду, відтак він був би здатний на будь-що, аби тільки догодити капітанові.

РОЗДІЛ XXVIII

ЗОЛОТИЙ БЕРЕГ

Уйляв принишк поміж дерев, за глетчерами, затаївся за вершинами гір, де були його схованки; там він знов збере сили і накинеться на інші кораблі. Трохи згодом пішов дрібний і холодний дощ, він проникав навіть крізь провощений одяг.

Перед світанком хвилі заспокоїлись, задрімали й скелі на берегах, вимучені за цілу ніч, і тоді дозорцям здалося, ніби від берега долинає якесь скавчання, ніби скиглять кинуті щенята, але вартові після уйлява навіть не звернули на них уваги.

Дощ посилювався, а крики на березі не вщухали, навіть, навпаки, чулися дедалі чіткіше, переплітаючись із нелюдськими криками й жалібними стогонами, аж волосся ставало сторчма на голові.

— Та що ж це, в дідька, може бути? — спитав Ієремія, обертаючись до плотогона.

Але й той мовчки знизав плечима, хоч теж був невимовно стривожений.

— Чуєте, пане? — спитав Герасім, прислухаючись до берега.

Повів вітру розсунув дощову імлу, мов завісу, в боки, і вони побачили край букового лісу юрбу майже голих людей, які тиснулись одне до одного, мов вівці взимку. Ті, що опинилися зовні, бігали довкола цього кола, пригнувши голови, мов тварини, намагаючись пробратися всередину, в тепло, і кричали від безсилля й холоду.

Блек Педро — він спав на палубі, під дощем і, безперечно, теж чув крики — навіть не поворухнувся. Хтось із тих, що на березі, побачив корабель і одразу сказав про це всім, ті злякано підвели голови і майнули в кущі.

— Це не алкалуфи. Вони з племені она! — сказав Антон Лупан.

Вогняну Землю заселяли тоді двоє людських племен, які дуже відрізнялися одне від одного, хоча й були американського походження. Численніше — плем'я она — нараховувало десь із вісімсот душ, а алкалуфи — лише половину його. Пізніші дослідники нараховували їх до п'ятисот, а ще інші називали півтораста, щонайбільше двісті.

На відміну від дуже низеньких алкалуфів з жовтою або червоною шкірою, з грубими рисами, з плескатим носом, люди з племені она були високі, дуже рідко нижчі метра вісімдесяти, гарної статури, сильні, мали продовгувате обличчя й маленький, гарно виписаний ніс.

Алкалуфи ходили між островами на пірогах, а плем'я она кочувало тільки по суходолу, і світ його закінчувався там, де закінчувався берег.

Обоє племен не ворогували, але й не дружили, спілкувалися між собою тільки жестами, бо розмовляли різними мовами.

Тим часом уже добре розвиднилось, дощ обіцяв стихнути. На протилежному березі затоки алкалуфи розпалили вогнища. Як їм вдалося вберегти сірники в дощ, коли їхнє нікчемне дрантя не захищало як слід навіть тіла, залишалося таємницею.

Оскільки уйляв поламав дещо з оснастки і, перш ніж вирушати в дорогу, треба було полагодити, капітан вирішив скористатися нагодою й висадитись на берег: може, вдасться заприязнитися з аборигенами.

Спустили шлюпку, в неї сіли капітан і Хараламб, за весла взявся Ісмаїл.

— Ісмаїле, дивись не потрощи шлюпки! — гукнув Герасім, як турботливий господар.

Але турок, надувшись перед Антоном, налягав на весла й гнав човна прямісінько туди, де пристати було найнезручніше.

Герасім знову закричав:

— Ісмаїле!.. Ісмаїле!..

І враз із лісу донеслося, але вже іншим голосом:

— Ісмаїле!.. Ісмаїле!..

Стерновий стріпнув головою й витріщив очі. Це не луна, бо не було її ні вчора, ні сьогодні. Усі в човні здивовано перезирнулися.

— Ісмаїле, трохи лівіше! — знову крикнув Герасім.

— Ісмаїле, трохи лівіше! — одразу ж почувся голос з берега.

— Що це таке, пане? — здивувався Хараламб. — Може, нам краще повернутися?

Але човен уже вискочив носом на пісок. Ліс починався кроків за двадцять, кущі загойдалися.

— Не показуй рушниці! — порадив капітан Хараламбові.

— А якщо вони нас зустрінуть стрілами? Хіба можна знати, що їм спаде в голову?

— Стережіться-а! — почувся стурбований голос Аднани, коли Антон ступив ногою на берег.

— Стережіться-а! — тепер уже з лісу порадив їм жіночий голос, хоч і не такий чарівний.

Лише тепер капітан нарешті, здається, збагнув щось і почав сміятися, піднімаючи руки й показуючи, що він не має ні зброї, ні злого наміру.

— Гей, ідіть сюди! — гукнув він якомога спокійніше.

— Гей, ідіть сюди! — повторив голос з-за дерев.

Але ніхто не з'явився. Аборигени ховалися в кущах, очевидно, крізь листя роздивлялися, що діється на березі.

— Вони бояться! — вирішив Хараламб.

Кущі тим часом знову заворушилися. Антон Лупан дістав кольорову хустину з кишені й почав розмахувати нею в повітрі.

Гілля в одному з кущів розсунулось, дві голови зацікавлено глянули на берег і за мить знову сховалися.

— Гей, іди до Ісмаїла! — спробував кок і собі щастя.

— Гей, іди до Ісмаїла! — знову почулося знайоме відлуння.

Цього разу на узліссі з'явився чорний, мов згасла головешка, тубілець.

— Ісмаїле, гляди не злякай його, бо я тобі голову скручу!

— Я не злякати, пане. Гей, іди сюди!

З-за кущів з'явився ще один тубілець, потім ще, — і невдовзі вже п'ятеро чоловік турботливо оточували шостого, старішого, вищого й сильнішого з-поміж них, який, мабуть, був вождем. Одні з них тримали дерев'яні списи з загостреними кам'яними наконечниками, другі стріли й луки, ще дехто мав пращі, але ворожості не відчувалося. Проте Хараламб — він стояв найближче до човна — поглядав краєчком ока на рушницю.

— А якщо вони їх зараз оточать? — тремтячим голосом спитала Аднана стернового на палубі «Сперанци».

Герасім почухав голову:

— Та чи я знаю? Ієремія, візьми-но про всяк випадок мушкет!

А з лісу виходили все нові й нові люди племені она, всі високі й дужі. Вони заповнювали весь берег біля шлюпки і сідали так, щоб прихистити свого вождя. На вождеві — хутряний одяг, накинутий на голе тіло, саме тіло вимазане чимось чорним, мабуть, товченими головешками.

Але кока здивувала не сажа на його тілі, бо й на інших було щось подібне, а те, що у вождя на обличчі, від одного вуха до другого, були намальовані дві широкі смуги — червона вгорі над ротом, біла на підборідді. Де вони знайшли тут, на краю землі, ці фарби — яскраву білу цинкову й гарячий кармін, яких він не міг купити навіть у Стамбулі?

Капітан подарував вождеві кольорову хустину, що викликало крики радості в аборигенів, а вождь усміхнувся і так стукнув кулаком Антона в груди, що той аж поточився. Усі троє гостей вимушені були витримати зливи ударів кулаками у груди на знак дружби.

Ісмаїл не говорив нічого, тільки гикав, готовий витерпіти будь-що, зате Хараламб іноді скрипів зубами.

— Пане, якщо так буде ще трохи, я почну давати здачі!

— Не можна! Вони показують, що в них нема лихого наміру.

— Отак? То покличмо всіх, хай вони і їм покажуть!

Трохи пізніше, коли Антон Лупан вирішив назвати це місце бухтою Дружби, Хараламб запропонував, потираючи вкриті саднами груди:

— Краще підійде назва бухта Стусанів!

«Сперанца» стояла тут до обіду. Вождь разом з кількома своїми людьми прийшов у гості на борт, потім екіпаж, закінчивши лагодити пошкодження, зійшов на берег. Дощ нарешті вщух, і, хоч небо було вкрите сірими хмарами, повітря видавалося прозорим і приємним. Тубільці сіли колом на мокру землю й почали частуватися сухарями та консервованим м'ясом, яке їм подарували моряки. Вони звикли дуже важко здобувати собі їжу, але ця манна небесна не вимусила їх втратити самовладання й накинутись на неї, хоч голод, видно, й доймав їх.

Моряки розглядали аборигенів із жвавою цікавістю, а Ісмаїл, не знаючи, як догодити капітанові, вирішив спробувати, як кажуть сьогодні, використати останній шанс і відновити загублений престиж.

Перш ніж хто-небудь устиг схопитися й спитати, куди він іде, кок стрибнув у шлюпку, наліг на весла й попрямував до корабля, який погойдувався на якорі…

Чи не проснувся в його душі часом дух пірата? Чи не надумав він підняти вітрила й піти геть, покинувши всіх напризволяще?..

Але тут усі побачили, що Ісмаїл повертається, ще ревніше налягаючи на весла.

Кок вискочив на берег і сказав, затинаючись:

— Пане, я хотів їм співати газель!

Екіпаж зайшовся сміхом. Сміявся й похмурий Герасім, і наймовчазніший та найсором'язливіший Крістя Бусуйок, і Ієремія, і Хараламб, сміялася Аднана, сміявся Мігу, сміявся б і Негріле, якби саме тоді не грався на березі з місцевими собаками.

Та Ісмаїла мало обходив би цей сміх, якби залишився похмурий Антон. Та сміявся й капітан, сміявся до сліз, як цього ще ніколи не бачив пригнічений кок.

Ісмаїл знову виповнився пихою, як і тоді, коли ніхто не міг дотягнутись до його тюрбана. Вдавано поважно глянувши на всіх, він поставив фонограф на найсухіший камінь, покрутив ручку, поставив голку, і наступної миті милий голос, який може співати так тільки в Стамбулі, пролунав на дикому березі півострова Брекнок, тобто там, де — можна поклястися з чистою совістю — фонограф почули вперше.

Але що це? Аборигени не лякаються, не витріщають очей, не падають на коліна, мов перед божеством, до ніг Ісмаїла?

Аборигени спокійно їли й далі, ніби кожен мав в лісі, принаймні, по фонографу. Тільки деякі з них, не припиняючи їсти, почали хитатися в такт, а це була ознака, що газель їм сподобалась.

Доївши сухарі, аборигени племені она почали підводитись і поодинці підходити до фонографа, зачаровані, як ми сказали б, музикою, не виказуючи однак найменшого подиву перед співучим інструментом.

Для Ісмаїла це вже було занадто. Він схопив апарат і пішов, розлючений та обурений, до шлюпки.

Та не встиг він ступити й кілька кроків, як почув позад себе жіночий голос, хоч і не такий ніжний, як у фонографі, але голос, який співав — о аллах! — ту саму газель!

Аборигенка, — без чадри, чорна з голови до п'ят, тільки зуби біліли, — співала газель, м'яко похитуючись, а разом з нею похитувались і всі жінки племені.

Кок зупинився, ледве не випустивши фонограф з рук, витріщився на неї, хитнув головою, а потім кинувся бігти так, ніби за ним гналася нечиста сила.

— Ісмаїле! Не йди! — крикнув Герасім.

І тубільці, яким цей крик сподобався більше, ніж спокійна мова, почали кричати всі водноголос:

— Ісмаїле! Не йди!..

Ясна річ, це могло б перелякати будь-кого, а не тільки кока, і трохи пізніше, коли вони поверталися на корабель шлюпкою, Антон Лупан пояснив їм те, що вичитав ще з книжок Дарвіна й щоденника діда Леона:

— Я вже говорив вам, що тутешні аборигени, особливо з племені она, можуть дуже легко імітувати будь-яку мову, і ви самі пересвідчились у цьому.

— А газель? Чому вони не дивувалися? — спитав набурмосений Ісмаїл.

— Газель їм сподобалась, ти в цьому міг переконатися, їм подобається всяка музика, і вони зачаровано слухають її, забуваючи й про голод, і про холод, і про всі свої нещастя. Фонограф справді їх не здивував, хоч я певен, вони вперше бачили щось подібне, але, безперечно, їхній розум не може збагнути, що йдеться про людську вигадку; вони сприйняли його як щось природне, як пташку, що літає, чи стеблинку, яка зеленіє щороку. Це стосується не тільки фонографа, Ісмаїле. А втім, їх нічого не дивує, вони нічого не пам'ятають і не згадують потім. Здається, вони не мають такої здатності, як згадки, окрім своїх навичок, і навіть не хвилюються при зустрічах. Приміром, якби хтось із їхнього роду кудись зник і повернувся, скажімо, через рік, ніхто не здивувався б, побачивши його, ніхто не спитав би, де він бродив стільки часу. А що стосується його самого, то він теж не відчув би хвилювання, побачивши своїх.

— Як це так? — вихопився Ієремія, неймовірно здивований. — Щоб я повернувся додому в село через рік чи через два і мене ніхто не спитав би, де мене в дідька носило?..

Хоч «Сперанца» підняла якір відразу, до вечора вони не змогли вийти в океан. У сутінках зупинилися біля північно-західного боку півострова Брекнок. Вихід у Тихий океан вартували дві групи маленьких острівців, але їхні непривабливі назви на карті — Лихо східне й Лихо західне — вимусили Антона глянути на них трохи скоса.

Далі на захід видно було ще один архіпелаг з островами — скелястими, високими, вершини яких ховалися в хмарах. Це місце звалося Мілкі Вей — назва, яка викликала жах серед тих небагатьох мореходів, котрі наважувались обігнути з півдня Вогняну Землю.

Капітан «Сперанци» остерігався ділитися з екіпажем цими зловісними передбаченнями і тривожився сам, однак небезпеки цілу ніч не було ні з боку двох Лих, ні з боку Мілкі Вей.

Другого дня вранці шхуна, гнана західним бризом, лагідним, мов вітер Середземного моря, вийшла в Тихий океан і полегшено зітхнула після тривалого плавання в тіснинах протоки, де на неї щомиті чигали скелі. Антон Лупан весь час озирався назад, здивований такою мирною зустріччю. Це що, оповідь Леона Ваяна неправдива?.. Чи вони єдині мореплавці, яких грізний Мілкі Вей вирішив пощадити, як це трапляється іноді з тиранами?

За кілька годин після того, як Мілкі Вей залишився позаду, сховавши голову в хмари, — мабуть, тільки тому «Сперанца» пройшла повз нього непомітно, — його запізніла лють перетворила без попередження бриз в ураган.

Екіпаж ледве встиг спустити вітрила, щоб їх не пошматувало, і п'ять днів буря гнала корабель на зюйд-вест. Хто при такому вітрі ризикнув би шукати вхід у затоку Кука або в якусь іншу, коли скелясті острови тільки чекали, коли ти наблизишся, щоб схопити в свої кігті й жбурнути на дно, розтрощивши на друзки?

Відтак «Сперанца» мала ввійти в протоку Бігл зі сходу, а не з заходу, пройшовши двісті п'ятдесят миль, яких не помітив ніхто — ні капітан, ні Мартін Стрікленд, який завдяки цьому залишився без аборигенів, найнятих у дорогу.

2 січня, коли буря вщухла, шхуна була південніше мису Горн і, як і слід було сподіватися, на всьому й досі розлюченому обширі океану не видно жодної піроги з алкалуфами. Вони, передбачливіші, аніж чужинці, чи, може, кращі знавці погоди, зупинились десь поміж островами раніше, ніж почалася буря.

Але — і це вже справді дивно — через чотири дні «Сперанца» зустріла їх майже всіх: вони гуртом ішли в протоку, ніби Блек Педро спромігся розтлумачити, де вони зустрінуться.

Насправді дістались вони сюди тільки інстинктивно. Проводячи більшу частку життя на воді і знаючи всі шляхи на цьому архіпелазі, вони відчували навіть, в якому місці поверне гнаний бурею корабель.

Зустрілись вони після обіду 5 січня саме там, де капітан сподівався побачити на якорі корабель П'ера Баяна. «Сперанца» обігнула мис Горн, звідти при попутному вітрі пішла прямо на північ, залишивши праворуч острів Леннокс, потім Піктон і зайшла нарешті в протоку. На північ простяглася аргентінська територія Вогняної Землі, на південь острів Наваріно.

Антон стояв на носі, тримаючи перед собою карту, і хвилювався дедалі дужче. Серце його билося зараз так, як рідко може битися серце землянина. Він здалеку впізнав гори Олівія, під схилами яких кинув колись якір бриг «Бігл», тут він разом зі своїм другом думав стати на тривалу стоянку. Далі протока ширшала, відкриваючи праворуч маленьку затоку, в глибині її вирувала недосліджена експедицією Дарвіна річка, а більше нічого не видно.

Обличчя капітана зблідло, серце, мабуть, утомилося битися так довго між надією й сумнівами, кров застигла в жилах, і він заціпенів, стискуючи в руках підзорну трубу. Отже там, за цими висотами, починалася невідома земля, він за дві милі від неї, але бухта була порожня, «Есперанси» не видно ніде.

О пів на сьому «Сперанца» кинула якір у глибині затоки. Рівно о сьомій капітан спустився в каюту до Мартіна Стрікленда. А той, радий, що знайшлися аборигени, зустрів його в доброму гуморі:

— Ну, капітане, ось ми майже на місці! Завтра будемо в Ушуайї, і я висаджуюсь!

— Ви помиляєтесь, пане! — похитав головою капітан.

Мартін Стрікленд тільки очі витріщив на нього.

— У вас є календар? — вів далі Антон.

— Звичайно!

— Тоді ви, певне, знаєте, яке сьогодні число.

— П'яте січня, — відповів пасажир «Сперанци», починаючи вперше від початку подорожі дивуватися.

— Пане, виповнилось рівно місяць, як ми ввійшли в Магелланову протоку, і наша угода закінчилася три хвилини тому.

— Справді! — погодився Мартін Стрікленд. — Тому й кажу, що завтра я висаджуюсь.

— Не завтра, а сьогодні! Але спершу віддайте мені належні гроші!

Пасажир здивовано глянув на нього і спокійно відрахував двісті п'ятдесят фунтів стерлінгів новенькими папірцями.

— Прошу, ось ще десять за те, що допровадите мене до Ушуайї! — сказав він, кинувши банкноту на стіл.

Капітан узяв належні гроші, останню відсунув убік.

— Я не маю наміру везти вас до Ушуайї, і ніхто не може мене присилувати! Прошу вас негайно зійти з корабля й забрати речі. У противному разі я змушений буду викинути все за борт.

Ось так! Досі Мартін Стрікленд не уявляв собі, що є людина, котра може пересилити його самого та фунти з його кишені.

— Ви, мабуть, жартуєте, капітане! — сказав він, заворушившись, бо зненацька відчув, що в нього засвербіло все тіло.

— Мені не до жартів! Прошу звільнити каюту!

— Гаразд! Я висаджусь, але ж не зараз, коли настає ніч, а завтра вранці! Де ж я спатиму? — гаркнув Мартін Стрікленд, схоплюючись на рівні й тримаючи руку в кишені.

Антон Лупан давно вже запримітив, що його пасажир в одній кишені тримає гроші, а в другій револьвер, бо для нього і те, й друге — зброя однакової цінності.

— Пане, — обізвався він спокійно, — револьвер є і в мене, а в моїх людей рушниці. Отже, я чекаю, коли ви висадитесь.

Мартін Стрікленд повагався якусь мить. Затятість капітана видалась йому абсурдною, однак він досить добре знав людей, щоб вичитати в їхніх очах несхитне рішення. Даремно чинити опір, бо ні гроші, ні благання, ні револьвер не допомогли б йому.

— Все одно я не зможу перевезти сьогодні весь вантаж: у мене п'ять вагонів знаряддя та інструментів. А їх за годину не перевезеш, — зупинився він уже в дверях.

Тут саме нагодився Герасім. Капітан усміхнувся:

— Герасіме, нашого пасажира треба висадити зараз на берег. Довезіть його шлюпкою до берега. Але він просить залишити до завтра вантаж. Скільки ми попросимо за це?

Стерновий одразу второпав, у чому тут справа, але спершу почухав голову за своїм звичаєм, а потім невинно сказав, ніби йшлося про казна-яку дрібничку:

— Та чи я знаю, пане, скільки? Мабуть, фунтів десять, щоб він не думав, ніби ми розбійники.

Коли шлюпка з Мартіном Стріклендом і Блеком Педро причалила до берега, почалася мжичка — гіршого й не придумати!

На борту «Сперанци» відсутність пасажира поки що не змінила нічого. Люди так само спали в трюмі на вантажі Мартіна Стрікленда, Негріле у буді на палубі, Аднана в кубрику, а капітан у кормовій каюті сам. Але капітан, замість того щоб спати, радіючи, що кинув якір у тому місці, до якого він прагнув, мов до казки, хвилювався дедалі дужче. Вже настала північ, а він ніяк не міг склепити очей…

Алкалуфи на березі, притиснувшись одне до одного, спали під дощем, який не вщухав.

А Мартін Стрікленд розлючено ходив по березі, натикаючись на камені, і лаяв Антона Лупана. Блек Педро розвів вогнище на березі річки, але хіба зігрієшся біля вогню, коли тобі ллє на голову?

Час від часу він кидав оком на протоку, де мріло світло «Сперанци», що стояла на якорі. Проклятий капітан!.. А може, послати Блека Педро, хай візьме алкалуфів, пірогою вони підкрадуться до шхуни, вискочать на палубу й виріжуть увесь екіпаж? Від скількох би турбот він позбувся! Не треба було б вивантажувати п'ять вагонів на неходжену землю, не треба було б три дні пхатися пірогою до Ушуайї, щоб знайти інший корабель…

Але, на його нещастя, він розумів, що «Сперанцу» нелегко взяти. Хоч би там не було собаки! Аби знаття раніше, то давно отруїв би його чи послав Блека Педро, щоб той садонув пса ножем.

Зараз пізно! Навіть якщо вахтові задрімали, собака все одно почує пірогу за п'ятдесят кроків і почне гавкати, і досить буде одного пострілу, щоб прогнати алкалуфів.

Мартін Стрікленд визнав своє безсилля. Капітан, такий порядний і люб'язний, виявився розбійником — та ще й таким розбійником, якого не подолати. Він — сильніший і краще озброєний.

Нарешті світанок почав вимальовувати неясні тіні — спершу з'явилась темна маса лісу, потім схили пагорбів, а пісок під ногами почав дивно виблискувати, ніби це і не пісок, а товчений діамант.

Волоцюга раптом зупинився, витріщив очі. Наступної миті він уже забув і про дощ, і про холод, і про Антона Лупана: припавши гострим носом до землі, ніби голодний ворон, що знайшов поживу, почав провівати вологий пісок.

— Золото, Педро! — заволав він. — Золото! Ми не йдемо нікуди, залишаємось тут. Бери алкалуфів, і розвантажуйте корабель!..

РОЗДІЛ XXIX

СЕЛИЩЕ АЛКАЛУФІВ

Аборигени на диво дуже вправно орудували сокирами. Швидко обтесавши колоди, вони з'єднали дві по дві піроги — вийшло щось на зразок понтона, яким вони й переправили вантаж на берег.

Мартін Стрікленд вирішив розкинути свій табір там, де його так безсердечно висадив Антон Лупан…

Три дні Антон Лупан вивчав берег, кілька кілометрів пройшов угору по течії, ледве пролазячи крізь повалені дерева, аж поки опинився перед стіною, яка здавалася неприступною. Це був не бескид, не кам'яний кордон, а зогнилі стовбури, принесені водою й закам'янілі у горловині долини, пролежавши тут десятки, а може, й сотні років. Дерева, геть зогнивши, вже не мали своєї форми, вони повгрузали одне в одне, утворивши руду масу гнилизни, яка стала тверда, мов випалена глина, від часу й тиску.

Крістя Бусуйок, що був разом з Антоном Лупаном, спробував цю стіну топірцем, подивився з одного боку, з другого, глянув угору, на високу вершину і скрушно зітхнув:

— Жаль дерев!

Тільки річка пробила тут собі русло, утворивши вузенький отвір. За цим кордоном починалась таємнича земля, по якій досі не ступала нога людини.

— Як нам пройти сюдою, плотогоне? — стурбовано спитав Антон.

— Пане, якщо ви дасте мені двох людей на поміч, за тиждень я прокладу вам дорогу в рай.

— А яким же чином?

Щось забагато говорить плотогон сьогодні! А той тільки спокійно махнув рукою, витер бороду і сказав:

— Побачите!

Не було далі сенсу гаяти тут час, бо дні минали, літо не чекало. Антон хотів тільки зробити невеличку розвідку і не йти далі, поки не знайде П'єра Ваяна. Може, той пішов угору протокою, може, теж зупинявся тут, але наткнувшись на цю перепону, пішов шукати зручніше місце.

На світанку четвертого дня «Сперанца» підняла вітрила, щоб вирушати у протоку на захід. Алкалуфи залишили роботу й зібралися на березі всі разом з жінками, дітьми й собаками.

— Блек Педро! — крикнув Антон Лупан.

— Гум-м!

— Якщо сюди прийде шхуна, «Есперанса», скажи капітанові, хай чекає тут! Зрозумів? Шхуна «Есперанса». Капітан П'єр Ваян!

— Гум-м! — відповів метис, і Антон зрозумів, що той погодився.

Але Мартін Стрікленд, запінившись від люті, кинувся до берега.

— Він не скаже нічого! Ідіть і втопіться!

Він дістав з кишені якийсь папірець, тицьнув під ніс метисові й швидко почав щось говорити, показуючи на Антона Лупана.

Обличчя Блека Педро перекосилося, очі блиснули так, що кожен, побачивши їх, неодмінно злякався б, а його мукання перетворилося в розлючений рев:

— Гур-ру-у-ум! Ні! Гур-рум!

Антон не міг збагнути, як Мартін Стрікленд уплинув на нього, але ясно: від цієї миті метис — його ворог.

Тільки-но він подумав про те, як подати знак П'єрові, коли якийсь алкалуф, згорбленіший, аніж інші, закричав, б'ючи себе в груди:

— Я скажу! Я скажу!.. «Есперанса»!.. Капітан!..

Мартін Стрікленд не знав, що «Сперанца» іде до Ушуайї, та, втім, для нього зараз це було байдуже. Але якби він знав, що капітан прийняв це рішення ще тоді, коли висаджував його на берег, то луснув би від люті або знавіснів би.

Проте якби й Антон знав, що станеться згодом з його пасажиром, то переступив би через себе й відпровадив би його якомога далі, навіть без грошей. Це була його помилка, може, єдина серйозна помилка за всю подорож.

9 січня «Сперанца» рушила на захід протокою при несприятливому вітрі, роблячи ледве десяток миль за день.

А на додачу ще й Ісмаїл захворів. Він не знав, що з ним таке, але, бідолашний, лежав у ліжку, закочуючи очі, і коли питали, що в нього болить, відповідав недоладно: марив.

Лише двадцятого числа добулись вони до Ушуайї, містечка, заселеного похмурими колоністами, де був єдиний порт на протоці.

У порту була тільки контора, і в ній навіть не капітан, а просто чиновник, який був і за митника, і за поліцейського водночас, тримав він і лавку. Від нього Антон Лупан дізнався, що тут ніколи не кидала якір шхуна під назвою «Есперанса». І цьому можна було вірити, бо поява будь-якого судна в Ушуайї — незабутня подія.

Наступного ранку, коли вони вже готувалися відпливати назад, у порту з'явився фермер і запропонував подорожнім двоє поні за п'ять аргентінських песо: видно, велика нужда притиснула його, а ніяких покупців на коників не було, якщо він пропонував їх морякам. На великий подив і фермера, і екіпажу, Антон купив їх.

— Що ми з ними робитимемо? — спитав невдоволено стерновий.

— Вони нам пригодяться, Герасіме.

— А чим ми їх будемо годувати, вони ж не їстимуть сухарі з чаєм?

Звісно, і про це Антон подумав, — той самий фермер продав їм двадцять мішків вівса по десять сентаво за мішок, ще раз доказавши, що він у великій скруті.

Маленькі коники одразу потрапили під нагляд наймолодших членів екіпажу — один до Мігу, другий до Аднани. І весь час, поки шхуна йшла назад, до підніжжя гір Олівія, Негріле почував себе ображеним. Не можна сказати, що з ним погано поводився господар чи з меншою любов'ю ставилась Аднана, але обоє на цілі години забували про нього й пестили поні — заплітали гриви, розчісували хвости, намагаючись перевершити одне одного.

Тільки-но порт залишився вже далеченько позаду, на палубі з'явився кок, живий-здоровий, з рум'янцем на всю щоку, ніби ніколи й не хворів. Побачивши його, люди тільки очі витріщили:

— Що з тобою, Ісмаїле?

Ісмаїл ще раз пересвідчився, що порт далеко, а сильний вітер б'є в корму, отже, до пристані повернутися важко, відповів, хитро усміхаючись:

— Я оживати!

Отож-бо й воно, що кок тільки прикидався, аби Антон не висадив його в Ушуайї.

Під кінець місяця шхуна прибула до місця своєї стоянки. Капітан дуже здивувався, не зустрівши по дорозі пірог алкалуфів з майном Мартіна Стрікленда. Але ще більший був його подив, коли там, де він висадив свого пасажира, побачив будиночок, з димаря якого йшов дим…

Серед майна Мартіна Стрікленда, привезеного з Марселя, був, між іншим, і готовий розбірний будиночок з подвійними стінами, з дверима, з вікнами, який залишалося тільки скласти, а всередині — ліжко, стіл, піч та інше начиння — тобто все, що потрібно цивілізованій людині.

Алкалуфи, обтесавши колоди, зробили з них під керівництвом вірного метиса склад, бо скрині не могли стояти під дощем і вітром, — відтак Антон Лупан знайшов цілком упорядкований табір, який, судячи з усього, мав стояти тут довго.

Коли «Сперанца» кинула якір, згорблений алкалуф вибіг на берег і почав кричати, б'ючи себе кулаками в груди:

— Капітане!.. «Есперанси» не було!.. Я дивився, капітан!

Антон Лупан шлюпкою добрався на берег, до алкалуфа.

— Що ви тут робите?

Старий алкалуф швидко навчився чужих слів — англійських, іспанських і навіть румунських. Але зараз замість відповіді він розтулив кулак, і на долоні блиснули кілька крупинок золота впереміш із піском… Аж тепер Антон побачив, що всі алкалуфи — чоловіки, жінки, діти — навколішки повзали по березі, вибираючи крупинки золота, і зрозумів, що Мартін Стрікленд тепер не піде звідси.

Відтак, залишивши золотошукача на східному березі річки, екіпаж «Сперанци» став табором на західному, бо і їм треба було довгі місяці стояти тут. Коників підв'язали канатами під животи, підняли важелями, зробленими з рей, і опустили у воду, — ті виявились добрими плавцями й самі добралися до берега.

Річка, яку Антон назвав Олтець, на згадку про румунський Олт, стала кордоном між двома таборами, і його дотримували всі, ніби про це була домова. Тільки алкалуфи, які працювали вдень там, одержавши плату спиртом, увечері поверталися сюди, бо місце ночівлі здавалося їм тут кращим.

Майже весь місяць лютий Антон Лупан готувався до переходу через гори, терзаючись, чому не приходить П'ер Ваян, А потім з ним сталося щось дивне: він раптом почав відчувати, ніби це все сон, ніби «Есперанса» — вигадка хворої уяви, а П'єр Ваян насправді давно зник у небутті. Іноді він навіть питав сам себе, чи був той у житті, чи вчились вони разом, чи були в Туреччині й купили оцей корабель, що сьогодні зветься «Сперанца»… Від таких думок голова йшла обертом.

Тим часом Крістя Бусуйок разом з Хараламбом та Іеремією намагалися прокласти дорогу через першу перешкоду. Обійти це місце неможливо, оскільки обабіч височіли такі бескиди, на які годі було й думати видертись. Плотогон топірцем вирубав східці в закам'янілій гнилизні, виліз на стіну і, забивши там кілок, кинув униз мотузку, по якій витягнув усіх.

Там три моряки почали валити дерева. Склепіння, де клекотіла спінена річка, Крістя Бусуйок разом з товаришами підперли рядком кілків, упоперек поставили грубі колодки, утворивши загату. Через тиждень роботи вода в річці біля табору почала спадати. Зате по той бік загати вона прибувала. Ще через три дні, коли внизу ледве сочився тонесенький потічок, угорі гримнув грім, викликавши жах серед алкалуфів на березі Г стіна тріснула, ніби розколовся камінь, і розверзлася. Майже одразу в русло річки ринув потік спіненої води, несучи на собі стовбури дерев, велетенські брили криги й шматки розламаної стіни.

Крістя Бусуйок знав, що прорве загату, але не думав, що саме сьогодні, дідько його зна, як воно сталося, ніби сам диявол підклав плече, щоб допомогти йому.

Увечері капітан зібрав людей у своїй каюті на раду.

— Хлопці! — почав він стурбовано. — Здається, я вплутав вас у велику халепу, але якщо гарненько розсудити, то тут нема моєї вини.

— А що сталося? — спитав Герасім.

— Боюсь, нам доведеться зимувати тут, відтак згаємо цілий рік. Ми занадто пізно прибули. Зараз рушила крига в горах, ми не зможемо пішки перейти до океану. Це означало б, що нас може захопити лавина й стерти на порох.

Люди стурбовано переглянулись.

— А що ж робити, пане?

— Що робити? Або чекати до весни, або відмовлятися від затії. Якщо ж відмовлятися, то навіщо було приходити сюди?!

— А з продуктами як бути?

Капітан підвів очі, глянув на кожного, здивований, що ніхто не протестує. Усі були спокійні.

— З продуктами?.. Ми ще раз підемо в Ушуайю, я вам дам гроші, щоб ви послали додому, хто це захоче зробити.

— Це було б непогано, якщо доведеться стовбичити тут рік, — сказав Герасім, кивнувши головою.

— Отже, ви залишаєтесь зі мною, і ми будемо зимувати тут, у протоці?

— А чому б нам не залишитись, пане? — сказав стерновий, ніби в нього давно була готова відповідь. — Я вже переговорив з усіма. Хіба золото може збирати тільки Стрікленд? Чи нам воно завадить?

— Ось так?! — нарешті зрозумів усе Антон. — Ну, гаразд, Герасіме, збирайте золото, тільки не дуже перевантажуйте трюм, бо коли будемо повертатися, нас кине на дно перша ж хвиля.

Люди засміялися. Їх теж приваблювало золото, вони знали йому ціну, то чому ж мали проходити повз нього й не покласти в кишеню!

А капітана доймали інші думки. Він дивився на алкалуфів і похмурнів. Ніяких перемін у їхньому житті не було. Вранці вони переходили річку, весь день стояли на колінах на мокрому піску, вибираючи золото для Мартіна Стрікленда, ввечері поверталися назад, через протоку. Жінки розпалювали вогнища, чоловіки, трохи напідпитку, ішли по скойки. І не мали вони часу ні полювати, ні рибалити, а вночі спали просто неба, збившись докупи.

Незрозуміло було, як ці люди, котрі так майстерно роблять піроги, яким не треба багато пояснювати, як збудувати склад, не здогадалися звести й для себе ся-кий-такий дах над головою.

І капітан «Сперанци» вирішив переселити їх до людського житла.

Проте першого вечора, коли Антон прийшов до них, алкалуфи його не зрозуміли, тільки здивовано дивились на нього, дехто навіть зайшовся сміхом. Навіщо їм хати, коли вони від народження звикли спати на землі?

Тоді капітан «Сперанци» вдався до хитрощів. Якщо Мартін Стрікленд має хату, то чому б і йому, капітанові, не зробити таку саму? Він попросив аборигенів допомогти йому, ті з радістю погодились. Одного дня частина людей не пішла збирати золото, а залишилась по цей бік річки.

Ліс задзвенів від стукоту сокир. Дерева падали і швидко перетворювались на колоди. Алкалуфи ввечері одержали замість спирту консерви й сухарі, чому особливо зраділи жінки й діти.

Невдовзі під наглядом плотогона хата була зведена, схожа на хату в Карпатах, з гостроверхим дахом, теж із колод (ґонту вирізувати забарно, та й дерева підходящого нема).

Три сім'ї алкалуфів досить боязко сприйняли цей дарунок, дізнавшись нарешті, що хата зроблена для них. Це сталося в середині березня, коли літо наближалося до кінця, а дощі ставали дедалі пронизливіші й холодніші.

Ті, що залишились надворі, довго ходили навколо хати, боязко заглядаючи туди й сторожко прислухаючись, чи не сталося там чогось злого. Час від часу котрийсь із алкалуфів просовував голову у вікно, пересвідчувався, що люди ще не заснули, і всі чекали, коли почнеться якась непояснима біда.

Хто каже, що людина не може відвикнути від лиха, якщо вона народилася разом з ним, бреше, і його не треба слухати.

Прийшла зима на Вогняну Землю… Був серпень.

О цій порі в нас дозріває кукурудза, а тут б'є град, обчісуючи листя на деревах. Тут нема сильних морозів, як у нас узимку, не покриває землю сніг — він лежить тільки в горах, але ж до дідька холодно!

Окрай лісу виросло ціле селище з центральною вулицею, прокладеною під шнурок, ще дві пролягли впоперек.

Поні теж мали конюшню, біля конюшні була й повітка, куди алкалуфи приносили оберемки гілок — корм для маленьких коників, бо вівса їм не вистачало.

«Сперанца» ще раз сходила в Ушуайю й привезла продуктів на тривалий час.

Одразу з настанням зими неподалік звідси з'явилися тюлені. Тепер алкалуфи ходили на полювання й мали нарешті вдосталь харчів, а зі шкур моряки навчили їх шити одяг, щоб не ходити голяком у холод.

Поки одні люди вчили алкалуфів господарювати, а другі збирали золотий пісок, Антон Лупан вивчав околиці, чекаючи нагоди, коли зможе розкрити найбільшу таємницю за горами — невідому землю. Вірний обов'язкам, які взяв на себе ще коли був із П'єром Баяном, він залишився зараз сам-один і за начальника експедиції, 1 за геолога, і за географа, і за метеоролога — капітан «Сперанци» стежив за погодою, уточнював карту, збирав рослини, мінерали та лісову живність, з якої потім робив опудала з завзяттям натураліста. У трюмі більшало золотого піску, а в каюті на кормі — птахів і звірів, чимало з яких були невідомі європейцям.

Капітан перевірив на витривалість і поні, узявши їх з собою в одну зі своїх мандрівок. Маленькі чотириногі йшли, мов справжні гірські коні, несучи на собі чималий вантаж.

Отже, людям буде значно легше, бо інакше довелось би нести на собі всю поклажу й харчі.

Щоб узяти провідників і помічників з-поміж алкалуфів, не могло бути й мови. Боячись злих духів у горах, жоден з них не зважувався вирушити в експедицію.

Вершини гір і далі затягував непроглядний туман. Так тривало весь березень і квітень, коли стояла ще гарна погода, а селище алкалуфів розбудовувалось. Потім настала зима, екіпаж порався біля корабля й допомагав тубільцям. Частина з них і далі збирала золото для Мартіна Стрікленда, але моряки привчали їх до корисніших занять, зокрема до полювання.

І справді, аборигени привчилися шукати по лісах, тепер їхні жінки й діти не страждали від голоду, як у минулі зими. Але й жінки не сиділи марно. Зі шкур борсуків вони навчилися шити постоли, щоб їхні чоловіки не ходили босоніж на полювання.

Мартіну Стрікленду було байдуже до їхнього способу життя, зате не байдуже, що ті почали господарювати. Кількість збирачів золота зменшувалась, за останній тиждень не вдалося набрати навіть одної пляшки піску.

Нарешті терпець йому урвався, і одного дня він послав Педро до капітана «Сперанци».

— Що таке, Педро? — спитав капітан, здивований, що бачить у себе цього чоловіка, котрий повсякчас погрожує йому кулаком.

— Мій сеньйор хоче з вами говорити.

— Дуже добре! І де він хотів би поговорити?

— Сеньйор запрошує вас до себе в дім.

— Скажи йому, що це мені не підходить.

Нарешті після тривалих переговорів, які вимусили Блека Педро багато разів снувати між будинком і кораблем, домовилися зустрітися на березі річки. І хоч довелося голосно кричати, бо річка тут широченька, жоден з них не захотів перейти на берег сусіда.

Мартін Стрікленд почав розмову з кепкування:

— Ти став місіонером, капітане! А похвалявся, що моряк.

— Я й роблю моряцьку справу, пане! Навіть більше, бо йду дуже небезпечним морем, де не бракує піратів!

— Гм! Ти вважаєш, що ми маємо щось ділити?

— Ясна річ! Тільки не золото!

Мартін Стрікленд помовчав трохи, вороже дивлячись на нього.

— Я ось що пропоную, — почав він знову. — Скільки ти хочеш золота, щоб покинути ці краї за чотири дні?

— Якби йшлося тільки про золото і я міркував так, як міркують торгаші, то попросив би його стільки, щоб наповнити трюм, а це, ясна річ, вам не з руки. Але мене цікавить не золото, а тут ви мені нічого не можете запропонувати.

— Ти ще довго тут думаєш бути?

— Щонайменше до весни.

— Слухай, капітане! — вибухнув Мартін Стрікленд, перемінивши тон. — Я — людина небезпечна. Багато хто боїться мене.

— І ви про це говорите вголос? — іронічно усміхнувся Антон.

— Так! Тут нема ні суддів, ні поліції! Подумай про це.

— Я вже давно думаю, пане!

— І що ж ти вирішив?

— Залишаюсь! — твердо сказав каштан «Сперанци».

Мартін Стрікленд стояв мовчки, силкуючись погамувати лють.

— Востаннє пропоную, — нарешті обізвався він. — Хочеш, щоб ми жили в дружбі? Я зобов'язуюсь не втручатися в твої справи при умові, що й ти не втручатимешся в мої. Дай спокій дикунам. Не забувай, що я привіз їх сюди.

— Але ж не на власній спині. Ви не сиділи на веслах, не давали їм харчів.

— Харчі вони собі знаходили самі.

— Не завжди. Іноді вони навіть не знають, як їх знайти. Ваш обов'язок турбуватися про них.

— Я золотошукач, а не місіонер… Навіщо ти їм зробив хати?

— Вони самі їх зробили.

— Але з твого наказу!

— Це правда. А вас бере злість, що вони не мерзнуть під дощем?

— Так. Бо тепер вони б'ють байдики у теплі. Блек Педро переконає їх спалити хати, бо вони приносять їм нещастя.

Антон Лупан стиснув кулаки.

— Ви здатні навіть на таку підлість? Якщо я побачу Блека Педро в селищі, то вирву йому ноги. А коли все-таки йому вдасться заподіяти якусь шкоду, ви заплатите за це подвійно.

— Ти оголошуєш мені війну, капітане?

— Ні, але приймаю виклик!

Обидва супротивники ще раз глянули один на одного через річку, що клекотіла між ними, й повернулися один до одного спинами.

Блек Педро чекав свого пана поблизу будинку.

— Педро! — загадково обізвався Мартін Стрікленд, діставши з кишені фотокартку і звіддаля показуючи йому. — Я обіцяв віддати її тобі. І дотримаю слова того дня, коли ворога твого батька не буде на світі! — махнув він рукою на Антона Лупана, який саме сідав у пірогу.

Цього разу метис загарчав, мов звір, готовий до стрибка.

— Стривай, Педро! — заспокоїв його Мартін Стрікленд, ховаючи фотокартку. — Треба все робити обмірковано. Він хитрий, і в нього багато людей. Для того, щоб поїхати до твого батька, нам потрібен корабель. Зараз важко, бо вони всі разом, та ще й собака. Восени було б легше, але тоді я не знав, чи можна покластися на тебе і чи ти справді заслуговуєш, щоб я відкрив перед тобою цю таємницю.

Тепер Блек Педро звів отупілі очі й розгублено заревів. Хіба він не може зробити хоч що, аби тільки побачити батька?

— Ходімо, Педро! — вів далі Мартін Стрікленд. — Обміркуємо все спокійно в теплі та почекаємо слушної хвилини…

А в цей час Антон Лупан зібрав усіх своїх людей у каюті.

— Хлопці, ми привезли з собою гадюку…

Ісмаїл приклав палець до чола і хитро усміхнувся:

— Я бачити, що справа не є чистий із цей Стрікленд!

— Облиш, Ісмаїле, не вихваляй себе даремно… Зараз нам залишається тільки оплатити помилку: або ми йдемо, або сходимося з мерзотником урукопаш.

Очі в людей засвітилися.

— Відходити? А навіть думки такої не може бути, пане! — відповів стерновий, грюкнувши кулаком по столу.

— Золото, Герасіме?

— Хай би й так, та золото ми можемо знайти і в іншому місці, бо берег довгий. Але ж є ще й гордість наша!

— Ви теж такої думки? — спитав він, глянувши на всіх.

— Звичайно! Ми чоловіки чи ні, щоб боятися якесь стерво!

Нарада тривала до вечора. З настанням сутінок Ієремія узяв мушкет, бо йому випало першому, добрався шлюпкою до берега і знайшов зручне для спостереження місце на березі річки. Так вони вирішили: відтепер екіпаж «Сперанци» охоронятиме щоночі селище, аж поки алкалуфи зрозуміють, що вони мусять охороняти його самі.

Одначе люди в засідці ніколи не чули скрадливих кроків. Блек Педро жодного разу не перейшов річки, зате коли алкалуфи прибували на той бік, він про щось потай шепотівся з деякими з них.

А загалом зима минала в спокої. Вода в протоці здавалася мертвою, за цілі місяці тут не пройшов ні корабель, ні навіть пірога, ніби весь світ вимер.

РОЗДІЛ XXX

НЕВІДОМА ЗЕМЛЯ

Тепер, коли була оголошена війна між екіпажем «Сперанци» і Мартіном Стріклендом, експедиція через гори зазнала удару, якого не сподівався Антон Лупан. Він думав узяти з собою п'ять чоловік, і Герасіма в тому числі, оскільки той найсильніший, найвідважніший, найрозважливіший і водночас найвідчайдушніший з-поміж усіх, але якраз саме через ці якості його слід залишити на борту, щоб тут була людина, яка могла б зійтися груди в груди з таким небезпечним ворогом, як їхній сусід через річку.

Після тривалих роздумів капітан вирішив залишити Герасімові Ісмаїла, оскільки той більше ходив по морях, аніж по суші, та ще Ієремію й Хараламба.

Хоч би яким дивним могло видатись Антонове рішення, однак він узяв у небезпечну подорож і Аднану. А втім, хто міг сказати, що небезпечніше — іти через гори чи залишатися тут, віч-на-віч з грізним і підступним Мартіном Стріклендом?

Антон уже не чекав П'єра, у нього вже й душа втомилася від тривог, а розум від припущень, які розбивалися одне об одне, і жодне не мало під собою надійної основи. Іноді він думав, що П'єр висадився на берег океану, як це зробив його батько, маючи намір пройти з півдня і вийти до протоки, хоча колись у своїх розмовах вони відкинули цей план. Але якщо його друг вчинив навіть так, то вже давно мав би прийти, якщо… Якщо не загинув і він, як Арнольд Ваян.

На цій дорозі чаїлась якась небезпека, бо загинула перша експедиція, а може, й інші, які намагалися пройти тут.

Але Антон чомусь був певен, що йому все вдасться, тому не відчував ніякої тривоги. Душа його хвилювалася, то правда, але тільки від думки, що після стількох чекань і страждань він нарешті вирушає до невідомої землі.

Антон узяв з собою й Мігу, вісімнадцятирічного хлопця, дужого, мов чоловік у розповні сил.

Залишалося вибрати ще одного, і Антон зупинився на плотогонові, чиє вміння поводитися в лісі було неперевершене.

У жовтні, коли почулися подихи весни, люди почали грунтовно готуватися до походу, зайвий раз перевіряючи все, і 10 жовтня були готові вирушати в гори.

Був звичайний похмурий ранок, зверху сіяла дрібна мжичка, а вершини гір затягнув той самий непроникний туман. Аднана й Мігу, тримаючи поні за вуздечки, чекали на березі. Негріле, якого теж узяли, стояв між ними, дивлячись через річку, прищуливши вуха, і хрипко гарчав. Блек Педро, майже злившись із деревом, стежив за приготуваннями, його й не видно було, але собака відчув, тому й стояв так, наїжившись.

Капітан і Крістя Бусуйок сіли в шлюпку й попрямували до берега.

— Пане!.. — почав стерновий.

— Я знаю, що ти хочеш сказати, Герасіме, — усміхнувся Антон. — Але не турбуйся, ми повернемось за п'ять-шість тижнів… Якщо нас не буде, ти не шукай нас, це все одно марно.

— А тоді, пане?

Обличчя капітана на мить затьмарилось, і він додав тихше, щоб не почули ті, на березі:

— Якщо ми не повернемось за два місяці, піднімай якір і пливи!

— Куди?

— Куди захочеш!

— Та облиште, пане, не беріть собі таких думок у голову, ми неодмінно повернемось! — сказав майже розгнівано плотогон.

І до кінця дня він не зронив більше ані слова. О восьмій годині невеличка експедиція вирушила в дорогу.

Давши волю Негріле, який не хотів триматися їхнього кроку, решта розтяглися вервечкою — попереду Антон, потім Аднана й Мігу, ведучи поні з поклажею, а в кінці мовчазний плотогон. Перед тим, як заглибитися в ліс, кожен ще раз крадькома озирнувся назад, навіть Антон Лупан.

«Сперанца» стояла на якорі, і цієї миті всі відчули, що вони люблять її, мов живу рідну істоту.

Потім дерева за ними зімкнулися, закривши краєвид на берег, і подорожні — четверо людей, собака і двоє коників — залишились самі.

Спершу вони йшли по течії річки вгору, давно знаною дорогою. Підйом був неважкий, нових перешкод не було, окрім тих, які вони знали. Та й далі, три дні підряд, ніщо не заважало їм рухатися. Природа тут була така неуважна, мов той чоловік, що чіпляє величезний замок на вхідні двері, забуваючи замкнути інші.

Під кінець третього дня, обігнувши гору Олівія, вони опинилися біля витоку річки, під горою, вершина якої ховалася в тумані.

Антон Лупан узяв з приладів та інструментів лише барометр-анероїд, компас, термометр, гідрометр та анемометр для визначення сили вітру, вважаючи, що даних, зібраних з їхньою допомогою, буде досить, аби змалювати для науковців обриси невідомої землі. Узяв він з собою і секстант, щоб при потребі визначити місцеперебування за небесними тілами, хоча й не був певен, чи випаде ясна година й він зможе виміряти їхню висоту.

Спали вони в наметі, але доводилося довго шукати більш-менш сухе місце. Поні їм дуже пригодились, бо лише намет з грубого вітрильного полотна важив тридцять кілограмів, і комусь довелось, би його тягти на собі.

Вранці четвертого дня вони покинули Олтець, який вивів їх сюди, і, користуючись компасом, попрямували на схід, піднімаючись схилом цього загадкового піка, що губився в тумані.

Підйом був важкий, ліс почав рідшати, кам'янистий грунт без рослинності ковзав під ногами людей і маленьких коненят.

Невдовзі вони вийшли на наст, який трохи вище перейшов у кригу. Саме тоді згори потягся такий густий туман, що задній не бачив переднього. Це була плавба в невідомість, а не дорога.

О четвертій годині по обіді вони опинилися на вершині. Розрахунки підтвердили, що це найвища точка тут — майже півтори тисячі метрів над рівнем моря.

Але що вони вигадали, вибравшись сюди? Нічого не видно далі десяти кроків, тільки за компасом можна визначити, де океан, а таємнича земля, в серцевину якої вони пройшли, заховалась під туманом, мов під сірими гранітними плитами, і невідомою залишалася й далі.

Капітан звелів ставати постоєм, але в голосі його звучало розчарування. Гаразд, але ж вони ще не переможені! У мішках та у в'юках харчів на шість тижнів. Шість тижнів можна стояти тут, чекаючи ясного дня! І якщо за цей час небо не проясниться хоч на день, на годину, на хвилину, він, Антон Лупан, вимушений буде послати людей вниз. Якщо хочуть, хай повертаються з новими харчами, а ні — то хай залишають його самого тут, у горах, бо він, хоч би там що, мусить розкрити таємницю цієї землі.

Місцина, вкрита кригою й затягнута туманом, була не дуже зручна для довгого постою, але ніхто не бурчав, почувши його рішення. Ліс залишився далеко внизу, дрова, щоб підігріти чай, доводилося носити звідти, і вони розпалювали вогонь тільки раз на день. Дощ не йшов, град не бив, але одяг все одно весь час був мокрий.

Нарешті туман таки порідшав, ніби його розігнала несамовитість Антонових думок, і всі побачили, вперше за стільки тижнів і місяців, голубе небо, колір якого вони вже й забули.

Стало видно схил, яким вони піднялися, частину протоки, а далі, до океану, простягнувшись аж за горизонт, висів, мов біле плато, осяяне сонцем, туман і феєрично іскрився, наче густо посипаний діамантами. Ні, невідома земля не хотіла відкривати таємниці, лишалася й далі загадковою, ховаючись під білим покровом.

Антон закам'яніло дивився на це непорушне плато і згадав слова П'єра, сказані колись, хоч відтоді минуло вже стільки літ: «Там можуть бути ліси, або озера, або гори, або поля, або пустеля, або все це разом, або нічого особливого…»

Що ж тут було?

Після незліченних років готувань, після того, коли пройдено тисячі миль, подолано перешкоди й труднощі, яких не забути, Антон опинився нарешті на краю цієї великої таємниці, але вона ще не звойована, ще не розгадана! Десь під білим покровом, що приховує пустелю, гори, озера чи поля, загинув батько П'єра Ваяна, і його образ ніби пливе по туманах, а тумани гойдають його.

Несподівано велетенська завіса розсунулась і невідома земля на одну-єдину мить відкрилася перед ним, чітко вималювана далеко-далеко, аж ген до океану. Спершу він стояв ошелешений, потім широко розплющив очі, питаючи, чи це йому не сниться і чи справді стоїть тут він, живий капітан «Сперанци», чи, може, тільки його привид.

Невідома земля відкрила свою таємницю, блиснула в несподіваних кольорах — запаморочливих, фантастичних.

І ось що встиг прочитати Антон Лупан за ті секунди.

За кількасот метрів унизу закінчувався іскристий сніг, і там починався буковий ліс, що збігав у діл зеленими й рудуватими хвилями, які мов набігали одна на одну. Біля підніжжя гори видно було сіру сідловину, місце давнього льодовика, який посунувся в долину, вирвавши дерева й проклавши в лісі величну дорогу десятки, а може, й сотні років тому.

Срібно виблискувало кругле озеро і здавалося таким глибоким, таким бездонним у своїй чистоті, ніби воно сягало протилежного кінця землі.

Далі виднілися менші вершини, вкриті снігом, шикувалися на північ, на схід порослі лісом пагорби, за якими виднівся Атлантичний океан.

Далеко на північ виблискували води якоїсь річки. Це, мабуть, Ріо-Гранде, нанесена на карту іншими дослідниками, але на південь виднілася ще одна річка, якої не було на карті. Вона впадала в океан між мисом Пенас та мисом Пабло і за всіма ознаками брала початок там, де зараз були дослідники із «Сперанци».

Ось така вона, невідома земля! Були тут і ліси, і озера, і річки, і гірські вершини, а взагалі, нічого особливого, як казав П'єр Баян. Можна подумати, що для такого відкриття не варто було б гайнувати стільки років і долати таку довгу дорогу!

Але Антон Лупан був задоволений, кажучи таким нейтральним словом, він був задоволений і навіть боявся згадати інше слово, боявся зараз попустити віжки душевним почуттям.

Нічого особливого!

Капітан «Сперанци» загнуздав свої почуття, бо розумів, що він тільки дослідник; тож наступні його дії розгорталися обдумано й розважливо, як і годиться дослідникові.

До вечора йому вдалося зробити панорамну замальовку цього обширу. Він встиг закінчити це саме вчасно, бо одразу із заходом сонця все покрила глибока темрява.

Другого дня на небі з'явилися хмари, але туман не повернувся, і знову до деталей відкрився краєвид, хоча й позбавлений учорашніх приголомшливих кольорів. Тільки-но розвиднилося, маленька експедиція пішла далі.

Озеро внизу — воно єдине зберігало свій колір посеред цієї сірості — було нанесене на карту й охрещене Братеш-Алб, а пік за ним, куди вони прийшли наступного дня перед вечором, одержав назву Клебучет.

Сніг закінчився, вони йшли цілими днями крізь кедрові й букові ліси. Зустрічалися дикі собаки й кішки, іноді борсуки.

Безперечно, навіть кочівники не потикалися сюди, бо ніде не видно було жодного сліду, залишеного людиною. Мимохіть душа аж тремтіла від глибокого хвилювання при думці, що ти перша людина від появи життя на землі у цьому закутку планети, який після сотень, після тисяч років цивілізації залишався нікому невідомий. Цим відшкодовувались і втома, і холод, і довгий шлях аж сюди.

Через тиждень вони вийшли до океану майже при впадінні річки, яку бачили згори. Очевидно, тут висадилась експедиція Арнольда Ваяна, але, певна річ, через стільки років ніде не було видно й сліду…

Через кілька днів вони рушили по течії вгору, навіть не здогадуючись, що почався найважчий відрізок їхнього нелегкого шляху.

Ні Дарвін, ні батько П'єра не мали наміру проходити тут двічі. Дійшовши до океану, Дарвін думав сісти на бриг «Бігл», а Арнольд Ваян послав звідси корабель уперед, щоб чекав у протоці, там, де зараз стояла на якорі «Сперанца».

Антон Лупан з маленьким екіпажем не міг скористатися їхнім планом, корабель не могли привести сюди четверо людей без капітана, — отже, він вимушений був повертатися назад по суші.

За кілька кілометрів у річку, названу по-румунськи Сірет, впадала притока. По дорозі назад Антон вирішив дослідити її русло, щоб відійти якомога далі від першого маршруту й охопити на цій землі якомога більшу територію.

Єдине дуже турбувало його: він помітив, що тут температура набагато вища, ніж на березі протоки, і побоювався, що на північному схилі гір, куди вони мали прийти в середині грудня, передчасно скреснуть крижані річки. Але другої дороги назад не існувало.

Відкрита ними притока виявилась не річкою, а спіненим потоком: він зберігав і тут, на рівнині, силу, з якою мчав із гір. Їм треба було п'ять днів, щоб пройти сорок кілометрів до його витоку. Крони буків височіли, мов склепіння, над водою листя було таке густе, так люто переплетене, що впродовж цілих кілометрів вони не бачили й латки неба, а день тут перетворився в ніч.

Однак у міру того, як вони піднімалися, рев і гнів потоку зменшувались, аж поки він заспокоївся, м'яко стрибаючи з каменя на камінь, а потім зовсім стих, поступившись місцем глибокій тиші.

Дослідники опинились на дні прірви між двома високими стінами з голими вершинами, покритими кригою. І наскільки чистою й мирною була природа на цих заснулих верховинах, настільки хаотичною видавалася вона тут, на дні прірви, де було дивовижне скупчення чудернацьких гірських порід і звалених дерев.

Це гнітюче безгоміння, яке буває лише в безоднях, показувало, що природа може створити, а може і знищити…

Але тут приховувалася ще одна таємниця…

Вони вже збиралися шукати пологіший схил, щоб піднятися на вершину, коли Негріле зненацька почав вити — так жалібно він вив на острові Мусара, де лежали трупи піратів.

Простеживши за його поглядом, Мігу своїм зірким і гарячим оком побачив причину його жалібного виття.

Тут. теж були знаки смерті.

— Пане, дивіться! — вигукнув хлопець.

Аднана скрикнула.

Під стіною прірви виднівся людський череп і переможно щирився над цим хаосом. Серце Антона Лупана знову почало прискорено битися: Вогняна Земля бере мито й людським життям!

— Он ще один! — прошепотів Мігу.

Вони підійшли ближче й побачили ще черепи, потрощені кістки, які лежали на площі в кілька метрів, — це означало, що люди померли одразу.

Переборовши страх, не знаючи, де чатує смерть, Антон нахилився й почав шукати ще якийсь слід, котрий сказав би про загиблих трохи більше, аніж кістки. Безперечно, тут лежать супутники Арнольда Баяна, бо, як він знав, це була єдина експедиція сюди. Але гнилизна знищила все. Залишався тільки метал, та й той наполовину з'їдений іржею, — ніж, револьвер з обрізаною цівкою, ще один ніж, трохи далі ключ, банка консервів; годинник зберігся майже неушкоджений у золотій кришечці — вона вистояла проти нищівної сили років.

Протерши годинник, Антон побачив монограму «Т. С», але вона не могла сказати ім'я власника. Та й не знав він супутників Арнольда Ваяна, втім, це й не мало ніякого значення.

Антонові пальці наткнулися на золотий ланцюжок із хрестиком. З одного боку на ньому було вибито: «Хай береже тебе бог!», а з другого два ініціали. На якусь мить Антонове серце завмерло. Ініціали «А.» і «В.», які читалися чітко, не могли належати комусь іншому. Разом із своїми супутниками тут лежав Арнольд Ваян.

Ось і відкрилася остання таємниця!

Антон Лупан вважав обов'язком ушанувати пам'ять про Арнольда Ваяна і всіх, хто загинув разом з ним.

Вони зібрали рештки загиблих, закопали їх, а зверху поклали великий камінь. Іншого знака вони не могли залишити, не час був вибивати ім'я на ньому, та й важко собі уявити, що хтось із людей може пройти колись сюдою і побачити могилу на дні прірви.

Після обіду маленька експедиція рушила далі, кожен був пригнічений смутком і страхом.

Вийшовши з лісу, вони попрямували до вершини обледенілим схилом, ковзаючись на кожному кроці.

І тут усі побачили, що бідолашні поні не можуть іти далі, бо непідковані.

— Що робити?

— Подякуємо їм за їхню сміливість і відпустимо, хай собі йдуть, куди хочуть! — вирішив капітан. — В'юки вже легкі, нам недалеко йти, винесемо намет і харчі на вершину самі.

— А їх не з'їдять вовки, пане? — злякано спитав Мігу.

— Тут же нема вовків.

— А не помруть від голоду?

— Вони знайдуть собі поживу на рівнині біля океану.

Хоч і жаль було розлучатися з цими добрими й мудрими тваринами, але нічого не вдієш…

За кілька годин, уже майже біля вершини, Антон раптом помітив, що вони не піднімаються, а спускаються разом з кригою.

Те, що непокоїло його ще на березі океану, сталося! Вони потрапили на одну з велетенських крижаних рік, які, зрушивши, ідуть не повільно, як льодовик, а зі швидкістю води, що вирвалася з запертя. Відтанувши у своєму ложі навесні, ріка зривається й летить униз зі швидкістю космічного тіла, прагнучи, розтрощити всі закони всесвіту і самій вирішити свою долю. Коли рушає ця біла брила вагою в мільйони тонн, що розкинулась на багато кілометрів, то зупинити її вже не може ніщо. Рушає вона поволі, але невпинно, мов гігантський корабель, форштевень якого знищує все, що трапляється на дорозі. На глибині десятків метрів чується глухий скрип роздертої землі, вилущених скель. Далеко внизу ліс починає хвилюватися, потім дерева падають, ніби підтяті велетенською сокирою. Ніс гігантського корабля брутально розкидає їх, дорога його велична.

Зненацька внизу щось тріснуло, ніби репнула земля й затремтіло небо, десь далеко в долині звалився в прірву крижаний форштевень, примноживши хаос у прірві.

— Ось як загинули бідолашні люди! — сказав Антон Лупан, здригнувшись.

— Та воно й зараз хтозна-як буде! — додав плотогон, бачачи, що вони сунуться разом з кригою.

До прірви було ще, може, з півтора кілометра, небезпека здавалася далекою, але ніхто не знав, скільки треба йти впоперек по цій слизькій масі, щоб знайти край.

Ніхто не міг здогадатися, де закінчується крига й починається земля; отож вони подалися праворуч навмання, хоч, може, до порятунку було ближче ліворуч. Уже смеркло, але вони повинні йти, ковзаючись, збиваючи руки об крижані гостряки, орієнтуючись лише за туркотом криги, що звалювалась у прірву, і гуркіт той чувся щораз ближче.

Це були важкі години, втома перемішалася зі страхом, але нарешті тріск криги під ногами сповістив наближення землі. Крижана лава, тручись об непорушну землю, виповнила нічну пітьму скрипом, ревом і завиванням.

Другого дня під вечір вони були на вершині піка, яким піднялися перший раз, і капітан назвав його піком Ваяна, на пам'ять про людей трьох поколінь, які мріяли прибути сюди, але не змогли.

Унизу видно було протоку і «Сперанцу» на якорі, тільки село алкалуфів ховалося під деревами. Хоча вниз вони могли дістатися за кілька годин, Антон Лупан вирішив переночувати тут. Звідси знайома сьогодні земля відкривалася ще раз, показавшись Антонові так, як він побачив її вперше й зобразив на панорамному малюнку. Так, на сьогодні він не тільки замалював її, він пройшов її ногами, наніс на карту, зібрав рослини, зразки порід, заповнив зошит даними й спостереженнями, які перешле географічному товариству і таким чином виконає свій обов'язок до кінця.

За п'ять тижнів він пройшов зі своїми людьми по недосліджених місцях понад чотириста кілометрів, охопивши поглядом, якщо й не ступив ногою, майже весь обшир між 67-м і 68-м західними меридіанами, між 54-ю і 55-ю паралелями, тобто ту частину Вогняної Землі, про яку люди не мали досі найменшого уявлення.

І цього вечора, завершуючи свій шлях, Антон Лупан знову думав про П'єра Ваяна, про його невідому долю, і йому знову спливли на думку колишні слова друга. Він не знайшов нічого особливого на тій землі, край якої стояв зараз, але найважливіше те, що з карти зникла ще одна біла пляма!

І ще одна радість була в капітана «Сперанци»: там, унизу, стояло селище, перша ознака цивілізації. Йому з екіпажем удалося зробити життя алкалуфів трохи людянішим.

Крістя Бусуйок і Мігу поставили намет, потім розпалили вогнище, всі сіли вечеряти.

Тим часом ніч глибшала, зі сходу погрозливо насували дощові хмари, зорі, ледве-ледве з'явившись, зникали одна по одній, злякано зиркаючи на людей. Повітря в горах було холодне, але всі вже звикли і до холоду, і до вільгості.

І Антон Лупан сидів, спершись спиною об скелю, й дивився на зорі. Аднана сиділа поряд, теж втопивши погляд у темряву, яка дедалі густішала.

— Дивись! — дівчина враз здригнулась, ніби злякалася.

— Що таке?

— Упала зірка й блукає в лісі!

По той бік протоки видно було блимаюче світло у лісі, воно гойдалося, гублячись на мить, щоб з'явитися в іншому місці.

— Це не зірка, а вогонь, — сказав Антон і підвівся, охоплений неспокоєм. — Не наробив би він лиха.

І якщо аж звідси видно було, що вогонь ріже темряву дуже швидко, то це означало, що людина, яка його несла, не йшла, не бігла, а летіла стрімголов. Підійшли Крістя Бусуйок і Мігу.

Досягнувши краю лісу, смолоскип повагався якусь мить, потім почав загрозливо хитатись, розсипаючи іскри, мов зоряний дощ, і враз від нього спалахнув новий вогонь, перетворившись у велике полум'я.

Антона Лупана ніби різонуло кинджалом по серцю.

— Вони підпалили село! Збирайте намет і ходімо!

Здалеку годі було роздивитися, що горять не хати алкалуфів, а будиночок Мартіна Стрікленда.

РОЗДІЛ XXXI

РОЗПЛАТА

В один із рідкісних сонячних днів годині о дев'ятій ранку за коліном протоки з'явились вітрила якогось корабля — це було перше судно тут за останній рік. Вітрильник, повільно пройшовши з півмилі, зупинився за островом, і дозорці на березі більше його не бачили.

Увечері, тільки-но посутеніло, Мартін Стрікленд і Блек Педро тримали в будиночку таємну раду.

— Скільки в тебе людей?

— Одинадцять, сеньйоре. Зі мною дванадцять.

— І як ви думаєте діяти?

— На мій знак троє з них тихенько вийдуть з хати, прокрадуться до берега й задушать вартового. Вся його увага — на наш берег, тому неважко буде напасти ззаду.

— А ти впевнений у своїх людях, Педро? Вони не зрадять?

— Ні, сеньйоре. Я просвітив їм мізки, і вони збагнули, що білі з корабля принесли їм нещастя. Їхня доброта — то тільки спосіб приховати злі наміри.

— Добре, Педро. І це треба зробити сьогодні, поки не повернувся найбільший розбійник — капітан! Піроги готові?

— Так. На мій знак одна підійде до корабля. Якщо вартовий на палубі не дозволить піднятися, вони жбурнуть йому в очі палаючий смолоскип. А решта накинуться ззаду. Усе буде легко, сеньйоре. У них троє людей, а наших дванадцять.

— Але ж у них рушниці, Педро, не забувай!

— Вони не встигнуть вистрілити! Сеньйоре, а за це ви мені дасте фотокартку?

— Не сьогодні, а після того, як буде покінчено з усіма, особливо з капітаном.

По обличчю Педро майнула тінь розчарування, але він покірливо схилив голову.

— Так, сеньйоре. Вони ніколи не повернуться на корабель.

— Ну, Педро, здається, пора!

Метис повернувся йти, але враз укляк, настрашено скрикнувши. Під сильним ударом двері відскочили вбік, і на порозі, випливаючи з темряви ночі, з'явилась велетенська тінь людини в чорній мантії, в натягнутому аж на очі капюшоні.

Мартін Стрікленд відскочив убік, кинувши руку до кишені, але чоловік на порозі вже вихопив револьвер.

— Руки вгору, Кларк Норман! Настав час розплати!

— Курт Шлімбах?!

— Я, друже! І давно тебе шукаю!

— Ти не помер? — пролопотів зблідлий Мартін Стрікленд.

Блек Педро заревів — і в цьому реві відбились розгублення, страх, божевілля.

— Негіднику! — прошипів його господар. — Я довірився тобі, а ти мене зрадив!

Метис захитався, витріщивши очі, і ледь не впав.

— Ні, сеньйоре, ні! Я… Гум-м-м!

Новоприбулий ступив крок уперед, не випускаючи зброї з рук, зачинив ногою двері, потім, тихо і м'яко усміхаючись, розстебнув комір, показуючи шию з страхітливими шрамами.

— Не докоряй йому даремно, Норман! — сказав він спокійно, так само усміхаючись. — Бідолашний чоловік чесно дотримав слова, ось глянь, але такого слона не дуже просто зарізати. — І, повернувшись до Блека Педро, він сказав майже по-дружньому: — Ні, хлопче, заспокойся, я не маю зла на тебе. Ти попрацював добре, тільки в тебе не було гарного ножа. Чи ти думаєш, що для моєї шиї досить отої шкрябачки, якою білують собак? Ну, іди звідси!

Метис стояв, ошаліло дивлячись то на одного, то на другого. Потім заревів, мов поранений звір, і кинувся до Шлімбаха, незважаючи на його велетенську статуру й цівку револьвера.

— Ти хочеш убити мого батька!.. Гум-м-м! Убий мене!

Шлімбах схопив його за барки однією рукою й підняв у повітря, мов комашку.

— Ага, ти, мабуть, син Філіпо? Бідолашний хлопче, твого батька нема вже п'ять років, і якщо хочеш знати, хто його вбив, то подивись!

Мартін Стрікленд почервонів, потім зблід.

— Ти брешеш! — простогнав метис.

— Брешу? Спитати його? Зараз він не відмовлятиметься, все одно настав його час!

Блек Педро розпачливо обернувся до свого господаря.

— Сеньйоре, скажіть, що він бреше!

— Геть звідси! — скрипнув зубами Стрікленд.

На якусь мить метис завмер, витріщивши очі, потім вирвався з руки велетня, метнувся в двері й кинувся з божевільним ревом у ліс.

Шлімбах глянув йому вслід. Цей рух забрав усього лиш часточку секунди, якої не вистачить навіть найспритнішій людині вихопити револьвер, звести курок і вистрілити. Це три окремих рухи, які в свою чергу розкладаються на безліч дрібніших. А часу ледве вистачало для одного-єдиного. І Мартін Стрікленд зробив його не роздумуючи. Його рука блискавично схопила кинджал на столі і впала на спину велетневі. Далі сталося те, що й мало статися: Шлімбах випустив з рук револьвер, застогнав, обернувся, підняв руку, стиснув, пальці на горлі вбивці, ступив крок уперед, потім ще один, ще, і вони обидва, зачепившись за ніжку стола, впали… В обох наступили спазми, агонія…

А Блек Педро гнав лісом наосліп, налітаючи на дерева, спотикаючись об каміння, падаючи… Іноді він зупинявся, отупіло дивився кудись у безвість, потім хитав головою і мчав далі, дряпаючи обличчя, кусаючи кулаки, вириваючи волосся на голові й на бороді, і безперервно ревів.

Так він довго бігав, аж поки упав долілиць на дні якогось урвища. Здійнявся вітер, вгорі гойдалося гілля, лопотіли кажани в непроглядній темряві. Метис глянув на небо, відчув, як калатає його серце, глибоко зітхнув і застогнав:

— Падре!.. Падре!.. Гум-м-м!..

Відтак підвівся, довго слухав, ніби розумів мову дерев, потім узяв з землі суху гілку і, ставши на коліна над нею, тернув сірником. Смолисте дерево враз спалахнуло, випустивши чорний дим. Метис довго дивився на вогонь невидющими очима, далі скочив на ноги, підняв смолоскип над головою, розганяючи кажанів, і кинувся в діл.

* * *

Цієї ночі Хараламб вартував на березі, а Ієремія на палубі.

Зненацька Хараламбові здалося, ніби в будиночку відбувається щось дивне. Він прислухався. Трохи пізніше двері там хряснули, і Блек Педро з ревом подався до лісу. Це був саме він, а не хтось інший, бо моряк добре знав його голос. Вирішив про всяк випадок попередити брата — хай пильнує.

А згодом закричав уже Ієремія:

— Гей, брате, ти бачиш вогонь угорі в лісі?

Від річки не було видно схилу гори. Хараламб відійшов трохи вбік і справді побачив вогонь, що метався в лісі.

— Розбуди-но хлопців! — крикнув він, охоплений неспокоєм.

Герасім спав у трюмі, хоч йому ніхто не забороняв зараз спати по-людськи в носовій каюті, коли не було Аднани.

— А Ісмаїл де? — спитав стерновий. Ієремія знизав плечима.

— Ага! — здогадався Герасім. — Він, мабуть, у каюті капітана. Бачиш, кубрик йому не підходить, хоче спати по-панському!

І справді, Ісмаїл спав на койці Антона Лупана.

Бідолашний Ісмаїл!.. Хтозна, які передчуття вимусили його випробувати завчасу це ліжко! Адже невдовзі він знову лежатиме тут, порешечений кулями…

А тим часом смолоскип метався між дерев, наближаючись до краю лісу, потім підлетів до плоскогір'я над будиночком, хитнувся туди-сюди, зник за будиночком, і від того темінь стала ще непрогляднішою.

«Даремно тільки людей підняв! — докорив сам собі Хараламб. — Тепер не переслухаєш…»

Але не встиг він додумати до кінця, бо дах будиночка перетворився в омах полум'я, зачервонивши хмари в небі й дерева в лісі.

Хараламб метнувся бігцем униз.

— Герасіме, Ісмаїле!..

Шлюпка «Сперанци» наближалася швидко. Чувся плескіт води і дихання людей, що налягали на весла.

Шугнуло ще одне полум'я біля будиночка. Це вже горів склад.

— Швидше, хлопці! Він, мабуть, п'яний, як завше, і спить!

У хатах алкалуфів почулися крики, але моряки зараз не зважали на них. Хараламб зайшов по коліна у воду, стрибнув у шлюпку, і вони щосили погнали під берегом. Полум'я охопило будинок з усіх боків, почав обвалюватись дах, розсипаючи снопи іскор.

Моряки стрибнули на берег і бігцем подалися вперед. Тільки кок зненацька неспокійно зупинився серед дороги. Він забув тюрбан і тепер був простоволосий, мов гяур. Це ж беззаконня! Бігом назад, Ісмаїле!

Моряки підбігли до будиночка, коли вогонь охопив уже останню стіну. Затуляючи обличчя руками, Герасім підійшов до вікна, зазирнув усередину і злякано скрикнув. Біля столу на тліючій долівці лежали двоє заціпенілих тіл.

— А хто ж це? — спитав стерновий, задерев'янівши від страху. — Ніби хтось знайомий!

— Та це ж німець з «Вотана», який не дав нам води! — впізнав його Хараламб.

— Тут великі порахунки, друзі мої! Хай бог їх розсудить! — сказав Герасім, затуляючись від полум'я.

Обидва вороги лежали, оповиті димом і полум'ям; Мартін Стрікленд з ножем у руці, Шлімбах навалився на нього і стискав за горло, — чи то в бійці, чи в вищому примиренні.

На столі тріскали від вогню пляшки, і золотий пісок лився згори, покриваючи обох.

А смолоскип, який прийшов з лісу, тим часом долав річку. Блек Педро плив, важко дихаючи; течія зносила його, хвилі накочувались на голову, він ковтав воду, але вперто тримав праву руку вгору.

Налякані алкалуфи повибігали з хат, одні подалися до лісу, другі — до річки, селище спорожніло. А по той бік річки стіни будиночка й складу вже завалилися, здійнявши до неба стовпи іскор і диму.

— Ходімо! — сказав Герасім. — Треба приглянути за своїми, тут нам робити більше нічого.

На протилежному березі загорілась рудим полум'ям хата, і вітер, який дедалі посилювався, перекидав вогонь на інші хати. Завили собаки.

— Як це воно загорілося? — спантеличено спитав Хараламб.

І щодуху метнувся до річки, кленучи самого себе на чім світ стоїть. Це ж він мав вартувати село і тепер почував себе найнещаснішим, мов той вартівник, який залишив перед ворогом відчинені ворота фортеці.

Було занадто пізно що-небудь робити. Селище горіло з краю в край, алкалуфи кричали, тупотіли, плескали в долоні. У світлі полум'я їм ввижалися якісь червоні видива, і г. оді було втямити, чи вони налякані, чи веселяться, мов божевільні. Тільки собаки, які металися під ногами, були налякані по-справжньому.

А вогонь, запаливши селище алкалуфів, знову спустився до берега.

На березі протоки Блек Педро зупинився. «Сперанца» бовваніла за сотню метрів посеред кривавої води. Метис зиркнув на піроги на березі, але чомусь не взяв жодної, а кинувся вплав, тримаючи вогонь над собою. З палаючої гілки бризкали іскри і з шипінням падали у воду.

Ісмаїл, лаштуючись сісти в шлюпку, раптом витріщив очі й перехрестився, мов гяур, бо на ньому все одно не було тюрбана. Він ще ніколи не бачив, щоб вогонь ішов по воді, мов змій з палаючим хвостом.

Метис допливав до почервонілої обшивки корабля, побачив звисаючий трап, але обминув його, незрозуміло чому, так само, як обминув піроги, доплив до носа, узяв смолоскип у зуби, подерся по якірному ланцюгу, схопився руками за парапет, підтягнувся й стрибнув на палубу.

Ісмаїл бачив, як вогонь піднімається по борту, але збагнув усе лише наступної миті, коли на кораблі спалахнуло полум'я. І він уже не думав ні про що, не гукав нікого, бо не мав часу: «Сперанца» могла згоріти дотла. Кок схопив у руки весла й щосили наліг на них.

Могли загорітися складені на палубі вітрила, щедро просмолена палуба, тоді згорить усе, ну геть-чисто все корабельне і його власне майно — шаровари, тюрбан, газель… Ісмаїл напружився…

А селище тим часом перетворювалося на попіл. Падали останні колоди, повітря виповнилось димом. Алкалуфи з смолоскипами прокрадалися лісом, оминаючи пожарище, до пірог на березі: це нещастя пробудило їхній мандрівний дух і погнало в дорогу…

Ісмаїл облишив весла і вчепився за трап, перевалившись, мов мішок, із човна. Над парапетом між полум'ям гидко заблищала цівка рушниці, спрямованої на нього. — Назад! Гум-м!

Блек Педро, розпатланий, мокрий, знавіснілий, з осклянілими очима дико скалився до нього.

Голубувате полум'я засліпило Ісмаїлові очі, пострілу він не почув, але щось ударило в ліве плече, і він випустив трап.

Кок схопився правою рукою за борт шлюпки, озирнувся на берег, але не побачив нікого і важко застогнав. Він відчув у лівому плечі важкий і холодний біль, ніби хтось поклав велику крижину, однак його доймав не біль, а власне безсилля.

Кок стріпнув головою, ще раз важко застогнав, пересилив біль і, схопившись обіруч за трап, подерся вгору.

Блек Педро стояв за люком з рушницею в руці.

— Назад! Гум-м!

Ісмаїл схопив рукою багор і кинувся на нього, зневажаючи цівку рушниці. Він і зараз не почув пострілу, не побачив навіть полум'я, бо й так довкола буяв вогонь; тільки відчув, як затріщало коліно, і впав долілиць на люк.

— Кидай рушницю! — гаркнув він за хвилину, підводячись на одній нозі й наставивши багор.

Куля свиснула у нього над вухом, друга обпалила шкіру на шиї, потім його ніби вдарили ковальським молотом — він знову впав.

Блек Педро стріляв, спотикаючись об бухти канатів; руки його тремтіли, сам він був наляканий. Усе життя мріяв мати рушницю, свою, власну, а зараз із жахом бачив, що рушниця не може творити чудес. Чоловік перед ним, червоний від відблисків полум'я і від власної крові, повз до нього, піднявши вгору багор, і якщо остання куля не вкладе його…

Ісмаїл відчув кулю десь у тілі, але не знав де, бо все тіло його було зрешечене, а він повз уперед, гнаний полум'ям, яке тяглося за ним по засмолених щілинах між дошками.

Побачивши його за два кроки від себе, Блек Педро випустив рушницю, сахнувся назад, перечепився через якір і впав горілиць спиною на парапет.

— Не вбивай мене! Гум-м-м! Не вбивай! — він заламав руки на грудях і зробився геть маленький.

Багор уже націлився пронизати його, та Ісмаїл похитнувся, а наступної миті метис зверетенувсь у неймовірному стрибку і звалився через парапет…

Піроги алкалуфів відчалювали від берега, розтягнувшись на воді вервечкою вогнів…

Коли Герасім, Ієремія, Хараламб, мокрі, задихані, піднялися на борт, Ісмаїл на колінах виливав останнє відро на вже погашений вогонь. Пахло димом, горілим деревом, а ще полум'яніла на палубі його власна кров.

Ісмаїл якось вибачливо глянув на товаришів і впав.

Стерновий нагнувся до нього.

— Ісмаїле! Друже мій! — простогнав він, беручи його на руки.

У лісі завиднілися нові вогні. Невдовзі почулися крики, і Хараламб здригнувся, упізнавши їх:

— Наші! Герасіме, я беру шлюпку і йду до них!

Ісмаїл злякався: капітан повертався в найнепідходящий час. Серце, наскільки воно ще було живе в ньому, впало. Він підняв руку й зробив знак стерновому, щоб той нахилився до нього.

— Герасіме… — слова давались йому важко. — Не говорити капітан… — він показав рукою на корму, — не говорити… що я спати на його койка…

Голова його впала на бік, він знепритомнів.

РОЗДІЛ XXXII

ВІДВАЖНИЙ ІСМАЇЛ

«Сперанца» підняла якір одразу ж, тільки-но почало світати. То сям, то там ще диміли хати — усе, що залишилось від селища алкалуфів.

— Пішла намарне наша робота, пане! — пригнічено сказав стерновий.

— Ні, Герасіме, наш труд відродиться. Алкалуфи втекли, розсипались по островах, по лісах і, може, блукатимуть так ще дуже довго. Та коли мине страх, коли їм допече мороз, восени, я певен, вони знову зберуться й почнуть хазяйнувати. Наші сокири залишились у них, а дерева в лісі досить.

І справді, мандрівники, які потім ішли протокою Бігл, бачили на захід від Ушуайї селище з дерев'яними хатами, зведеними у якийсь незвичайний для цих місць спосіб, але ніхто так і не зміг розгадати цієї загадки.

— Запам'ятай, Герасіме, труд наш дасть свої плоди!. — повторив Антон, востаннє глянувши на берег, на гори, за вершинами яких уже не було невідомої території на Вогняній Землі.

Дихав слабенький зюйд-вест, і шхуна з реями на правому борту важко йшла протокою на захід. Аднана сиділа в узголів'ї Ісмаїла, а екіпаж усував збитки, завдані вогнем, — на щастя, це можна було зробити на ходу. Подекуди прогоріли дошки на палубі, згорів тент і мале вітрило, але в них було запасне.

— Ходіть тихше, не гупайте так! — шепотів Герасім.

Усі намагалися ходити навшпиньки, ніхто не гупав, але стерновий для годиться попереджав.

За коліном протоки стояв якийсь вітрильник.

— Гей, на «Сперанці»! — крикнули звідти. — Звідки йдете?

— Ми стояли на якорі тут, у протоці, за три милі звідси.

— А ви не бачили там високого чоловіка? Він висадився учора ввечері і чомусь не повертається.

— Вітрильник його?

— Ні. Мій. Він зафрахтував його на два місяці.

— Гроші вже одержали?

— Так.

— Тоді можете йти. Він просив передати, що сам вас знайде… Ви знаєте Ушуайю?

— Як свої п'ять пальців.

— Там є шпиталь або хоч лікар?

— Спитайте при місії доктора Йозефа. Він хоч і похмурий, але досить тямковитий. У нього є пілюлі, може робити уколи.

До Ушуайї вони прибули аж наступного дня пізно ввечері.

Доктор Йозеф, якого знайшли в мурованій каплиці і привели до недужого, зняв шапку, побожно перехрестився повільними жестами смиренного монаха й підійшов до Ісмаїла.

— Рана в плечі, добре! Зараз подивимось, куля засіла там чи вилетіла через лопатку. Добре, добре! Кість не пошкоджена, добре! Ох, а тут гірше, грудна порожнина продірявлена, куля ввійшла в грудну кістку, але відхилилася вбік, добре, інакше зачепила б серце, — він не харкає кров'ю? — легені цілі, яке щастя! Ага, ось ще одна рана, в лівому коліні… Але що трапилось? Я ще в житті не бачив так подірявленої людини!

Оглянувши коліно, доктор спохмурнів, але тільки на мить, бо вже наступної миті його обличчя знову набуло ясного й благочестивого виразу.

— Чашечка й стегнова кістка розбиті! Ногу треба б відрізати, але не варто…

Капітан запитливо глянув на нього. Доктор показав на небо.

— Він помирає, сину мій! Відходить у царство небесне!

Аднана почала кусати кулаки. Антон зблід і закам'янів.

— Нам залишається зробити те, що примирить його з небом, — вів далі доктор Йозеф. При цих словах він розстебнув медичну торбу і поміж інструментами, баночками й коробочками з пігулками смиренно знайшов те, що потрібне для причастя. Капітан дивився на нього, неспроможний усвідомити, що відбувається.

— Ви лікар чи священик? — спитав він нарешті.

— І те, й друге, сину мій. Коли не можна врятувати тіло, доводиться рятувати душу.

— Не трудіться, отче. Він магометанин.

Доктор Йозеф злякано сахнувся назад, але враз очі його пожвавішали.

— Сину мій, — сказав він, — мій обов'язок спробувати перед смертю навернути раба божого до справжньої віри, щоб для нього відкрилась дорога на небо.

— Що з ногою? — спитав Антон, не дослухаючись до його слів.

— Гангрена…

— Ви не можете ампутувати?

Доктор звів руки до неба.

— У мене для цього нічого нема, — сказав він, показуючи торбу.

— А в місії?

— І в місії нема. Єдиний шпиталь у Пунта-Аренас.

Дощило, ніч була непроглядна, вода в протоці кипіла, мов смола в казані, а до Пунта-Аренас — триста п'ятдесят миль!

— Підняти якір! — наказав капітан.

«Сперанца» пішла вночі крізь дощ. Герасім біля стерна тримався дороги за звуком хвиль, що розбивалися об берег. Решта всі, збившись на носі, вдивлялися до болю в очах у темряву, щоб бачити, чути, відчувати острови, скелі, які чаїлися тут.

Вітер змінювався, він віяв то з одного борту, то з другого, і вони долали десять, двадцять миль за добу. За десять днів не пройшли й чверті дороги. Порятунок був не в Пунта-Аренас (туди вони могли прибути занадто пізно), а в тілі самого Ісмаїла.

У кормовій каюті Антон і Аднана обмінювались тривожними поглядами. Вони щодня перев'язували Ісмаїла, рани заживали, але коліно напухло й зробилося синє. Вони зі страхом усвідомлювали все, що буде.

Невдовзі зникла усмішка в Ісмаїла, а обличчя, донедавна живе, знову почало сіріти. Минув ще один день. Обличчя пораненого вкривалося то холодним, то гарячим потом, тіло почало горіти.

Антон Лупан безнадійно глянув на карту. Гангрени не уникнути, вони не мали ліку проти неї, а до Пунта-Аренас не менше трьох тижнів…

Через день Ісмаїл уже не розмовляв, але вночі Аднана, капітан і Герасім, які були біля нього, почули, що він співає — голосок якийсь тоненький, ніби в дитини, а з заплющених очей котилися сльози, перемішуючись із гарячим потом.

Аднана відвернулась і зайшлася тихим плачем, прикривши обличчя руками. У тиші каюти чулось тільки її схлипування та тоненький голос Ісмаїла, що виспівував газель.

— Герасіме! — постукав в ілюмінатор Хараламб. — Вітер стих!

— А будь воно все прокляте! — лайнувся стерновий. — І це саме тоді, коли ми так поспішаємо!

— Зараз уже однаково, Герасіме! — сказав Антон Лупан. — Марно ми поспішаємо.

— Він помре, пане?

— Не знаю. Кидай якір.

Трохи пізніше капітан вийшов на палубу і схилився на люк. Сіявся дрібний дощ, але Антон не відчував його.

— З ним погано? — спитав хтось.

— Гангрена, лікар не помилився. Нога синіє. Нема іншої ради: її треба відрізати.

Почулося важке зітхання. Мігу застогнав.

«Жінки і діти! — подумав чомусь Антон. — Жінки і діти… Душі у них слабші, але добріші…»

Думки його перемішалися в голові, крізь них напливали одна на одну картини з Стамбула, з Пірея, з Гібралтара, з нинішньої й багатьох інших, давніших доріг.

… Він пригадав один вечір на березі Сакару. У наметі долі на соломі лежав чоловік з розтрощеною ногою. На нього впала залізнична рейка… Чоловік марив і співав, як оце зараз Ісмаїл… За три кілометри повінь знесла старенький дерев'яний місток, поїзди не ходили, і поранений згасав на їхніх очах.

Лікар приплив тоді човном уранці з Везір-хана, він аж падав від утоми, брудний від голови до п'ят, але не можна було втрачати ані хвилини. Лікар випив кави, нервово викурив цигарку, поки кип'ятилися інструменти, і потім перед наметом, просто неба, на двох дошках, поставлених на забиті у землю кілки, відрізав чоловікові ногу трохи вище коліна.

Антон Лупан стояв тоді біля нього, допомагав, зав'язував артерії, щоб виграти час, інакше поранений помер би… Потім він чотири години лежав у кущах, і його всього вивертало…

А через три місяці каліка, повернувшись зі шпиталю, весело привітав його, поплескуючи рукою по дерев'яній нозі: «Я радий вас бачити… Оцю ногу може переїхати й поїзд… Тільки боюсь, що він зійде з рейок, бо дерево тверде!..»

— А хто її відріже, пане? — спитав Герасім, ніби вві сні.

Антон Лупан глибоко вдихнув, згадав усі подробиці тієї операції, побачив наяву руки лікаря, ніби це відбувалося ось тут, перед ним, і сказав:

— Я!

Він повернувся до Ісмаїла, нахилився над ним, узяв його за здорове плече. Відчув гаряче тепло. Поранений важко дихав і бубонів якісь незрозумілі слова.

— Ісмаїле! Ісмаїле, ти мене чуєш?

Недужий здригнувся, розплющив очі:

— Треба висаджуватися на берег?

— Ні. Ми хочемо, щоб ти був здоровий. Але якщо хочеш, щоб усе було добре, треба відрізати ногу!

Ісмаїл пронизливо глянув на капітана, потім груди його опустилися, він заплющив очі й прошепотів:

— Різати!

* * *

Дув ходовий вітер. «Сперанца» йшла на захід під звуки газелі, яку невтомно виспівував м'який і ніжний голос фонографа.

Шість годин тому капітан вийшов на палубу, опустивши плечі, змарнілий на обличчі, заляпаний кров'ю, мов різник, і стомлено впав на мокрий люк. І тоді повіяв східний вітер, сильний і рівний бриз, який обіцяв триматись довго.

Коли піднімали вітрила, Ісмаїл розплющив очі, розгублено глянув довкола, впізнав Аднану і всміхнувся.

— Заспівати газель! — прошепотів він, почувши, як задзвенів якірний ланцюг і «Сперанца» рушила в дорогу.

Усе рушило разом — і вітер, і пісня, і життя в тілі Ісмаїла.

Тепер газель лунала на палубі так, що могла б підняти й мертвого з могили, тільки капітан спав на люкові, а біля голови в нього стояла велика чашка з кавою. Він не чув дзенькоту ланцюга, не чув шуму форштевня, який розрізував хвилі, не чув Ісмаїлової газелі. Вперше після десяти днів і десяти ночей безперервних тривог заснув по-справжньому.

Цей незвичайний кормовий вітер тримався цілий тиждень, даючи їм змогу пройти сто двадцять миль на захід. Звісно, вони могли б зробити й більше, але зараз ішли тільки вдень, бо нікуди не квапились.

Ісмаїл уже не горів, дихав легше, з обличчя зник землистий колір. Рана на відрізаній нозі ще гноїлася, вона ще довго мала гноїтися — тижні, місяці, але той гній уже не підніметься в тіло.

На палубі життя знову стало звичне, чулися сміх, жарти, Негріле гасав, весело гавкаючи на вітер, і, тільки опинившись біля ілюмінатора на кормі та глянувши на Ісмаїла, вгамовувався, ніби розумів, що непристойно здіймати гармидер біля хворого.

Кокові подобався рух угорі, і гавкіт Негріле, і сміх та жарти людей, бо це ж частка його життя.

— Болить, Ісмаїле? — питала Аднана.

Скільки безсонних ночей просиділа вона біля нього! Вона, звичайно, їх і не лічила, але він пам'ятає всі, навіть ті, коли був непритомний…

* * *

Рано-вранці, коли «Сперанца» при ходовому вітрі наближалась до Пунта-Аренас, Антон Лупан спустився в каюту до Ісмаїла. Аднана підвелась і вийшла заварити кави, випрати бинти — у неї багато роботи.

— Як ти себе почуваєш, Ісмаїле?

— Дякувати…

В ілюмінатор заглянув сонячний промінь і впав на обличчя недужого.

— Сьогодні ми тебе поголимо трохи, причепуримо.

— Дякувати…

Та чи йому до гоління, коли допікає інше? І Ісмаїл зважився:

— Нога… віддати акулам?

Капітан хотів був засміятися, але враз відчув, що очі його зволожіли. І відповів майже пошепки:

— Ні, Ісмаїле! Ми відвезли її на берег і там похоронили…

Ісмаїл довго мовчав; йому треба було подолати ще одну перешкоду:

— Зараз я просити щось… — сказав він, ніяково мнучи край простирадла. Зітхнув і показав очима на порожнечу під нею. — Я висаджуватись одна нога тут… А решта висадитись у Стамбул!

Капітан нахилився до нього. Якусь мить дивився йому в вічі.

«Яка ти чудова людина! Така чудова, що й сам не знаєш!»

— Ми тебе не висадимо ніколи, любий мій Ісмаїле! — сказав він, притиснувшись до його змученого обличчя. — Ти на все життя залишишся з нами, а ми все життя будемо тебе шанувати!

Ісмаїл заплющив очі, проковтнув клубок, який стільки часу стояв у нього в горлі, і прошепотів:

— Дякувати!..

РОЗДІЛ XXXIII

ПРИГОДА НЕ ЗАКІНЧУЄТЬСЯ

У Пунта-Аренас завантажили вісім вагонів вугілля; воно було легке, заповнило весь трюм, і люди турбувались, де спатимуть…

По пристані йшов поліцейський і наліплював оголошення:

ПРЕМІЯ

500 песо кожному, хто приведе в губернаторство живого або мертвого Педро Філіпо Госте, прозваного Блек Педро, який разом із своєю бандою у ніч з 26 на 27 грудня вирізав екіпаж шхуни «Матадор» під мексіканським прапором, 5 січня убив моряків із чілійського пароплава «Коломбія», а наступного дня спалив канонерку «Гумбард»…

Перед трапом зупинилась маленька бричка, запряжена білим поні: приїхав із шпиталю Ісмаїл. Він пролежав там два місяці, бо вирішено було краще почекати тут, поки рана заживе, ніж вирушати в океан.

Антон Лупан спустився перший, мимохідь глянув на оголошення — такі самі він читав і в місті. Потім з другого боку спустилася Аднана, вони допомогли зійти Ісмаїлові, він узяв милиці під руку, і всі рушили поволі вперед.

— Робити сараїлі! — сказав кок на палубі перед носовим люком.

Сараїлі? Що за вигадка? Чи не забув він розум у шпиталі?.. Та ні, Ісмаїл знав більше, ніж інші!

— Давай спершу приміряємо ногу, побачимо, чи я не помилився, — урвав його Хараламб.

Він два дні вистругував дерев'яну ногу, вкладаючи в роботу все вміння, на яке тільки був спроможний.

Ісмаїл прив'язав ременями дерев'янку і, не полишаючи милиць, ступнув кілька кроків.

Усі дивились на нього стривожено, болісно. Але кок, пройшовши отак до трюму, обернувся до них, побачив їхню гіркоту і тоді усміхнувся жваво, усміхнувся від усього свого звитяжного серця.

— Дякувати, Хараламбе!

Ісмаїл незграбно стукнув дерев'янкою. Відтепер він завжди чутиме цей стукіт, що стане частиною його життя, так само, як скрипіння блоків, дзенькіт ланцюгів, шум форштевня, вахтовий дзвін.

Стерновий нагнувся до Антона, чухаючи голову, і ніяково сказав:

— Пане, я й не знаю, як його далі бути… Бачте, з вугіллям воно якось… Брудне, то вже нехай, але ж там нема вільного кутка…

Капітан узяв Аднану за руку.

— Все ясно, Герасіме. Цій біді можна зарадити. Півгодини тому ми одружилися. Ісмаїл був свідком.

— От і добре! — вигукнув Хараламб. — Бо я вже думав просити в неї руки, якщо ви не візьмете.

Люди заходилися мити палубу, натирати до блиску мідь, бо видався сонячний день, інакше й бути не могло! — розквітчали корабель прапорами, заклечали буковими гілками, жаль тільки, що не було смерек!

Увечері почалося гуляння. Горіли підвішені на вантах, на реях усі ліхтарі, скільки їх знайшли в себе, ба навіть позичили кілька штук у сусідів — в аргентінського катера і шведського пароплава. Під щоглою стояв великий стіл, всі ласували смаженою бараниною, бо вже навіть забули її смак, оглушливо горлав Ісмаїлів фонограф… Коли фонограф замовк, Мігу почав грати на сопілці, люди співали й танцювали на палубі, а Негріле, аж нетямлячись від щастя, метався між Антоном і Аднаною. На березі зібралося багато людей. Перед трапом походжав поліцейський. У Пунта-Аренас не пригадували такого балу.

Опівночі Антон Лупан, який сидів поряд з Аднаною, підняв келих, подивився на екіпаж і сказав:

— Любі мої друзі! Ми разом уже дуже довго, незабаром три роки. Пройшли велику дорогу, щоб я міг сповнити свою давню мрію — зробити те, чого не могли здійснити інші. Нас не чекають ні почесті, ні гроші, але світ, якщо він справедливий, нас не забуде. Мені дуже прикро, що сьогодні, коли здійснений цей давній намір, нема між нами мого друга, і ніхто не знає, куди кинула його доля. Я піднімаю цей келих за його здоров'я, якщо він живий, а якщо загинув — то за пам'ять П'єра Ваяна!

Екіпаж підвівся на ноги, і якусь часину всі стояли мовчки, посмутнілі, ніби відчуваючи над собою тінь людини, яку вони любили, не знаючи її.

— Ну, а зараз відпочивати, — вирішив Антон. — Завтра на світанку вирушаємо!

«Сперанца» два дні йшла через протоку. Дощ не вщухав, а втім, інакше й не могло бути, бо не сповнювалось би те, що записано в морських книжках. Антон Лупан стояв, зіпершись на парапет на носі, і дивився на пустельні береги, затягнуті туманом. Не видно було вогнів, димів, пірог алкалуфів… Але, може, саме цієї миті на березі протоки чи на пустельному острові якийсь алкалуф, одягнений у тюленячу шкуру, взутий у постоли, шукає місце для вогнища, а другий теше сокирою колоду для майбутньої хати… Так, зерно їхньої праці відродиться, як зернина пшениці.

Антон Лупан окинув людей поглядом і раптом здивувався. Невже оцей широкоплечий і дужий парубок Мігу — отой самий хлопчак, який прийшов три роки тому на корабель у гирлі Дунаю?

— Мігу!

— Слухаю! — відповів юнга, підходячи перевальцем, — так ходять моряки, які давно плавають.

— Коли ж ти виріс такий великий, хлопче? — Антон ще раз окинув його поглядом знизу вгору, і душу його виповнила гордість. — Ось прибудемо в Марсель, і підеш складати екзамени!

— Я ж ще не вийшов роками!

— То нічого. Я позичу тобі пару своїх, тільки ж гляди, не осором мене.

Попереду якесь маленьке двощоглове судно, судячи за формою, китобій, ледве ловило вітер, намагаючись просуватися проти відпливу.

— Гей! — гукнув капітан звідти, коли вони підійшли ближче. — Куди ви йдете?

— У Буенос-Айрес!

— Ляжте в дрейф, будь ласка! Я дам вам лист!

— Ніс проти вітру! — звелів Антон Лупан, скоряючись морським законам честі.

Вони описали велику дугу, і невдовзі обидва судна стояли поряд, а відплив тихенько відносив їх до виходу з протоки. На палубі китобоя горів вогонь під двома казанами — витоплювали жир. Капітан підійшов до парапету з аркушем у руці.

— Ми знайшли його три дні тому, у пляшці, коли розрізали кита. Тут йдеться про корабельну катастрофу, але, на жаль, уже давню. Ми поки що не йдемо нікуди, стоятимемо в протоці, будемо запасатися дровами. Якщо ви йдете в Буенос-Айрес, візьміть, будь ласка, і передайте в контору.

Аркуш запліснявів, але текст в основному було видно добре: «Рятуйте наші. душі!»

Рука Антона затремтіла, обличчя зблідло, ноги підкосились, він сперся на парапет, відчуваючи, що впаде.

«Шхуна «Есперанса», — писалося там, — під французьким прапором 3 січня 1882 року вийшла з Сен-Мало до Пунта-Аренас…»

— Що таке, пане? — стурбовано спитав Герасім, побачивши, як зблід капітан.

Той мовчав, втупившись у папір, розумів лише деякі слова, які перемішувались у нього в голові:

«Атлантичний океан… шторм… 17 березня… поламалося стерно, впали щогли… катастрофа… 28°15′ за… довг… 47°7′ пі… шир… З восьми чоловік екіпажу п'ятеро живі: капітан П'єр Ваян, стерновий Роже Перо…»

Антон не читав далі, він швидко подався в каюту, потім зупинився і сказав голосом, якого ніхто не впізнав:

— П'єр Ваян!.. Може, він ще живий…

— Тоді, пане, відвезіть якомога швидше папір! — сказав капітан маленького судна. — Щасливої дороги, і я вірю у вас!

— Спасибі вам, капітане! Хай буде благословенне небо, що послало вас на мою дорогу! І ви самі будьте тисячу разів благословенні!

Антон спустився в каюту і схиливсь над картою з компасом у руці. Але саме там, де вказувалось місце катастрофи, океан був білий, ніде ні острова, ні латочки суші, на десятки миль довкруг лише вода. І все-таки неможливо, щоб П'єр помилився.

Через кілька хвилин люди побачили, що капітан піднімається сходами вже трохи спокійніший.

— Куди ми йдемо, пане? — спитав Герасім. — Не в Буенос-Айрес?

— Ні, ідемо на схід, шукати П'єра Баяна!

— А вугілля?

Вони мали вивантажити його в Буенос-Айресі до 15 лютого, так записано в контракті. Але тепер Антон Лупан забув, що пишеться в книгах купців, як забув і тоді, коли віз бочки кіра Ніколакі до острова Мусара. Зараз перед його очима знову постали сторінки величної книги дружби, яку ніколи не слід забувати!

— Вугілля! Ми використаємо його як баласт, а якщо воно нам не буде потрібне, викинемо в океан!

Люди спантеличено глянули на нього.

— Ви що, вагаєтесь? — здивувався Антон.

Аднана заперечливо хитнула головою. За нею решта відповіли водноголос:

— Ні! Ми підемо туди, куди ви нам скажете! Ми моряки!

— То в дорогу!

Герасім крутнув стерно, вітрила залопотіли, напнулись, і «Сперанца» занурилась носом у хвилі.

Шхуна мчала у світанку при сильному ходовому вітрові, на щоглі майорів румунський прапор. Форштевень знову почав свій тріумфальний марш плавби, і «Сперанца» тріпотіла білими вітрилами, в передчутті нової дороги.

Примітки

1

Кір — пан (грецьк.).

2

Пол — золота або срібна монета вартістю в десять леїв.

3

Ікосар — грецька монета вартістю 20 драхм.

4

Палікар — хлопець-молодець (грецьк.).

5

Око — старовинна міра ваги, дорівнює 1260–1291 г.

6

Диван — державна рада при князеві (румунськ.).

7

Есперанса — надія (фр.).

8

Мусака — страва з рубаного м'яса з баклажанами (турецьк.).

9

Сараїлі — пиріг на меду з горіхами (турецьк.).

10

Сперанца — надія (румунськ.).

11

Щасливої дороги, пане Ваян! (Фр.)

12

Каді — суддя у мусульман.

13

Улліс (римськ., за грецькою міфологією — Одіссей) — міфічний грецький цар, учасник Троянської війни. Його мандрівка, сповнена пригод, описана в «Одіссеї» Гомера.

14

Падре — батько (ісп.).

Content

Тудоран Раду Підняти вітрила!

Раду Тудоран ПІДНЯТИ ВІТРИЛА! Роман

ЧАСТИНА ПЕРША ВОРОТА ЛЕВАНТУ

РОЗДІЛ І У КОЖНІЙ КОРАБЕЛЬНІЙ КАТАСТРОФІ Є ТАЄМНИЦІ…

РОЗДІЛ II І ЛЮДИ МАЮТЬ СВОЇ ТАЄМНИЦІ

РОЗДІЛ III ЗУСТРІЧ НАПРИКІНЦІ БЕРЕЗНЯ

РОЗДІЛ IV НЕЗВИЧАЙНИЙ ПЛОТОГОН

РОЗДІЛ V ЕКІПАЖ

РОЗДІЛ VI ДОГЛЯДАЧ МАЯКА

РОЗДІЛ VII ДОШКИ В ПІРЕЙ

ЧАСТИНА ДРУГА ОСТАННЯ СИРЕНА

РОЗДІЛ VIII ЗУПИНКА В СТАМБУЛІ

РОЗДІЛ IX «ЩАСЛИВОЇ ДОРОГИ, ПАНЕ ВАЯН!..»

РОЗДІЛ X ГОЛОСИ МОРЯ

РОЗДІЛ XI ДИВНИЙ ЧЕРНЕЦЬ

РОЗДІЛ XII АДНАНА

РОЗДІЛ XIII АКУЛИ

РОЗДІЛ XIV НОВІ НЕБЕЗПЕКИ

РОЗДІЛ XV З КНИГИ ДРУЖБИ

РОЗДІЛ XVI СПІВ СИРЕНИ

РОЗДІЛ XVII КОЛИ ЗАПЛУТУЄТЬСЯ ЯКІР

ЧАСТИНА ТРЕТЯ ПІВДЕННИЙ ХРЕСТ

РОЗДІЛ XVIII НЕВИДИМИЙ МАРТІН СТРІКЛЕНД

РОЗДІЛ XIX ПІД АФРИКАНСЬКИМ БЕРЕГОМ

РОЗДІЛ XX УРАГАН

РОЗДІЛ XXI ПЛАЧ ПЛОТОГОНА

РОЗДІЛ XXII ВЕСНА В БРАЗІЛІЇ

РОЗДІЛ XXIII КОНКУРЕНЦІЯ З ПРЕЗИДЕНТОМ УРУГВАЮ

РОЗДІЛ XXIV В'ЯЗНИЦІ АРГЕНТІНИ

РОЗДІЛ XXV МИС ОДИНАДЦЯТИ ТИСЯЧ ДІВЧАТ

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА АЛКАЛУФИ

РОЗДІЛ XXVI БАР «ХРИСТОФОР КОЛУМБ»

РОЗДІЛ XXVII УЙЛЯВ

РОЗДІЛ XXVIII ЗОЛОТИЙ БЕРЕГ

РОЗДІЛ XXIX СЕЛИЩЕ АЛКАЛУФІВ

РОЗДІЛ XXX НЕВІДОМА ЗЕМЛЯ

РОЗДІЛ XXXI РОЗПЛАТА

РОЗДІЛ XXXII ВІДВАЖНИЙ ІСМАЇЛ

РОЗДІЛ XXXIII ПРИГОДА НЕ ЗАКІНЧУЄТЬСЯ

Примітки