Тимчук Віктор

Медуниця Михайло

Ловці манекенів. Про що розмовляють закохані

Віктор Тимчук. ЛОВЦІ МАНЕКЕНІВ

Михайло Медуниця. ПРО ЩО РОЗМОВЛЯЮТЬ ЗАКОХАНІ

Повісті

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Художнє оформлення Агафонової М.В.

Віктор Тимчук

ЛОВЦІ МАНЕКЕНІВ

1

Він розглядав фотокартки. Видовище холодило душу… Щоб позбутися болісного почуття, Тополюк перевів погляд у вікно: надворі буяв сонячний травневий день, на гіллі каштанів свіжо зеленіло молоде листя, вибравшись з коричневих клейких бруньок, наче дивні равлики-павлики з мушлів. З гіркотою подумав: а той вже ніколи цього не побачить, не заговорить…

— Хто його, Денисе?.. — згодом запитав Бухова, слідчого прокуратури, забувшись, що, мабуть, саме для того він і викликав його — оперуповноваженого карного розшуку, — щоб спільно знайти відповідь.

— Він упав, Євгене, — сказав Денис, перебираючи папери на столі і не зводячи голови.

— Звідки?

— З вікна четвертого поверху на бетонний дашок під’їзду.

— Нещасний випадок?

— Ніби, — слідчий підняв очі від паперів і стурбовано глипнув на Євгена. Йому, напевне, теж було недобре. — У його кишені знайшли оце, крім двох ключів од англійських замків.

Бухов поклав перед Тополюком жовту монету. Оперуповноважений оглянув її: вартість 15 карбованців, 1897 рік. Важкенька. Очевидно, золота.

— Імперіал, у ньому 11,61 грама золота, — пояснив Денис. — Взагалі золоті монети почали карбувати в Росії за імператриці Єлизавети Петрівни, дочки Петра І, в 1755 році номіналом 5 і 10 карбованців, за Миколи II з 1897 року по 1914-й—15 і 7,5 карбованця — пів-імперіала.

— Цікаво. Вперше бачу золоту монету.

— Імперіали дуже рідкісні. Дивно, як він потрапив до небіжчика? — Бухов спохмурнів, розгортаючи пакунок. У ньому — біла, замащена з правого боку сорочка. — Зверни увагу…

Слідчий показав на чорну, сантиметрів п’ятнадцять завдовжки, смугу під лівим рукавом, майже під пахвою сорочки. «Мов хтось ковзнув по ній пальцями в сажі», — подумав Євген і запитливо зиркнув на Дениса.

— На тілі загиблого, напроти цього місця, свіжий синець.

— Може, коли падав, ударився і забруднив сорочку?

— Ні, лежав на правому боці, — заперечив Денис. — Він ще дихав, годину жив. На операційному столі опритомнів і прошепотів два рази «кривий». Сестра виразно чула.

— Це його прізвище?

— При ньому ніяких документів. Жильці будинку № 19 по проспекту Миру загиблого не знають. Років йому сімнадцять — дев’ятнадцять, нічим не хворів, добре фізично розвинутий, слідів алкоголю не виявлено, запломбований один кутній зуб угорі.

— Коли убився?

— Сьогодні о 14.30. Паспортний стіл дав довідку: такий Кривий у місті не проживав. Двоє Кривих, я цікавився, батько і син, на роботі — слюсарюють на машзаводі.

Тополюк мимоволі глянув на годинник— 16.45. Прикинув наявні факти: імперіал, чорна смуга невідомого походження, чужий для небіжчика будинок, сімнадцять — дев’ятнадцять років, слово «кривий». Кривий — не прізвище юнака. Кличка? Чия? Підозріло, звичайно, і схоже на нещасний випадок. Втім, розслідування покаже, що й до чого.

— Ти був на місці події?

— Ні, мені півтори години тому прокурор Носаківський передав справу, а я залучив тебе. З твоїм начальством погоджено, — ледь посміхнувся слідчий.

— Дякую, — Євген іронічно схилив голову, а загалом був задоволений, бо з Буховим вже провів кілька розслідувань, і вони встигли спрацюватись і потоваришувати. — Треба там потовктися, побалакати з людьми.

— Авжеж. — Денис заходився збирати зі стола папери, міркуючи вголос: — Хто він і чому опинився в чужому будинку? Навіщо вилазив на вікно? Не доберу…

— Часом не самогубство? Або викинули друзяки чи примусили стрибнути. А замастити сорочку і вдаритись міг до падіння. Лише той імперіал…

— Домислів, Євгене, хоч греблю гати, — сказав Бухов, кладучи теки у сейф.

За кілька хвилин вони сіли в зелений Денисів «Москвич» і поїхали на проспект Миру.

2

Будинок № 19, дев’ятиповерховий, облицьований білою плиткою, розташований на проспекті. Під ним молоді каштани ліниво ворушили листям. Повз нього снували машини і тролейбуси, на розі стояла жовта бочка з написом «квас». Біля неї невелика черга. Бухов повернув у двір, загальмував неподалік першого під’їзду, і вони вийшли з «Москвича».

Двір затишний — з трьох боків оточений будинками, під вікнами цвіли абрикоси, росли квіти, у декого й грядки з молодою цибулею, петрушкою і кропом. На дитячому майданчику гралися діти, чоловік у білій майці вибивав килима, звідкілясь линула музика і хрипливий спів Висоцького про папужку. Коло під’їздів на лавах сиділи пожильці — переважно немолоді жінки.

— Он звідтіля, — кивнув Денис на відчинене коридорне вікно на четвертому поверсі.

Тополюк глянув на вікно, потім на бетонний дашок, уявив падіння юнака, і його зморозило. Коли б на землю, мабуть, не забився б на смерть. Не минуло й трьох годин після нещастя, а таке враження, ніби його зовсім не було: галасували діти, грала музика, пліткували жінки… Троє, що сиділи коло першого під’їзду, обірвали розмову й видивилися на прибулих. Бухов і Тополюк привіталися з ними, відрекомендувались. У жінок одразу лиця зробилися скорботними. Напевне, здогадались, у якій справі приїхали.

— З прокуратури і міліції? — здивувалась одна. — А це чого? Ніхто ж не винен, сам упав.

— Еге, казали йому злізти з підвіконня, а він геройствував, сміявся, — ображено зауважила друга. — Хіба вони тепер слухаються старших? Все своїм пихом.

— Горе, яке горе для батьків, — скрушно мовила третя.

— І часто він сидів на підвіконні? — запитав Бухов. — Як його прізвище? Де живе?

— Не знаємо, не наш він.

— А вже десь з місяць тому лякав нас тим сидінням.

Ось тобі самогубство, викинули і примусили! А вони сушили мізки. Всі ознаки нещасного випадку. Залишилося встановити особу загиблого і дізнатися, звідки у нього імперіал.

— Не нас, Олено, а, мені здається, Римму, викаблучувався перед нею, шелихвіст, і догрався. Ох, боже…

— Яку Римму? — зацікавився Євген.

— Полякову, з п’ятого поверху.

— Ох, не вигадуй, Ганно, Римма скромна дівчина, навіть не дивилася на нього. Чи потрібен їй такий шибеник? Добре, я хоч не виділа, як розбився, бо хіба потім заснеш чи вспокоїшся? І так серце калатає…— Жінка притулила зморшкувату долоню до грудей.

— Римма зараз вдома? — запитав Денис.

— Ми сьогодні не бачили її.

— А кривого тут не здибали? — згадав Євген мовлене слово небіжчиком.

— Кривого на ногу чи це прізвище? — слушно уточнила світлоока жінка.

— Може, кривий, може — прізвисько, — невпевнено сказав Бухов.

— Такого прізвиська не чула і кривого…

— Кривого хлопця я зустрічала коло четвертого під’їзду, — мовила світлоока. — Еге, зустрічала.

— Коли?

— Чи минулої суботи, чи в п’ятницю.

— І він справді кривий на ногу? — втрутився у розмову Тополюк.

— Кривий і з ціпочком.

— А який він з себе?

Жінка задумливо втупилась у свої жовті босоніжки. Перегодом знизала плечима, мовляв, не пам’ятаю. Шкода. Тополюк по дверях вибрався на дашок. На бетоні жодного сліду недавньої трагедії. Лише у кількох місцях насипано піску: хтось завбачливо притрусив кров. Не надибав Євген і на сажу, яка б могла забруднити сорочку небіжчика. Спустився на землю.

— Ну, що там? — Бухов очікувально дивився на Тополюка.

— Нічого.

— Ходімо в під’їзд, — сказав Денис.

У списку мешканців — Поляков К.В., квартира 18. Ліфтом не скористалися. На салатовій стіні над сходами світилися написані рожевою крейдою літери: «Р! Я Т Л!», і під ними латинська літера R, пронизана ламаною блискавкою. Дивний знак, особливо блискавка: нагадувала лиховісну емблему військ СС. Євген перезирнувся з Денисом. Що воно означає? І хто захоплювався таким сумнівним малюванням?

— Розшифрував «Р! Я Т Л!»? — поцікавився Бухов.

— Це легко: «Риммо! Я тебе люблю!», — відповів Тополюк. — Мені не сподобався знак. Комусь бракує клепки в голові.

— А бракує…

Дісталися четвертого поверху. Зупинилися біля злощасного вікна. Під ним батарея парового опалення. Вона, завважив Євген, слугувала тому хлопцеві за приступку, інакше вибратися на підвіконня нелегко. Опер-уповноважений став на батарею — зазирнув у двір, обдивився полущену фарбу на рамі — на ній жодних слідів сажі. На шибці другої половини вікна безліч масних відбитків пальців.

— Зручно вилазити, — зауважив Денис.

— І триматися можна добре, — додав Євген.

Бухов натис кнопку дзвінка вісімнадцятої квартири. Почекали. За дверима ні шеберхнуло. Знову подзвонив… Нікого. Їх спіткала невдача. Натомість відчинилися двері сімнадцятої — на порозі сива жінка у квітчастому халаті до п’ят.

— Ви до Полякових? — звернулася до них.

— Еге, хотіли поговорити з Риммою, — сказав Євген. — Це слідчий прокуратури Бухов, а я — оперуповноважений карного розшуку капітан Тополюк.

— За того хлопця? — сумно запитала жінка.

— За нього.

— Римма наче була вдома: чула, як грюкнули їхні двері.

— А ось дзвонимо, і ніхто не відчиняє.

— Мабуть, кудись пішла. Хіба після всього всидиш у хаті? Ви заходьте до мене.

У вітальні, обставленій звичайними меблями: диван, сервант, шафа, два крісла, стіл і чотири стільці, телевізор, акваріум з чудернацькими рибками, — вони сіли за стіл. Господиня підперла скроні долонями й очікувально поглядала на них. Тополюк попросив жінку назвати своє прізвище, ім’я і по батькові.

— Ольго Кирилівно, Римма зналася з небіжчиком? — поставив перше запитання Бухов.

— Очевидно. Десь з місяць тому я почула якесь вовтузіння в коридорі. Глянула у вічко — Римма борюкається з хлопцем, не пускає до квартири. Ну, я вискочила, і він дременув.

— Справді, коли б незнайомий, дівчина покликала б на поміч, — погодився Тополюк.

— Звичайно, — кивнула господиня. — Потім я кілька разів пробувала зігнати його з підвіконня. Навіть тягнула за ногу. Та де там! І догрався, — сумно мовила Ольга Кирилівна.

— І він часто тут з’являвся?

— Останні тижні майже щодня, і все після обіду.

— А як його називала Римма?

Ольга Кирилівна замислилась…

— Дивне ім’я, — спроквола проказала. — Як царів чи попів у Африці. Ніяк не згадаю.

— Султан, імператор, король, мулла… — підказував Бухов.

— Ні, мов схоже… на шию.

«Шия, шия…» — повторював Євген подумки і нараз випалив:

— А не шейх?!

— О, шейх! — зраділо підхопила господиня. — Шейх!

— А де Римма працює? — запитав Бухов.

— Вчиться в десятому класі.

— У якій школі?

— Тридцять сьомій.

Євген зиркав на акваріум, де метушилися різноколірні казкові рибки: невеличкі, з довгими і пишними хвостами, лупоокі, смугасті, наче крихітні дикі поросятка.

— І останнє, Ольго Кирилівно. Ви не бачили кривого?

— Це чоловіка, що припадає на ногу?

— Може, й припадає на ногу, може, й прізвисько.

— З таким прізвиськом нікого не знаю. А от кривого хлопця бачила сьогодні — пив квас.

— О котрій годині?

— Десь о першій, бо я теж брала бідончик для зятя і дочки. Люблять вони попивати холодний квасок після роботи, — всміхнулася Ольга Кирилівна.

— А який з себе Кривий? Скільки йому приблизно років?

— Спеціально не придивлялася до нього. Пам’ятаю, спирався на сірий ціпок і не згиналась у нього права нога. А років йому… двадцять п’ять — двадцять сім, не більше. Як моєму зятю.

— Ви б його впізнали? — запитав Тополюк.

— Авжеж: високий, чорнявий. Якийсь у нього недобрий погляд.

— Часом не мешканець цих будинків?

— Ні, бо раніше не здибала в нашому районі, — впевнено заперечила жінка.

— Римма зранку ходить до школи?

— Еге.

— А Шейх був з портфелем чи з сумкою?

— Без нічого. — Ольга Кирилівна потупилась і зніяковіло запитала: — Це завжди прокуратура і міліція займається нещасними випадками? Я чомусь…

— Завжди, — відповів Бухов.

— І навіщо? Адже людина сама винна — не вбереглася чи з дурного розуму… А вам стільки роботи, — поспівчувала і пожаліла їх балакуча й приязна господиня.

— Іноді криються, Ольго Кирилівно, за нещасними випадками злочини. Тому й перевіряємо, — сказав Тополюк.

Жінка підсвідомо відчула, що вони до чогось дошукувались. Втім, сусідка Римми Полякової повідомила цікаві факти: загиблий мав прізвисько Шейх, і його, безперечно, знала десятикласниця. Також виявилося: мешканці будинку № 19 справді бачили кривого. Чому перед смертю небіжчик сказав «кривий»? В останню мить свого життя людина згадує або дрібницю, або щось важливе. Євген недарма поцікавився, коли Римма ходить на заняття. Припускав: вона і Шейх з однієї школи. Одначе звідки у школяра рідкісна золота монета? Чи справді трапився нещасний випадок?

3

На лавці біля першого під’їзду жінок уже не було — стояли коло четвертого зі своїми знайомими, напевне, обговорювали їхній приїзд. Слідчий і оперуповноважений сіли у «Москвич». На сонці машина нагрілася: у ній мов у парилці. У відчинене віконце влетіла оса і дзижчала, б’ючись у вітрове скло. Бухов заклопотано глянув на Тополюка, потім на вікно під’їзду.

— В цій історії, Євгене, викликає підозру «кривий», синяк і чорна смуга на сорочці Шейха. Наче хтось вдарив його перед падінням. Може, чинив комусь опір? — сказав Денис.

— Може. А золота монета?

— Теж загадка.

— І мені здається, «кривий» не марення Шейха, — капітан намагався вхопити осу за крильця й випустити її у віконце. — А де золото, там завжди чекай злочину.

— Звісно, — слідчий увімкнув запалювання і пожартував: — Обережно з осою, бо вжалить у ніс, і Надя не впізнає.

Бухов натякнув на Євгенові зустрічі з Надією Коляденко. Вона землячка — теж із Крайгорода, і Тополюк колись вчився з нею в одній школі. Позаторік дівчина після закінчення м’ясо-молочного технікуму залишилася в обласному центрі й зараз працювала на молокозаводі майстром. Євген дістав хустинку й легенько взяв осу, випустив на волю.

— Куди тепер, Денисе? — він знав куди, але запитав, приховуючи зніяковіння від натяку.

— У школу № 37.

У школі їхню увагу привернув стенд «НАШІ ВІДМІННИКИ». Спинилися перед ним. Бухов пробіг очима по фотокартках і наштовхнувся на прізвище — Полякова Римма, 10 «в» клас. Бухов торкнув Євгена ліктем. На них уважно дивилася дівчина в окулярах і форменому платті з білим мережаним комірцем.

— Гм, відмінниця, — зауважив Тополюк. — Напевне, отримає золоту медаль.

— Серйозна, — відзначив Бухов. — До речі, я майже не стикався з учнями і студентами, які вчилися б на «відмінно» і чинили злочини.

— Авжеж: їм не лізуть дурниці в голову і бракує часу на всілякі витівки, — Євген згадав, як просиджував вечори над підручниками у Львові.

Піднялися на другий поверх. Слідчий попрошкував до дверей, оббитих чорним дерматином.

За друкарською машинкою сиділа молода світловолоса дівчина, певне, торішня випускниця, вбрана в коричневе глухе плаття.

— Є Майя Борисівна? — запитав у неї Бухов.

— Є, заходьте.

Їм назустріч звелася з-за стола невисока, тлуста жінка років п’ятдесяти, одягнута в бежеву сукню, з короткою стрижкою — чорне волосся зачесане назад, з вольовим обличчям. Вона приязно всміхнулась, подаючи повну, короткопалу руку.

— О, у нас гість з прокуратури, — привітно заговорила вона.

— Так. А зі мною оперуповноважений карного розшуку капітан Тополюк Євген Матвійович, — відрекомендував товариша Бухов.

— Дуже приємно. Майя Борисівна, — і міцно, по-чоловічому, потисла Євгенову правицю.

Директорка пильно глянула на Бухова, потім на Тополюка.

— Щось трапилося, Денисе Єгоровичу? — стурбовано запитала. — Ви ж прийшли, як мені здається, не з візитом ввічливості.

— Хотілося б, звичайно, але… — слідчий розвів руками. — У нас всього кілька запитань.

— Цікавитесь, хто на обліку в інспекції? — намагалася вгадати мету їхніх відвідин. — Мушу розчарувати: у нас таких нема. Моя школа з успішності і виховної роботи краща в місті.

— Ні, Майє Борисівно, — вимушено посміхнувся Бухов. — Ви знаєте прізвиська ваших старшокласників?

— Прізвиська?! — здивувалася директорка. — Вони є не лише в учнів, а й навіть у нас, педагогів, майже у кожного. І нічого не поробиш, чіпкий пережиток минулого.

— А все ж ви назвіть нам прізвиська старшокласників, — попросив Тополюк.

— Хм… — директорка явно подумала, що вони займаються дурницями, тому неохоче почала називати, загинаючи пальці: — Слон, Борсук, Пень, Апостол, Сірий, Шайба, Кіт, Бірон, Тюлька, Шейх, Мазун… — У неї не вистачило пальців на руках. — Всі вони здебільшого вигадані від їхніх прізвищ.

Коли Євген почув «Шейх», ледве не скочив на ноги. А Бухов тільки повів бровою і скоса зиркнув на Тополюка. Отже, Шейх — старшокласник! Вони натрапили на його слід. Перший крок у розслідуванні зроблено: невідомий став відомим. Спасибі Ользі Кирилівні — сусідці Римми Полякової.

— Виразні прізвиська, — не приховав свого задоволення Денис. — Навіть Шейх…

— А насправді — Шейченко Віталій з 10 «в» класу, спортивна слава нашої школи, — з гордістю сказала директорка.

— Яким же видом спорту він займається? — запитав Тополюк.

— Боротьбою дзюдо. І гарно вчиться, бере участь у художній самодіяльності, добре працював у колгоспі на цукрових буряках, в садку, нагороджений грамотами, вихований юнак, — повідомила Майя Борисівна, пишаючись учнем.

— Хто його батьки?

— Наскільки пам’ятаю, у нього тільки мати.

— А де батько?

— Помер чи покинув…

Євген все побоювався, щоб слідчий не показав директорці фотокартку з небіжчика. Краще б їй того не бачити. Але їм треба було впевнитись, що загиблий — Шейченко Віталій.

— Глянути б на нього, — сказав Денис.

Майя Борисівна підозріло глипнула на них.

— Невже він щось скоїв? — в її голосі зазвучали недовірливі нотки.

— Наче нічого, — відповів Бухов. — У вас нема його фото?

Директорка якусь мить сиділа нерухомо, мовби поринула у роздуми. Вони не квапили її з відповіддю.

— Є, у мене є альбом, — схопилася, простягла руку до книжкової шафи, відчинила дверцята, взяла великий червоний альбом. — Тут шкільна спартакіада…

Тополюк і Бухов звелись і підійшли до неї, нахилилися над альбомом. На фотокартці міцної будови хлопець у майці, не чубатий, з кубком у руках. Він. Отже, за годину встановили прізвище загиблого. Залишилося дізнатися: звідки у нього золота монета, від чого чорна смуга на сорочці і, головне, чи справді стався нещасний випадок.

— Дозвольте взяти це фото? — директорка кивнула, і слідчий обережно вийняв його. — А де він живе?

— Недалеко звідси — за школою, біля дубового гаю, — пригнічено мовила Майя Борисівна. — Точної адреси у мене нема. Вона у класного керівника. Що ж він скоїв?

— Розбився.

— Як?! На чому?!

— Упав і…

— Дуже покалічився?

— На смерть.

— Боже… — зблідла директорка. — На смерть… На… на машині? велосипеді чи?..

— Випав з вікна, — Бухов не дивився на неї. — Нам би зустрітися з його класним керівником.

— Хвилиночку… — Майя Борисівна тремтячою рукою налила з графина води у склянку, поволі надпила, передихнула, заплющивши очі. — Яка втрата… окраса школи… Це ж треба… допомогти його матері, організувати похорон…

— Його мати ще нічого не знає.

— Горе, ой горе… — директорка встала. — Я зараз пришлю класного керівника — Морохову Аллу Остапівну.

Полишила кабінет. Бухов і Тополюк кілька хвилин помовчали, пригнічені переживанням Майї Борисівни. Як їм дасться зустріч з матір’ю Віталія?

— Ти звернув увагу, Денисе, на характеристику Шейха? — порушив мовчання оперуповноважений.

— Еге, порядний хлопець, — задумливо відповів слідчий. — Але де він узяв імперіал? І передсмертне «кривий»…

— Одначе факт: кривого бачили жінки.

До кабінету несміливо увійшла висока, струнка жінка років тридцяти, одягнута в синій трикотажний костюм і білу блузку, русоволоса. На видовженому обличчі застиг вираз розгубленості, сірі очі волого блищали.

— Я Морохова, класна керівниця, — тихо сказала.

— Сідайте, Алло Остапівно, — приязно запросив слідчий. Почекав, поки влаштувалася поряд з ними за приставним столом, і вибачливо продовжив: — З важкою звісткою ми завітали до вас, але така наша робота.

— Я розумію, — і Морохова прикусила губу, щоб не заплакати.

— З якого класу ви ведете 10 «в»?

— З восьмого.

— І Віталія?

— І його.

— Три роки… — Бухов замислився і спроквола запитав: — Що він за людина? Як вчився, характер? З ким товаришував? Як поводився?

— Людина… — класний керівник задивилась у вікно. — Він лише формувався як людина. Вчився добре, на уроках сидів тихо, не сперечався з вчителями, урівноважений, слухняний, не курив, брав участь у шкільних заходах — на вечорах, малював карикатури в нашому «Крокодилі», у колгоспі під час трудового десанту працював краще за деяких. Знаєте, Віталій навіть приборкував класного бешкетника Мазуницю: зиркне на нього — і той відразу переставав, як кажуть діти, «виступати». Його поважали в класі, юнаки наслідували Віталія — старалися перейняти його ходу, жести, вимову.

Пролунав дзвінок на перерву, і Морохова замовкла. За мить школа сповнилася приглушеними голосами і гулом, які долинали крізь оббиті дерматином двері. Вчителька прислухалася.

— Це ж скоро випускні екзамени, бал… Аж не віриться, що на ньому не буде… — і вона поспішно витягла з рукава хустинку, притулила до очей. — Вибачте, не можу… стриматись…

— Ми розуміємо, — співчутливо сказав Тополюк.

— То Шейченко був лідером у класі? — запитав Бухов.

— Ні, але його вплив… непомітний, ніби він соромився чи не хотів верховодити, — пояснила Морохова. — Признатись, я почувалася спокійною, коли Віталій в класі.

— А він часто пропускав уроки? — поцікавився Тополюк.

— Не часто, але траплялося: виїздив на змагання або на тренувальні збори.

— Хто його батьки?

— Мати — телефоністка на міжміській станції, а батька нема — помер. Віталій одинак, його мати завжди відвідує батьківські збори, допомагає ремонтувати школу, — розповідала класна керівниця сумним голосом. — Лагідна жінка… Як вона переживе?..

— З ким дружив Шейченко? — підключився до розпитування Бухов.

— Є Біронським Ігорем і Апостоловим Аркадієм. Нерозлучна трійця, всі займаються боротьбою дзюдо, але це не впливає на їхнє навчання, навпаки: Аркадій та Ігор теж вчаться добре і поводяться пристойно. Коли б так усі… — Морохова зітхнула. — Хлопчики одягаються однаково і стрижуться коротко — не запускають патли.

Їй нелегко давалася розмова. Звичайно, за три роки вона звикла до Віталія й тепер ніяк не уявляла собі, що вже завтра не побачить його за партою, не викличе його до дошки, не почує голосу… Чужі діти для вчителів з часом ставали рідними.

— Алло Остапівно, покажіть нам Біронського і Апостолова, — Тополюк присунув до неї альбом. — Знайдіть їх.

Вчителька погортала альбом.

— Ось Ігор, а це — Аркадій, — показала і звела брови. — А де?..

— Ми взяли карточку Віталія, — заспокоїв її Бухов.

— І ці візьмемо, — сказав Тополюк.

Біронський — буцматий, плечистий, круглочолий, як усі важковаговики. Апостолов щуплявий, але м’язистий. І в обох короткі зачіски, обидва зодягнуті в борцівські куртки.

— А хто їхні батьки? — поцікавився слідчий.

— Батько Біронського майстер-годинникар, мати — продавець. У Апостолова — обоє інженери.

— У вас є серед старшокласників Кривий?

— Такого прізвища нема.

— А щоб кульгав?

— Теж нема.

— Алло Остапівно, а трійця не кривдила своїх однокласників? Юнаки при силі, знання прийомів боротьби… — сказав Тополюк.

— Прийоми показували, якось навіть демонстрували на вечорі, — Морохова мить завагалася і продовжила: — Правда, на один шкільний вогник з’явилися не наші учні, почали бешкетувати. їх вивели Віталій, Ігор і Аркадій, але бійки не зчинили.

І не могли зчинити, подумав Євген, оскільки тим, напевне, була відома трійця, а з дзюдоїстами краще не заводитись.

— Сьогодні були Шейченко, Біронський і Апостолов у школі? — чомусь тихо запитав Бухов.

— На всіх уроках. Я викликала Віталія, поставила п’ятірку.

— Коли закінчилось у них навчання?

— О другій годині.

А в 14.30 він уже розбився.

— У Віталія був портфель?

— Чорний «дипломат».

«Де ж його підручники, зошити? На місці події «дипломата» не виявили. Може, підібрав хтось із мешканців будинку? Навряд, — міркував Євген, — вони б віддали, коли приїхала швидка медична допомога і міліція».

Вони перейшли до класу.

— За якою партою сидів Віталій? — запитав Євген.

— Он за тією, біля третього вікна, — кивнула Морохова, дістаючи з рукава хустинку, відвернулася.

Євген підійшов до парти, і йому впав у вічі невеликий знак, ретельно виведене на салатовій фарбі R — зеленим фломастером, навскоси пронизане червоною ламаною блискавкою. Достоту як на стіні у під’їзді Римми Полякової.

— А де сидять Біронський і Апостолов?

— Позаду.

Тополюк глянув — на парті два точнісінько таких знаки.

— Денисе Єгоровичу, — покликав слідчого.

Бухов рушив до нього. Євген мовчки очима показав йому на знаки. Денис здивовано звів брови.

— Алло Остапівно, подивіться сюди, — запросив учительку Бухов і, коли вона спинилася поруч, показав на літеру, питаючи: — Чия це робота? Що це означає? Коли з’явилося?

— Оце? — Морохова закліпала повіками. — Не знаю. І хто намалював… — розгублено відповіла. — Я не звертала уваги.

— Мабуть, не першокласники, — докірливо зауважив Тополюк.

— Але ж і не Шейченко і його друзі. Я впевнена: вони не псують шкільне майно, — гаряче заперечила.

— Майно… Знак вам нічого не нагадує? — запитав Бухов.

— Ніби на щось схожий… Та блискавка… — нерішуче мовила Морохова і раптом густо почервоніла. — Авжеж, елемент емблеми… Неподобство. Це ж як дізнається Майя Борисівна…

Невже знаки малювала трійця? Ні, вони серйозні учні. До речі, який смисл криється в тому R? Євгена неприємно вражала ламана блискавка. Чиєсь легковажне копіювання горезвісного символу. І всім байдуже, мов не бачать… Вони вийшли з класу. Бухов записав домашні адреси Шейченка, Апостолова і Біронського, імена їхніх батьків.

Жили друзі — Віталій, Ігор і Аркадій — у будинках №№ 22, 24 і 26 по проспекту Миру.

4

Не змовляючись, Бухов і Тополюк спинилися на ганку школи. Обом кортіло швидше позбутися розмов, не бачити розпачливих поглядів учителів. Обоє почувалися ніби винними у смерті Шейченка. А ще попереду зустріч з його матір’ю. Як їй скажуть про нещастя? Це ж вона залишилася сама… Ніколи не вгадати ні власної, ні чужої долі.

Бухов зітхнув. Євген подивився на годинник— 18.45. Минуло дві години розслідування. За цей час уже встановили прізвище небіжчика, його найближчих друзів і з’ясували, хто їхні батьки. Дізналися, що Віталій зі своїми товаришами зразкові учні, активісти шкільного життя, займалися боротьбою дзюдо. У день пригоди вони знаходились у школі й разом залишили її. Куди ж тоді подівся чорний «дипломат» Віталія?

— Стою, Євгене, і думаю: чи сьогодні навідатись до Шейченко, чи відкласти на після похорону? — замислено, розмірковуючи, проказав слідчий.

Євген розумів його стан: принести матері звістку про горе і серед розпачу й відчаю розпитувати про сина, коли людина нічого не тямить, убита бідою…

— Все на твій розсуд, Денисе, — озвався Тополюк. — Наш заповіт — йти по гарячих слідах. Згаяний час — відстрочка злочинцю.

— Ну, про злочин казати рано. До Шейченко Віри Михайлівни, — рішуче сказав Бухов, сходячи з ганку.

Вулицею вони проїхали метрів триста й опинилися поблизу будинку № 22, де жив Шейченко.

У коридорі, на голубій стіні над першою сходинкою, Євген помітив знак — літеру R, пронизану навскоси ламаною блискавкою, — написаний білою крейдою. Завбільшки з сірникову коробку, він не дуже впадав у вічі.

— І тут він, — відзначив Денис. — Прямо тобі візитна картка.

— А може, справді чиясь візитка, га? — висловив Євген припущення.

Ось і п’ятий поверх, на дверях емальований еліпс з цифрами 4 і 5. Тополюк подзвонив… Не пощастило, як з Риммою Поляковою.

Їм відчинила двері сусідньої квартири зовсім молода жінка — років двадцять — двадцять два, невисока, рудоволоса (фарбується, — зазначив Євген), кругловида, у чорній вузькій спідниці і малиновій кофтині з глибоким трикутним викотом на грудях, де покоївся кулон у вигляді серця. Вона тримала в руці губну помаду. Либонь, кудись збиралася.

— Здрастуйте, — привітався Бухов. — Ми до Шейченко, а її нема вдома.

— Віра Михайлівна приїде аж у неділю по обіді, — дівчина оглянула їх зацікавленими зеленими очима.

Оце не пощастило!

— А куди поїхала? Далеко?

— У Крим, автобусом за дводенною турпутівкою. Я торік теж подорожувала. Чудово… — задоволено похитала кучерявою головою.

— І залишила сина самого? — здивувався Тополюк.

— Віталик самостійний хлопчик. Це він наполіг, щоб мати поїхала трохи відпочити, не сиділа затворницею, — охоче пояснила. — Ось і вибралася після обіду. Тільки Віталик не провів її. Чомусь затримався в школі. А так він уважний до мами.

І вже ніколи нікуди не проведе, подумав Євген. Ох, не відала мати, що сталося. Сьогодні п’ятниця, 16 травня… Ще дві доби не знатиме горя: гарні краєвиди, пам’ятки архітектури… Через її відсутність розслідування загальмується. Вони потрапили у скрутне становище: мали ключі від квартири, а відімкнути зась — не дозволить прокурор. Не той випадок. Євген невесело перезирнувся з Денисом.

— Я слідчий прокуратури Бухов, а це капітан Тополюк з карного розшуку. Ось моє посвідчення, — і Денис подав дівчині червону книжечку.

Сусідка здивовано втупилась у посвідчення, заворушила повними губами.

— Я ще не мала справи… — розгублено пробелькотала.

— Нам би з вами побалакати, — продовжив слідчий.

— Але ж я зібралася в кіно.

— Встигнете. Ми недовго.

Дівчина поступилася, пропускаючи їх до передпокою. Євгенові впав у вічі червоний телефон на підставці. Квартира виявилася однокімнатною.

— Будь ласка, ваше прізвище та ім’я? — звернувся до дівчини слідчий. — Якось незручно розмовляти, коли не знаєш…

— Лашко Людмила Гнатівна, операційна медсестра, — назвалася і поправила зачіску, граційно звівши руки.

— Дуже приємно, — схилив голову Євген. Йому справді було приємно дивитися на симпатичну дівчину.

— Нас цікавить ваша сусідка — Віра Михайлівна Шейченко і її син Віталій, — мовив Денис. — Ну-ну, не жахайтеся, нічого протизаконного вони не зробили, — заспокоїв Лашко, у якої покруглішали очі.

— Просто нам треба дещо з’ясувати, — додав Тополюк.

— У мене? — знизала плечима Людмила Гнатівна. — Я тут живу лише третій рік.

— Строк чималий, — заохочувально усміхнувся Бухов.

— Гм, людина вона добра, щира, працює телефоністкою на міжміській станції, підробляє — прибирає в під’їздах, бо вдова, а син дорослий, і хочеться одягти його славно, та й сама нестара, — розповідала Лашко, зчепивши руки у пелені.

— Чоловік її помер?

— Згорів сім років тому.

— Згорів? Де?

— Дядько Семен працював електриком на механічному заводі. Ремонтував якусь піч, а хтось увімкнув струм, і… — Лашко печально скривила губи.

Сумна історія. І вони прийшли не з радісною звісткою.

— І вдруге не виходила заміж, чи, може?.. — Тополюк навмисне не закінчив — чомусь не повернувся язик вимовити «бракувало сватачів».

— Траплялися чоловіки, і солідні, але Віталик, він…

— А як Віталик стави… — Денис хотів сказати у минулому часі, але вмить поправився. — Ставиться до матері?

— О, Віталик, порівняно з деякими теперішніми дітьми, ще й хлопцями, слухняний син, — захоплено сказала дівчина. — І в магазин бігає, і виносить хатнє сміття, і вчиться добре, спортсмен, не курить, не водиться з поганою компанією. Сама втіха для Віри Михайлівни. Часто від мене дзвонить їй на роботу.

— З ким він дружить? — Бухов стежив за собою, щоб не вжити минулого часу. — Хто до нього приходить?

— З Ігорем і Аркадієм, однокласниками. Теж непогані хлопчики. Вони кличуть один одного рейдерами. Буває, збираються у Віталика, слухають музику. Ігор дав йому свій старий магнітофон. Іноді довго слухають, — усміхнулася Лашко. — Коли мати на зміні.

А часом не через свої музичні вечори наполіг синок на поїздці матері в Крим? Усе ж дві доби волі й квартира в повному розпорядженні. Ну-ну, Євгене, не слід ставитись упереджено до покійного. Для того ніяких підстав.

— А кривого ви тут не бачили?

— Якого кривого?

— Хлопця з ціпочком.

— Жодного разу, — стенула плечима Лашко.

Вони зібралися йти. Євген глянув на годинник — минуло тридцять хвилин розмови.

— Ви ще встигнете в кіно, — сказав Людмилі.

За ними зачинилися двері. Зустріч з матір’ю Віталія відкладалась. І все ж їм доведеться відвідати її. А бачити згорьовану людину, чути її лемент — тяжке випробування. До цього Євген досі не звик. Вони спускалися сходами. Євген думав про Віталія Шейченка. Із розмов поставав зразковий учень і слухняний син. Такі ж самі його друзі — Ігор і Аркадій. Нічого підозрілого.

— Слухай, Денисе, ти завважив слово «рейдер»? — вони наближалися до знака R на стіні над сходами.

— А, рейдер. Звичайно! — Бухов позирнув на знак. — І тут R.

— Чи не означає «рейдер»?

— Очевидно.

— Наче рейтар[1].

— Еге, схоже, але рейдер має інший смисл, не пам’ятаю лише який, — зізнався слідчий.

— Щось, мабуть, пов’язане з рейдами.

— Здається, корінь один, — погодився Денис.

— А тепер — до Біронського Ігоря, — сказав слідчий. — Гм, Бірон… Ти не забув, Євгене, Бірона[2]?

— Хе, я з історії мав п’ятірку.

5

До будинку № 24, де жив Біронський, метрів сто. Він теж п’ятиповерховий. Між іншим, три будинки утворювали літеру С зі спільним двором, що прилягав до дубового гаю. Звичайно, той гай — зелена оаза — велика розрада для мешканців, особливо дітей: мали де розгулятися.

Квартира Біронських знаходилася на другому поверсі. Перше, що їм впало у вічі, невеличкий знак на стіні над сходовим маршем. Точнісінько такий, як у під’їздах Римми Полякової і Шейченка, на їхніх партах у школі. Євген значуще перезирнувся з Денисом. Та літера R, пронизана ламаною блискавкою, починала переслідувати їх.

— І тут він, — буркнув Тополюк.

— Гм, мабуть, таки своєрідні мітки трійці, — озвався Бухов.

— Ні, не схоже на зразкових учнів.

Спинилися перед дверима, оббитими коричневим дерматином, з вибагливими візерунками з мідних головок цвяхів. З-за дверей долинала музика.

— Ігорок розважається, — зауважив Бухов. — Не знає про смерть товариша.

— Але ж його магнітофон у Віталія, — сказав Тополюк, натискаючи на кнопку дзвінка.

— Старий магнітофон… Через музику не почує дзвінка. Доведеться гріти кулаком, — і слідчий замірився вдарити у двері.

На диво, клацнув замок. Перед ними стояв щуплий, вузьколиций, чорнявий чоловік з глибокими залисинами в білій майці й простих синіх спортивних штанях. Його ліве око прискалене — наче підморгував їм або лукаво поглядав. Одначе він серйозний, і Євген здогадався, що те примруження від постійного користування лупою, через яку розглядав крихітні механізми годинників. Так, батько Ігоря — Станіслав Андрійович. Він майстер-годинникар в універмазі.

— Ви до Ігоря? — поступився Біронський. — З ДЮСШа? Заходьте.

У коридорі вішалка, дзеркало, на полиці білий телефон. В кімнаті, тісно заставленій меблями, на дивані розгорнута газета «Известия». Мабуть, її читав Біронський-батько до їхнього приходу. Він кивнув на двері за чорною у червоних ружах завісою. Звідти долинала музика.

— Ігорок готується до уроків, — сказав. — А у вас, мабуть, знову змагання? Взагалі, я не проти спорту. Маючи розряд, легше вступити до вузу, — розмірковував балакучий батько. — І міцні кулаки не завадять у житті: доволі розвелося хуліганів.

Біронський відхилив завісу, штовхнув двері. На них дужче накотилася музика — металевий рок. На дерев’яному ліжкові на картатій накидці лежав Ігор, одягнутий в жовту футболку й сині спортивні штани з білими лампасами. На письмовому столі біля вікна грав магнітофон. У книжковій шафі на полицях стояли кубки, на килимі висіли медалі на червоних стрічках. До шпалер приклеєні вирізані з журналів знімки чемпіонів класичної і вільної боротьби, самбо і дзюдо, фотокартки Ігоря, Віталія і Аркадія в борцівських куртках.

Впадали у вічі яскраві, кольорові портрети популярних закордонних музикантів в екстравагантному вбранні, з чудернацькими зачісками. Коло батареї опалення стояли два чорних «дипломати», гантелі, велика гиря. Ігор не бачив, хто увійшов до кімнати, — лежав головою до дверей.

— Чого треба, старигане? — голосно, перекрикуючи музику, випалив син.

— До тебе товариші з ДЮСШа, — мовив Біронський і знічено розвів руками, з образою додавши: — Вже стариган…

Ігор лінькувато повернувся й подивився на «товаришів», зніяковів. Звівся на ліжку — сів і звісив босі ноги. Батько намірився залишити кімнату — ступив до порога.

— Стривайте, — зупинив його Бухов і до Ігоря: — Вимкни свою шарманку.

Ігор натис на клавішу — в кімнаті запанувала тиша. Він уже не сідав на ліжко — стояв біля вікна, його блакитні очі насторожено забігали по обличчях незнайомих прибульців.

— Може, ми сядемо? — запитав Тополюк Станіслава Андрійовича.

— Звичайно, звичайно, — метушливо погодився той. — Ах, Ігорок, який ти неуважний.

— Ми не з ДЮСШа, а з прокуратури і міліції, — проказав Денис. — Я — слідчий Бухов, а це — капітан Тополюк з карного розшуку.

Біронський-старший вибалушив очі. Денис зиркнув на «дипломати».

— Ого, з прокуратури і міліції! — бадьоро вигукнув Ігор. — Цікаві у нас гості.

Євген бачив, що йому зовсім нецікаво. Знайома поведінка: намагається приховати свою розгубленість за удаваною безтурботністю.

— У нас розмова з вашим сином, — продовжив Бухов, глипнувши на Біронського-батька.

— Т-то мені… вийти? — і Біронський безпорадно озирнувся на двері, провівши долонею по волоссю.

— Навпаки, Станіславе Андрійовичу, — заперечив Бухов.

— А… а що сталося? — несміливо запитав і злякано глянув на сина. — Що він скоїв?

— Просто хочемо побалакати про його друзів, — заспокійливо мовив Тополюк.

— Ага, про Віталія і Аркадія, — Біронський боком підступив до ліжка й сів. — Але ж вони славні хлопці.

— Славні, авжеж, — погодився слідчий і звернувся до Ігоря: — Ви разом ішли зі школи додому? Всі троє?

— Коли? — глянув спідлоба Ігор.

— Сьогодні, — Бухов ледь посміхнувся.

Денис теж зрозумів: Ігор навмисне прикинувся недорікуватим. А чого прикидатися? Напевне ж, щодня ходили разом до школи й зі школи, якщо дружили і будинки поруч.

— Я сам.

— А Віталій і Аркадій?

— Не знаю. Я поспішав додому, чогось розболілася голова на останньому уроці, — і він для переконливості потер лоба, скривився.

— Угу, не знаєш… Шкода. А не бачив у Віталія чогось… особливого? Приміром, якихось коштовностей? — допитувався Бухов.

— Коштовностей? — Ігор склав жилаві руки на грудях. — Тобто золотих речей?

— Еге, золотих.

— Ні, не бачив. І де йому взяти їх?!

На тлі голубого вікна важка, кремезна постать юнака здавалася намальованою картиною. Під футболкою окреслювались м’язисті груди й накачаний прес.

— Віталій дружить лише з вами? — запитав Тополюк.

— Зі мною і Аркадієм.

— Може, ви щось чули від нього про Кривого?

— Якого кривого?

— Кривого на ногу.

Ігор втупився у підлогу — згадував…

— Ніколи не чув, — спроквола відповів.

— Давно захоплюєшся музикою? — кивнув на магнітофон.

— Та… — зам’явся Ігор.

— Вже три роки, — підказав батько. — Придбали йому на день народження. Просто біда, замучив нас: купи, купи, у всіх є, а в мене нема… Вони тепер звихнуті на музиці. їм аби бум-бум.

Критично міркував Біронський. Видно, у печінках сиділи роки.

— У якій сьогодні сорочці був Віталій?

— У білій.

— Замащена десь чи ні?

— Чиста. Він охайний і любив білі сорочки.

Євген звернув увагу, що Ігор сказав про Віталія у минулому часі. Чи помітив Бухов? Обличчя у Дениса незворушне, навіть пісне, ніби йому надокучила розмова з юнаком.

— Скажи, Ігоре, у Віталія є вороги? — запитав слідчий. — Може, він когось образив? Адже між хлопцями трапляються сутички, непорозуміння.

— Вороги?! У Віталія?! — щиро здивувався Ігор, його блакитні очі відверто дивилися на присутніх. — Сутички тільки на татамі. І хіба стане ворогом переможений в чесній боротьбі? Це ж спорт: хто дужчий, спритніший, той і переміг.

— Вірно, — Євгенові сподобалась його відповідь, і взагалі він симпатичний, цей кругловидий юнак з рудим пушком на верхній губі. — Ви у кого тренуєтесь?

— У Кондрука Василя Львовича.

— Значить, Ігоре, ви не йшли разом зі школи? — знову повернувся до першого запитання Бухов. Юнак заперечно похитав головою. — А чий он другий «дипломат»?

Ігор здивовано глянув на «дипломат», наче досі його не бачив.

— А справді, Ігорок, чий? — запитав батько.

— Він… я… — і юнак відвернувся до вікна, кусаючи губи.

— Подай-но мені його, — попрохав Бухов. — Дозволиш подивитись?

Ігор неохоче нахилився, подав, уникаючи їхніх поглядів. Денис клацнув замками, розкрив — підручники, зошити. На внутрішньому боці кришки намальований зеленим фломастером невеликий знак R і ламана блискавка червоним. Ось чия робота — ті знаки! Отакої! Не чекали. На щоденнику підпис: «…учня 10 «в» класу середньої школи № 37 Шейченка Віталія Семеновича». Бухов погортав — п’ятірки, четвірки і зрідка трійки. Жодного запису — зауваження класного керівника. Щотижня підписаний матір’ю. Ось і останній день: з фізики — п’ять, з історії — чотири.

— То як до тебе потрапив Віталіїв «дипломат»? — глузливо прискалив праве око слідчий.

— Невже ти збрехав, Ігорок?! — вражено витріщився на сина Біронський. — І кому! Я… я нічого не розумію. Чому цікавляться товариші Віталієм і Аркадієм? Що вони накоїли?

— Заспокойся, нічого не накоїли, — промимрив Ігор. — А «дипломат» дав мені Віталій. Збирався кудись іти, і він йому заважав.

— І ти не знаєш куди? — вихопилось у Тополюка.

— Не знаю.

— Дивно: друзі, а мали таємниці один від одного, — іронічно зауважив Бухов.

Ігор похнюплено мовчав. Євген йому не вірив. З якої причини хлопець не зізнавався, куди пішов Віталій після уроків? Чи йому було щось відомо про золотий імперіал?

— Розшифруй нам значення цього знаку, — Бухов розвернув «дипломата» до Ігоря і тицьнув пальцем в букву R.

— Гм, — звів брови Ігор. — Просто Віталій любив його малювати. Вигадав собі і малював без будь-якого значення.

— І в твоєму під’їзді намалював?

— Хіба? А я й не помітив.

— А на ваших партах?

— То Віталія робота, — роздратовано визнав Ігор. — Віталія!

— А тепер відкрий свого «дипломата», — попрохав слідчий.

Ігор не поворухнувся, ніби зверталися не до нього. На вилицях напнулися жовна, ніздрі гнівно роздувались.

— Ти чого, Ігорок? — стурбовано мовив батько. — Покажи, якщо товариші просять.

— Сам показуй!

Біронський-старший, знітившись, взяв другий «дипломат», відчинив. На його кришці той же знак. Станіслав Андрійович нахилився — розглядав… Насупився.

— Неприємний, — зазначив. — Блискавка нагадує горезвісну гестапівську емблему. Не схоже, щоб таким захоплювався Віталій. Га, Ігорок? Ти не помиляєшся? Часом не Мазун понамальовував?

Ігор презирливо скривив губи. Слідчий видобув з кишені фотокартку, подав Станіславу Андрійовичу.

— Подивіться. Впізнаєте?

Біронський-батько глянув на неї — Віталій на бетонному дашку під’їзду, — і відсахнувся, бліднучи.

— Господи… — заплющив очі, і фотокартка затремтіла в його руках. — Коли ж це?.. Нещасний випадок?

Бухов передав знімок Ігорю. Юнак з острахом кинув погляд на фото, і його кругле обличчя зсудомилося. Натужно ковтав слину, мов стисло горло.

— Що тепер скажеш?

— Я… я нічого не знаю. Я відразу після уроків пішов додому, — пробелькотів Ігор і квапливо тицьнув фото слідчому в руку.

— Так, розмови у нас не вийшло, — із смутком у голосі сказав, підводячись, Денис.

Біронський кинувся до сина й вхопив його обома руками за плечі, затермосив, щуплявий і непоказний, вчепився, наче хлопчак в грубий стовбур дерева.

— Ти… ти… щось приховуєш… — задихався від безпорадності й безсилля. — Знаєш, а мовчиш. Що він зробив? Чому міліція ним цікавиться? З ким ти зв’язався? Щоб його ноги в нашій хаті!..

Син дивився зацькованими очима. Батько вважав Шейченка живим. Нехай. Бухов і Тополюк залишили квартиру № 20 з неприємним осадом на серці.

6

Сонце вже зарум’янилось і зависло над гаєм. За годину на місто впаде вечір. До сутінків вони ще встигнуть побалакати з Аркадієм Апостоловим. Будинок № 26, де він мешкає, поруч.

— Як тобі Ігор? — спитав Бухов, коли вони спускалися з ганку. — Гарне справив враження?

— Нещира людина, і з батьком грубий.

Тополюка прикро вразили «стариган», зневажливі погляди хлопця. Сам він ріс з матір’ю — батько, дільничний інспектор, загинув у сутичці з бандитами, і Євгена досі обіймав жаль, коли згадував його. Довго заздрив дітям, що мали батьків. Якось навіть нишком від матері плакав, повернувшись увечері з ігрищ, бо за Васьком приїхав тато на велосипеді, посадив товариша на раму…

— Нелегко їм з Ігорем. Ох і лобуряка, — покрутив Денис головою. — Батько поруч з ним наче підліток.

— На його столі ні підручника, ні зошита, — згадав Євген. — Навіть не відкривав «дипломата».

— Йому не до уроків, — розважливо сказав Бухов. — Він лежав і думав… Чи справді Ігор не знав про імперіал і куди пішов Шейх? Не знав про нещасний випадок?

— Гм, не знав, куди повіявся друг? А щоб не похвалитися імперіалом… — знизав Тополюк плечима.

На цьому їхня розмова обірвалась. Вони ступили в під’їзд будинку № 26. Євген придивлявся до стін, підіймаючись сходами за Буховим. Денис раніше за нього побачив — тицьнув пальцем у знак, намальований на стіні, — R, пронизане ламаною блискавкою. Якщо порівняти з виведеними на партах у класі і в під’їздах, в «дипломатах» Віталія і Ігоря, знак — робота однієї людини. Чи дійсно їх писав тільки Шейх?

Квартира Апостолових на четвертому поверсі. Двері теж оббиті дерматином, з оглядовим вічком, але без візерунків із головок цвяхів, як у Біронських. Що за ними чекало на них? Аркадієва нещирість? У сусідів навпроти плакала дитина. А за дверима Апостолових — тиша. Слідчий подзвонив.

— Заходь, я не зачиняла, — глухо долинув жіночий голос.

Вони здивовано перезирнулись, бо запрошення явно адресувалося не їм, і вийшли у напівтемний, вузький коридор. Обдало смачними пахощами свіжоспеченого здобного тіста. Євген побачив біля стола у кухні невисоку біляву жінку в картатому фартушку. Вона зосереджено розкачувала) тісто. Її повні руки в борошні, і на лівій мочці вуха біла плямка, напевне, лапнула пальцями. Пахло прянощами — корицею, ваніллю.

— Щось ти швидко повернувся, — мовила жінка. — Наче літаком злітав. Га, Аркашо?

— Кх, — кашлянув Бухов, привертаючи її увагу.

Жінка, очевидно, мати Аркадія Апостолова, насторожено визирнула в коридор, зачувши чужий голос. Тополюк і Бухов зніяковіло привіталися з нею.

— А я думала — повернувся Аркадій. Поніс відро із сміттям, — усміхнулася вона. — Адже ви до нього? Мабуть, теж займаєтесь боротьбою дзюдо?

— І до Аркадія, і до вас, — відповів слідчий.

— Ми не проти поїздок Аркадія на змагання, — легко відгукнулась на розмову мати. — Вчиться він добре і поводиться славно. А спорт — це здоров’я. Боротьба зробила його дужим і впевненим. Він ріс кволим хлопчиком, його часто зобижали ровесники. А тепер не чіпають — бояться.

Апостолова відверто пишалася сином. І мала на те підстави: заняття спортом справді багатьом дає міцне здоров’я й силу. Тому Євген добре розумів радість матері, у якої на очах змужнів син.

— Оце завтра йому виповнюється сімнадцять. Хочу спекти торт, пиріжків. Домашнє смачніше. Прийдуть друзі: Ігор, Віталій… І коли він виріс?! Змигнули роки, як один день, — і журливо стисла губи, по хвилі продовжила: — Вже сушимо мізки, куди йому вступати після школи. Чоловік радить у політехнічний, а Аркадій хоче в педінститут на фізвиховання. Але ж яке життя у вчителя?! Ну, платню підвищили, а робота все одно не престижна.

— Моя бабуся сорок років вчителювала, — вихопилось у Тополюка з образою.

— О, тоді вчителі користувались авторитетом і повагою. І який з мого Аркашки Макаренко, господи?! Дитя…

Вона не запрошувала їх до кімнати — поспішала з готуванням до іменин, а чоловіка, очевидно, не було вдома, і слідчий з капітаном стовбичили у вузькому коридорі непроханими гостями. Вони почувалися незручно, позаяк вона мала їх за старших товаришів сина, а відрекомендуватись отак — ні сіло ні впало — не наважувались, бо настрій у матері Аркадія гарний, навіть святковий (завтра ж день народження сина!), і це стримувало. Ох, як часто доводилося їм порушувати спокій людей, втручатись у їхнє життя, торкатися заповітного… Не всі розуміли їхню роботу: дехто ображався, замикався у собі, й тоді доводилось пояснювати, вмовляти, вибачатись. Після того залишалось на серці якесь незадоволення.

— Хвилюємось: скоро випускні екзамени, — заклопотано казала мати. — Як він їх складе? Потерпаємо за твір і усний з мови і літератури. З інших предметів у нього п’ятірки і четвірки, а тут… — замовкла нараз, прислухаючись. — О, біжить Аркадій, грає… І скільки наказувала йому…

Вони нашорошили вуха: з під’їзду долинало глухе, ритмічне бухкання, наче хтось вибивав танок на бубні. За кільканадцять секунд прочинилися двері й до коридора скочив невисокий розпашілий русоволосий юнак, одягнутий у коричневі спортивні штани і білу майку, з синім пластиковим відерцем у руці.

Коротка стрижка, щоб довге волосся не заважало у боротьбі, повне обличчя, густі брови і тугі губи, в очах веселі бісики… Він, Аркадій Апостолов — Апостол. На фотокартках він має вигляд дужчого і мужнішого за Біронського, м’язи рук і плечей добре розвинуті, молоді груди бугристі. Міцний горішок. Напевне, стрибав через приступки, але дихає легко. В його очах з’явилося німе запитання: хто ви? Привітався.

— А це до тебе, Аркашо, — сказала мати і докірливо: — Я ж тебе просила — не бий у відро. Дядько Кирило дратується і вичитує нам за погане виховання. Ну, як до стіни!

Вона забрала в сина відро.

— Пробач, мамо, забув, — знітився Аркадій.

— А ми не з ДЮСШа, — зненацька повідомив Денис, щоб далі не вводити в оману сина і матір. — Я слідчий прокуратури Бухов, а це — капітан Тополюк з карного розшуку.

Не встиг закінчити Денис, як відро бухнуло на підлогу, — впустила вражена Антоніна Павлівна, і Євген подумав, що тепер не скуштують вони пирогів. Вона злякано дивилась на сина. Аркадій відвернувся — втупився у жовтий вимикач. Мати безгучно ворушила губами — хотіла щось сказати, проте не могла вимовити й слова.

— Ну, чого ти? Чого? — жалісливо, заспокійливо сказав Аркадій. — Я ж нічого… Ти ж знаєш…

— Але ж… Хіба ви до мене?.. До чоловіка?.. — звернулася до прибулих Антоніна Павлівна.

— І до вас, — кивнув Бухов. — Нам треба поговорити з вашим сином.

— Про що?

— Він дружить з Віталієм Шейченком.

— Віталій?! — мати прихилилася до одвірка кухонних дверей, лапнула себе за лоба й залишила на ньому білі смужки муки. — Віталій добрий хлопчик, вихований… Аркашо, що сталося?

Аркадій знизав плечима, мовляв, а мені звідки відомо. Євген бачив, що вони так і будуть стояти в коридорі — приголомшеній господині вже не до ввічливості, і красномовно повторив:

— Нам треба поговорити з Аркадієм.

— Ох, вибачте, — спохопилась Антоніна Павлівна. — Веди, Аркашо, товаришів до кімнати, веди, — і запобігливо запитала: — А мені можна чи?..

— Можна, — дозволив Бухов. — Це ж ваш син.

Квартира в Апостолових двокімнатна. Увійшли до вітальні, ступили на зозулястий палас. Шафа, диван-ліжко, телевізор «Весна», килим, проста люстра, у серванті посуд, на полиці книжки — технічна література. Сіли на стільці довкола стола, а мати з сином на дивані. І тут Євген помітив між шафою і сервантом невеликий чорний ящик, схожий на футляр для баяна. Що то могло бути?.. А, портативна друкарська машинка. Напевне, «Москва».

— Ти з Віталієм ішов додому після уроків? — звернувся до Аркадія слідчий.

— Ні, сам, — без сорочки, в самій майці, він почувався перед ними ніяково. — Віталій пішов раніше.

— Аркашо, одягнись, — здогадалася запропонувати йому мати.

Аркадій схопився і шмигонув у кімнату. Звичайно, міркував Євген, та кімната менша за цю й затишніша — не прохідна, ніхто не заважає синові — всі умови для успішного навчання. І в Бірона — Ігоря, своя кімната. А мабуть, колись батьки жили по гуртожитках, потім, одружившись, купчились у одній, найманій кімнатці, зате тепер виділили синові окрему. І так більшість, щоб діти не знали скрути, а насправді — відокремлювали дітей від себе, сіяли перше зерно оманливої власної значимості, яке поволі проросте втратами у вихованні. Безмежна і сліпа батьківська любов…

Повернувся Аркадій — одягнув коричневу спортивну олімпійку на довгій блискавці. Сів біля матері. Напевне, недарма загаявся в кімнаті: вгамовував хвилювання і гарячково готувався до відповідей. Ні на кого не дивився, втупився в палас — розглядав його з удаваною цікавістю. Дитяче поводження.

— Значить, йшов додому без Ігоря і Віталія, — продовжив Бухов почату розмову. — А далі?

— А що далі? — знизав плечима Аркадій. — Пообідав і сів за уроки, слухав музику.

— І все? — недовірливо запитав Денис. — І ти не знаєш, куди пішов Шейченко і навіщо він віддав свій «дипломат» Ігорю?

Слідчий навмисне згадав про «дипломат». Хай Апостолов не думає, що їм нічого не відомо. І Аркадій сіпнувся — підвів голову й ошелешено зиркнув на Бухова. Мати поклала руку на синове плече, стисла його, мовби закликаючи до відвертості.

— Свій «дипломат»… — пробелькотав Аркадій. — Я… я не бачив, коли він віддавав.

— Поруч стояв і не бачив? — глузливо звів брови Денис. — І не помітив «дипломата» в Ігоря, коли разом йшли додому?

— Аркашо, що ти кажеш? — змученим голосом, благально втрутилась у розмову мати. — Ти ж не сліпий. Кажи правду. Мені соромно слухати, як ти… Що зробив твій Шейченко? Що? — силкувалась повернути до себе сина, однак він ворухнув плечем — і її рука безсило впала на диван.

— Чого ти присікалася до мене? Чого? — обурився Аркадій, витріщившись на матір. — Нічого поганого Віталій не робив!

— Але ж ти… неправду про «дипломат», — стурбовано зауважила Антоніна Павлівна. — Аркашо, сину…

Насупившись, він мовчав. Тополюк і Бухов зрозуміли: Біронський і Апостолов домовились не казати, куди після уроків пішов Шейченко. Коли ж встигли? Телефону в Аркадія нема. У Євгена майнув здогад, чому так поводились товариші Шейченка.

— Гаразд, Аркадію, — слідчий легенько поляскав пальцями по столі. — У Віталія не було ворогів? Ніхто не гострив на нього зуба? Між хлопцями трапляються суперечки.

— Віталій ні з ким не заводився, — неохоче видушив з себе Апостолов. — Лише на змаганнях. Але ж це спорт: той виграв, а той програв. Чого ж гострити зуби?

— Авжеж, — погодився Денис. — У спорті все ясно. Згадай, може, є серед ваших знайомих Кривий?

— Кривий? Ні, нема.

— І не чув такого прізвиська, не зустрічав кульгавого хлопця? — запитав Тополюк.

Аркадій зиркнув на нього, засовався, зручніше вмощуючись, і відвів погляд убік. Денис теж помітив його збентеження. Одначе юнак заперечливо похитав головою і відповів з нотками кепкування:

— Хіба мало кульгавих у місті? Я не звертаю на них уваги.

— Просто місто кульгавих, — іронічно зауважив Тополюк.

— Я бачила кульгавого хлопця, — несподівано мовила Антоніна Павлівна.

— Де? Коли? — випалив Бухов, не приховавши своєї зацікавленості.

Аркадій сердито глипнув на матір.

— Якось біля кіоска «Союздруку», що напроти школи. А оце… — Апостолова на мить замислилась і продовжила: — Тиждень тому в дубовому гаю коло горба. Я ходжу на завод через гай. Так значно ближче, і свіже повітря.

— Який з себе кульгавий? — пожвавішав Бухов.

— Який?.. Молодий, років двадцять шість, високий, чорнявий, волосся довге і зачесане назад, із сірим ціпком, — Антоніна Павлівна, говорячи, стривожено поглядала на спохмурнілого сина.

Справді, навпроти школи, де вчилася трійця, розташований газетний кіоск, коло нього ще й лава. Високий, чорнявий, волосся зачесане назад, сірий ціпок… Досить прості особливі прикмети. Чого Кривий крутився коло школи? Чого опинився в гаю, якщо він не мешканець одного з довколишніх будинків? Жінки раніше не бачили кульгавого хлопця. Дивно.

— О котрій годині ви його бачили навпроти школи? — запитав Тополюк, не усвідомлюючи, для чого йому час, просто за професійною звичкою.

— Десь близько третьої… Еге, близько третьої. Я трохи посиділа на лаві, і невдовзі вибіг Аркадій, підійшов до мене.

— А Кривий стояв коло кіоска? — допитувався Тополюк.

— Стояв, — кивнула Апостолова і з щирою безпосередністю звернулася до сина: — Аркашо, ти ж іще запитав мене, чи він тут давно. Як же ти міг забути?!

— Еге, як? — глузливо зауважив Бухов. — Пам’ять У тебе чіпка — вчишся добре.

— Я не забиваю голову всілякими дурницями, — промимрив юнак і відсунувся від матері, ображено засопів.

— У Віталія водилися гроші? — не відступався Денис од Аркадія.

— Гроші… — пирхнув той. — Звідки? Карбованець — два на кіно, на обіди в школі. Копійки!

Євген згадав слова медсестри Лашко — сусідки Шейченків, що Ігор подарував Віталію магнітофон. Одначе Біронський-батько обмовився про перше придбання магнітофона три роки тому. Отже, нового не купували і старого Ігор не віддав товаришеві.

— І ніяких, коштовностей не бачив у Віталія? — запитав капітан.

— Гм, коштовності! У його матері навіть нема золотої обручки, — зверхньо мовив Аркадій.

Антоніна Павлівна докірливо зиркнула на сина, бо у неї сяяли у вухах видовжені золоті сережки, на ланцюжку висів бурштиновий кулон, а на пальці красувалася широка жовта каблучка.

— Дозвольте глянути на кімнату Аркадія? — звернувся до матері Бухов.

— Подивіться, — звелася, ступила до дверей, розчинила навстіж.

Вони стали у порозі. Дуже схоже на кімнату Ігоря: тахта, над нею килим, письмовий стіл, на журнальному столику магнітофон, на стінці полиця, заповнена касетами. І знову вирізки із журналів: дзюдоїсти, ансамблі — патлаті, розхристані молодики з музичними інструментами, підписи англійською мовою: «Металіка», «Ай-рон Мейден», «Блек Себбет», «Кісс». Жодної художньої книжки. Коло радіатора опалення стояв чорний «дипломат».

— Покажи нам, Аркадію, свій «дипломат», — попросив Денис.

— А що там цікавого? Підручники, зошити…

— Покажи, синку. А ви подивіться щоденник, — гордовито мовила мати, явно пишаючись успішним навчанням сина.

Аркадій неохоче відчинив «дипломат». Слідчий не помилився: на внутрішньому боці кришки — знак R, пронизаний ламаною блискавкою. Отже, Аркадій не виняток серед трійці. А Морохова, класний керівник, запевняла — малюють не вони.

— Твоя творчість? — Бухов показав на знак.

— Шейха, Віталія, — спокійно, наче завчено, відповів Аркадій.

— І що він означає?

— Нічого. Намалював, і все, на пам’ять.

— Ви подивіться його щоденник. Аркашо, покажи, — Антоніна Павлівна не звернула ніякої уваги на знак.

— Щоденник, щоденник… — скривився Аркадій. — Кому він потрібен?! Це тобі, батькові…

— Може, ти згадаєш, у якій сорочці сьогодні був Віталій?

— У білій.

— І ніде не замащена?

— Ні, чиста. Віталій через день міняв сорочки. Сам прав і міняв.

— А де він узяв магнітофон? — запитав ніби між іншим Тополюк.

— Бірон… Ігор подарував йому на день народження, — звично, нічого не підозрюючи, сказав Аркадій.

— Але ж хіба Ігор мав два маги? — заперечив Євген. — Лише три роки тому йому купили того, що вдома. То де взяв?

— Не знаю! Я нічого не знаю! — несподівано істерично верескнув Аркадій, кинув «дипломат» на тахту і повз них метнувся до вітальні, впав на диван, відвернувся. — І чого до мене прискіпуєтесь?! Чого?!. — забив у відчаї кулаками по бильцю.

— Заспокойся, Аркашо, заспокойся, — кинулась до нього мати, погладила по голові, тоді повернулася до Бухова з Тополюком. — А й справді — чого? Питаєте, питаєте, а що трапилося, не кажете. Ми добре виховали свого сина, і я впевнена — він порядний хлопчик. Ідіть до Шейченка і цікавтесь у нього магнітофоном, сорочкою, коштовностями і кривим! Ідіть!

Ну ось, дочекались: їх випроваджують з квартири. Втім, до таких поворотів їм не звикати, і все ж неприємно. Природна реакція матері: вона захищає свою дитину. Бухов зупинився поруч з диваном. Євген здогадувався, що зробить слідчий. З кухні линули пахощі печеного тіста і тягло димком. Мабуть, підгорали пиріжки. Але Антоніна Павлівна не помічала — гладила сина по голові.

— У Шейченка Віталія вже нічого не спитаєш, — сумно мовив Денис. — Він розбився на смерть. Сьогодні після уроків.

Рука Антоніни Павлівни мимоволі стислась у кулак — вп’ялась у волосся сина. Сповненими жаху очима мати дивилася на слідчого і капітана. Аркадій скривився від болю, зіщулився, наче чекав биття…

7

Надворі посутеніло, але вуличні ліхтарі ще не горіли. Подекуди світилися вікна у будинках, на проспекті мигтіли підфарниками і стоп-сигналами машини. Місто здавалося затемненим, поринутим у синій морок, чомусь тривожним, як у кінофільмах про війну.

Євген уявляв, що діялося в квартирі Апостолових після їхнього візиту: Антоніна Павлівна, вражена звісткою про смерть Шейченка, присікалась до Аркадія, чого приходила міліція, за яких обставин загинув Віталій… Звичайно, Аркадій затято відповідатиме — «нічого не знаю». Одначе у матері з’явилась підозра в його нещирості. Підозра міцніла й у них, оскільки друзі Віталія не були відверті.

— Заскочимо до мене, підіб’ємо підсумки, — сказав Бухов.

— Давай, — неохоче погодився Тополюк.

Вони піднялися на третій поверх, нікого не зустрівши ні на сходах, ні в коридорі. Звідкілясь долинало приглушене клацання друкарської машинки.

— Так… — Бухов видобув з кишені записника. — То що ми маємо?

— Загалом негусто, — озвався Євген. — Бірон і Апостол ніби граються з нами в піжмурки.

— Граються, — погодився слідчий. — У мене склалося враження, що вони знали, куди пішов Шейх після уроків.

— А я навіть упевнений в цьому.

— Чому ж не призналися? — Денис потягнувся до сифона, наточив у склянку води, випив. — Ти не хочеш?

— Ні. А не призналися… Напевне, бачили падіння Віталія, — припустив Євген. — І не бажають бути свідками.

— Вірогідно. Щоб не закинули їм, чому не втримали, не застерегли, — розмірковував Бухов. — Значить, сприяли… Звинувачення не з приємних для друзів, якими вважаються.

— А думка їхніх батьків? Врешті, матері Шейха? А ще є клас, товариші по спортсекції, — нагадав Євген Денисові.

— Так, осуду вони можуть боятися. І випускні екзамени на носі, — слідчий зиркнув на телефон, мабуть, чекав, що він от-от задзвонить. — Мене турбує Кривий. Дуже турбує.

— Факт: він, виявилося, не Віталієве марення.

— І зваж: якогось кривого бачила сусідка Римми Полякової поблизу будинку, звідкіля випав Шейченко, і світлоока жінка, бачила мати Апостолова напроти школи, де вчиться трійця, і неподалік їхніх будинків — у дубовому гаю. Випадковість чи?.. — Денис втупився у Тополюка стомленими очима.

Євген гадав, що йому відповісти. Поділитися своїми здогадами? Вони не стануть відкриттям, бо слідчому теж спало на думку: Кривий стежив за дзюдоїстами. Хто він? Чи знайомий з юнаками? Чи справді це той Кривий, якого згадав перед смертю Віталій? Чому Апостол прикинувся забудьком на відміну од матері? Небуденні питання. Можливо, існує якийсь зв’язок між загибеллю Шейха і Кривим? Можливо.

— Слід розшукати Кривого за всяку ціну, — сказав Тополюк.

— Це твоє першочергове завдання, — кивнув Бухов. — Чогось він крутився навколо хлопців і їхнього житла. Навіть біля будинку Римми. І з нею необхідно зустрітись. А взагалі, Євгене, варто зібрати 10 «в» клас із вчителями і поговорити. Раптом щось спливе.

— Краще, напевне, без вчителів.

— Вірно: ніякого впливу і тиску, — слідчий присунув до себе телефон. — Подзвоню дільничному інспектору міліції їхнього житлового району. Часом не взяли трійцю на замітку?

Бухов дзвонив, розпитував, а Євген думав про справу. Відчував: серйозна розмова з Біроном і Апостолом попереду. Його здивували їхні кімнати. Наче близнюки: ліжка, письмові столи, магнітофони, полиці з касетами, гантелі, вирізки знімків спортсменів і закордонних джазових кумирів.

— Наші нові знайомі не мали приводів, — повідомив слідчий. — Зразкові юнаки і школярі, — розвів руками.

Бухов дістав чистий аркуш паперу.

— Давай запишемо, що маємо, які здобули факти по цій справі…

Лише опівночі Євген дістався свого гуртожитку — підвіз Денис «Москвичем». Вікна не світилися, тільки у фойє, де сидів черговий. Тополюк підіймався сходами на п’ятий поверх з почуттям людини, яка важко напрацювалася за день. Але від тієї праці сьогодні у нього не було задоволення — саме занепокоєння.

8

Вранці, після фіззарядки і купання в Бузі, Євген нашвидкуруч поснідав у буфеті й вирушив до відділу. Звідти збирався розшукати Кондрука Василя Львовича — тренера Шейха, і домовитися з ним про зустріч, а потім з Буховим навідатись до Римми Полякової. Вона саме повернеться з уроків. Зустрічатися з нею в школі не хотіли, щоб ні вчителі, ні учні не подумали поганого про дівчину.

Йому кортіло пройтися пішки до відділу: весняний ранок, трохи прохолодний, прозоро-світлий, наче кришталь, бадьорив, настроював на гарний настрій, відволікав од невеселих роздумів. Одначе Євген заспішив — сів у трамвай, щоб заощадити півгодини. Змигнуло двадцять хвилин — і вже центр міста. А за кілька хвилин Тополюк ступив у фойє відділу.

— Товаришу капітан, це ви займаєтесь нещасним випадком на проспекті Миру? — запитав його, визирнувши у віконце, черговий старший лейтенант.

— Я. А що? — зупинився біля перегородки.

— До вас відвідувачка. Он, — кивнув черговий.

Він озирнувся — біля вікна стояла дівчина у коричневому платті з сірим гіпюровим комірцем, мідноволоса, в окулярах. Кишені її чорного фартушка і рукава сукні оздоблені білими смужками. На підвіконні — коричнева сумка. Дівчина відразу когось йому нагадала… О, Римма Полякова! Її сірі очі, збільшені скельцями, напружено дивилися на Тополюка. А вона симпатична: пишне волосся спадало на плечі, ніжний, трохи видовжений овал обличчя, невеликий рівний ніс, повні губи, струнка, зграбна фігура.

— Ви до мене? — запитав Євген, роблячи крок до дівчини.

— Я… Римма Полякова, прийшла все розповісти, — дівчина зчепила пальці від хвилювання, й у неї зрадливо засіпалися губи. — Він через мене… Я не хотіла…

— Заспокойтеся, Риммо, — лагідно сказав капітан, беручи її сумку. — Ходімо зі мною. Я — оперуповноважений Тополюк Євген Матвійович, розслідую нещасний випадок.

Бракувало їй розплакатись у фойє. Чи сама вирішила прийти, чи хтось напоумив? Напевне, сусідка — привітна Ольга Кирилівна, повідомила. Молодець Римма, наважилась. А вони збиралися завітати до неї, поговорити. Добре, коли свідки приходять самі, розуміючи свій громадянський обов’язок.

Римма, ступаючи поруч, переривчасто, важко зітхала, гамуючи плач. Євген скоса зиркнув на дівчину — лице бліде, під очима темні півкола. Не спала. Звичайно, після жахливої події сон її не брав. А коли ще призналася батькам або їм сказали жінки, до кого приходив той хлопець, — наслухалась докорів…

Тополюк торкнув двері кабінету — замкнуті. Отже, його колеги — Олега Даревича — не було, мабуть, сидів у засідці на Клешню, який позавчора пограбував таксиста. Жестом запросив дівчину до кімнати, показав на стілець біля стола.

— Прошу.

Сів напроти неї, крадькома глипнув на годинник — 8.30. Добре, що поспішив, як відчував. А могла б не дочекатися його Полякова. Хм, не пішла до школи. З чим завітала? Чи допоможе слідству?

— Він через мене… — приречено, з болем знову повторила Римма. — Через мене… — і, затуливши обличчя долонями, глухо мовила: — Бо я не хотіла… — не стримавшись, схлипнула і заплакала: викотились з-під долонь сльози, закрапали на комірець.

Євген підвівся, налив у склянку води, поставив біля Полякової.

— Випийте, і вам зробиться легше, — співчутливо порадив.

Йому було шкода дівчини. В чому звинувачувала себе? У смерті Віталія? «Через мене…» Чого «не хотіла»? Тополюк не поспішав розпочинати розмову, чекав, поки вгамується. Підійшов до вікна, щоб не бентежити її. Навпроти, в торговельних залах універмагу, метушилися продавці в бежевих халатах — готувалися до роботи: розкладали товар по полицях, чіпляли на вішалки, розвозили по секціях у візках…

У шибці побачив: Римма спрагло, здригаючись, випила воду, зняла окуляри, повільно витерла їх хусткою, схлипнула, підперла скроню кулачком й відчуженим поглядом втупилась у стіну… А час збігає… Минуло п’ять хвилин її заціпеніння. Євген знав: деякі люди після збудження, потрясіння наче ціпеніли, заклякали в одній позі. Одначе не міг чекати, поки Полякова заспокоїться.

— Риммо, ви мене чуєте? — звернувся до дівчини.

Вона кивнула.

— Вас послали батьки?

— Ні, я сама. Я була вдома, коли ви до Ольги Кирилівни… Чула з коридора… — безвиразно, мовби автомат, відповіла.

— Чому ж нам не відчинили?

— Мені було… дуже погано. Я вчилася з Віталієм з першого класу. Він… він… — Римма затнулась і сором’язливо відвернулася.

У Євгена багато до неї запитань, але відчував — не слід квапитись. Бачив: дівчина сама все розповість, бо важко їй і кортить перед кимось відкрити душу, висповідатись. Він опустився на стілець. Намагався не дивитися на Римму, щоб не тривожилась. Хай оговтається, заспокоїться, збереться на думці, а тоді вже він і попросить розповісти докладніше про Шейченка, про стосунки між ними. І ті кілька хвилин мовчання, доки вона заговорила, видалися нескінченними.

— Віталій переслідував мене, — нарешті мовила Римма, не підводячи голови, крутячи в руках окуляри. — Хотів зі мною дружити, а я ні.

— Пробачте, чому?

— Він… він жорстокий. Якось я пішла на змагання і бачила його поєдинок. Суперник виявився слабкішим за Віталія, а він продемонстрував на ньому всі прийоми.

— У спорті це трапляється — набирають очки, — пояснив їй Тополюк.

— Але ж він переміг його під кінець «чисто», — заперечила дівчина. — Жорстокий: кинув того хлопця сторч головою. Потім лікар обмацував йому шийні хребці.

— Дзюдо — жорстка боротьба, — зауважив Євген. — А відколи Віталій почав переслідувати вас?

— З Восьмого березня. У нас був шкільний «вогник», і він запрошував мене на танці, провів додому, говорив про тренування, про свої виступи на республіканських змаганнях, про музику. Боже, про одне й те ж торочив, торочив… Нудь. Прощаючись, бовкнув: «Від сьогодні — ми дружимо». Я гукнула «ні!» і вбігла у під’їзд, — Римма начепила окуляри й відразу посуворішала.

— І часто Шейченко сидів на підвіконні?

— Часто. Віддасть «дипломата» своїм ад’ютантам — і до мого будинку, раніше за мене. Іду — вже сидить. Лякав, що стрибне, коли не погоджуся, — дівчина заплющилась і з відчаєм похитала головою. — Що я пережила… Одного разу, тільки ступила на ганок, чую страшний зойк і важке бухкання на дашок… Мені підломилися ноги, і я сіла, зомліла…

— Невже стрибнув? — недовірливо запитав Тополюк.

— Кинув целофанову торбину, напхану газетами і камінцями, — Римма розплющила очі, примружилась на капітана, закліпавши повіками, ніби щось згадувала.

Євген уявив, як це відбувалось, і в ньому ворухнулась неприязнь до Шейченка. Від такого жарту можна не лише втратити свідомість, а й посивіти.

— Розкажіть про вчорашній день. Почніть зі школи, — попросив дівчину.

Не бажав коментувати «експеримент» з киданням торби. Хай він залишиться на совісті загиблого. Далебі мертві не соромляться, не каються, не виправляють своїх помилок і не вибачаються. їхні вчинки, ніби відливки з металу, застигають надовго у пам’яті голим фактом. Справжня правда про небіжчиків — тільки у пам’яті, де ні красномовства, ні прикрашання.

Римма зітхнула, поправила окуляри. Чорна оправа їй не личила — робила старшою і суворішою.

— У школі нічого особливого… — стенула плечима й почала накручувати на палець хустинку. — Викликали до дошки, пояснювали новий матеріал, викаблучувався Мазун, але не дуже — боявся ШАБи.

— Кого-кого? — Євгена зацікавило екзотичне ім’я.

— ШАБи. А-а… — Римма зніяковіло усміхнулась. — Ша — Шейх, А — Апостол, Бе — Бірон. ШАБ — абревіатура їхніх прізвиськ. Після уроків я трохи затрималась у класі — розв’язувала Славкові Нечаю приклади з алгебри, а потім разом пішли додому. Славко ще здалеку помітив біля мого будинку Апостола і Бірона, попередив мене. Як мені не хотілося йти додому! Вже знала, що Шейх… У мене завжди стискалося серце, коли він сидів на підвіконні, — вона замовкла, гамуючи хвилювання, і кінчик її обов’язаного хустинкою пальця почервонів — скидався на дзьоба якогось птаха.

А Євген подумки відзначив: Апостол і Бірон знаходились біля будинку № 19 і, мабуть, бачили Шейха на підвіконні, бачили, як він… У такому випадку можна позаздрити їхній витримці і зробити висновок: вони завбачливо змовились не зізнаватися, що були свідками події. «Похвально» для друзів.

— Славко не проводжав мене до під’їзду, — заговорила Римма, і в її голосі забриніли розпачливі нотки. Євген зрозумів: зараз переповість головне. — Я відправила його додому. Хай не зустрічається з Біроном і Апостолом. Вони часто зло кепкували над Славком… Порівнялася з ними. Бірон глузливо вклонився мені й сказав: «Джульєтто, а де твій Ромео?» Ромео — на Славка. Проминула їх, мов то не до мене… Глянула на вікно — Шейх махає рукою… Подумала: боже, коли ж це скінчиться?! А Віталій співав під Пола Стенлі. На лавці нікого з сусідів — не довелося червоніти, і я збігла на ганок, далі у під’їзд і тут почула «ма!..», і щось гупнуло на дашок… У мене ледве не вискочило серце… — Римма притисла долоню до грудей. Потяглася до склянки — її рука тремтіла, і зуби дрібно цокотіли об скло, пила маленькими ковтками.

Напевно, Поляковій подобався Славко Нечай, тому, запобігаючи його приниженню, дівчина відправила його додому. Мабуть, трійця добряче збиткувалась з Нечая, а дати відсіч він не міг — дзюдоїсти. Безперечно, для Славка вони не були навіть товаришами, коли не гірше. По півдня в одному приміщенні. Всі умови для постійного цькування: глузи, кпини, різні капості… Може бути, що й погрожували йому. Отож у Нечая накопичувалася злість. Слід з ним побалакати, вирішив оперуповноважений.

— Пробачте, мені нелегко згадувати, — тихо мовила Полякова, уникаючи Євгенового погляду.

— Я вас розумію.

— Мені постійно чується його крик…

Хвилини збігали у мовчанні. Вже за десять дев’ята. І Тополюк запитав Римму:

— А далі? Ви вбігли до під’їзду…

— Я зараз… — дівчина перевела подих, мовби набираючись рішучості, і неквапливо почала: — Ліфт чомусь не працював. Підіймалася сходами. Проклинала його недолугі жарти. Дісталася четвертого поверху — Віталія у вікні не було. Подумала: зліз і сховався на п’ятому, щоб дужче пограти мені на нервах. Але мене ніби щось підштовхнуло до радіатора, і я стала на нього, визирнула… Ох, який жах!.. — заплющила очі, захиталась, прошепотіла знеможено: — Через мене… через мене… Коли б погодилась, він би не сідав, не лякав…

— Не через вас, Риммо, вашої вини тут нема, — лагідно заперечив Євген. — А де Віталій подів свого «дипломата»?

— Бірон тримав обидва.

Значить, Біронський і Апостолов бачили падіння товариша і боягузливо втекли з місця події. Факт доведений. Розбрелися по домівках і сиділи, наче кроти, ані пари з вуст. Чому? Дивно: Бірон взяв із собою «дипломат» Шейха, не викинув, мабуть, не додумався або не сподівався, що цією справою займуться прокуратура і міліція. Отож не сподівався.

— Риммо, ви не знаєте, у Віталія чи… Як їх? Ага, у ШАБи нема кульгавого товариша, знайомого?

— Кульгавого… — замислено повторила дівчина. — Ні, нема… Стривайте, кульгавого хлопця я зустріла на сходах.

— Коли? Де? — зачувши це, Тополюк ледве не схопився на рівні.

— Вчора, коли підіймалась, а Віталій…

Євгенові перехопило подих. Невже Кривий? Той?

— Який він з себе? — якомога спокійніше запитав, щоб не виказати хвилювання.

— Високий, старший за ШАБ, чорнявий, з сірим ціпком.

Високий, чорнявий… Євген відхилився на бильце стільця. Зовнішні прикмети збігались із показаннями матері Аркадія (бачила напроти школи і в дубовому гаю), сусідки Римми — Ольги Кирилівни (біля бочки з квасом). І ось — в день падіння, ні — у хвилину падіння Віталія Кривий знаходився поруч — у під’їзді будинку № 19.

— А він не з вашого будинку?

— Я його вперше бачила.

Спокійно, Євгене, спокійно… Що було потрібно Кривому? Навідувався до знайомих? Але Римма досі жодного разу не бачила його. І світлоока жінка теж. Загадкова і підозріла особа. Складалося враження, наче він стежив за трійцею. З якою метою? Полював за імперіалом? Хотів зблизитися з хлопцями?.. Безліч запитань і жодної достовірної відповіді.

— Риммо, де зустрічався ШАБ, крім, звичайно, школи, спортзалу? Були у них улюблені місцинки? — поцікавився Тополюк.

— Не знаю, — покривила губи. — Щоправда, якось Шейх запрошував мене в кафе «Дружба», але я відмовилась.

Кафе «Дружба» розташоване в центрі міста, на першому поверсі готелю «Поділля». Невже там збиралися? Варто перевірити. Ниточка перспективна: не запрошував би, якби не мав грошей.

— А коштовностей ви не бачили у Віталія?

Полякова глянула на Тополюка засмученими очима, здивовано звела брови, опісля взяла сумку зі стола, відкрила її і встромила руку всередину. Видобула пласку червону коробочку, простягла оперуповноваженому.

— Подивіться.

Євген натис на маленьку кнопку — кришка відскочила, і на рожевому оксамиті засяяв золотий вітрильник. Брошка! І ярлик з ціною. Ого, сума значна.

— Це я знайшла в сумці дев’ятого березня. Хтось підкинув, — пояснила Римма. — Батькам не показувала. Мені здається, Віталієва робота. Він того вечора, коли проводжав до під’їзду, загадково, багатозначно поглядав на мене.

Тополюк розглядав брошку. Коштовний подарунок і гарний. Якщо це справді від Шейха, то де він взяв гроші? Мати, ясна річ, стільки не дасть. Підозріло. Доконче треба з’ясувати. Римма Полякова розповіла чимало цікавого. Поступово починали вимальовуватись справжні образи Шейха і його товаришів. Євген глипнув на годинник — 9. Подзвонив слідчому прокуратури.

— Бухов слухає, — бадьоро пролунав у трубці голос Дениса.

— Привіт, Денисе Єгоровичу.

— О, це ти, Євгене. Доброго ранку. Розшукав тренера Кондрука?

— Не встиг. У мене Римма Полякова.

— Сама прийшла?

— Так.

— Рішуча дівчина. Пришли її до мене.

Власне, якби Євген одразу направив Полякову до Бухова, заощадив би свій час. Одначе про важливі факти з її розповіді дізнався б десь аж під вечір від слідчого, а вони могли знадобитися йому для розшуку щохвилини.

— Слухай, Євгене, означення «рейдери», — продовжував Денис. — Вичитав з енциклопедії у прокурора Носаківського. Дослівно: «Озброєне судно, що виконує самостійні бойові дії на морських шляхах з метою знищення суден противника». Красномовне визначення?

— Тобто морський розбійник, — підсумував Тополюк.

— Угу, — озвався слідчий. — А «шейх» з арабської — «старий». Рейдер — насторожує. А ти якої думки?

— Збігаються наші думки. Чи були у них підстави так називати себе?

По розмові Тополюк попросив Римму відвідати слідчого прокуратури Бухова Дениса Єгоровича, який чекає на неї, і повторити йому свою розповідь.

9

З тренером Кондруком Тополюк зустрівся на стадіоні в парку культури і відпочинку. Він проводив заняття з молодшою групою дзюдоїстів. Василь Львович виявився невисоким, оцупкуватим сорокалітнім чоловіком з голеною — «під Котовського» — головою, одягнутий в синій спортивний костюм.

Вони сиділи на лавці. На очі тренера навернулися сльози. Він уже знав про загибель Шейченка — дзвонили зі школи. Був пригнічений смертю свого вихованця. Розповів, що прийшов Віталій у секцію дзюдо одинадцятилітнім хлопчиком, невдовзі після похорону батька. Вірніше, привела його мати, напевне, не хотіла залишати сина самого і без чоловічого нагляду.

Спочатку, десь з півроку, Віталій тримався серед ровесників відлюдькувато, завжди був сумний і наче зосереджений на якихось своїх невеселих думках. Мабуть, переживав утрату батька. Та поступово (все ж дитина!) біль притлумився, хлопчик немов ожив. Потоваришував з Біронським і Апостоловим — стали просто нерозлийвода. Сумлінно ставився до занять, міцнів фізично.

Звик до нього Кондрук, ніби до рідного сина. Відтоді багато дітей відсіялось, а Віталій, Ігор і Аркадій не кидали спорту — завзято й вперто тренувалися в секції. Спершу вибороли треті юнацькі розряди, потім — другі, а в дев’ятому класі всі троє отримали перші. Перспективні хлопчики. І вчилися добре, слухняні, не бешкетували, як іноді трапляється, аби показати свою силу і прийоми. Ні, цього не було. І не порушували режиму: не курили, не вживали спиртного. Правда, захоплювалися західною музикою, але хто тепер з молодих нею не захоплюється?

Євген уважно слухав тренера. А коли Василь Львович замовк, поцікавився, чи не помітив він останнім часом у трійці якихось змін. Попервах Кондрук знизав плечима, мовляв, про які зміни мова. Та за кілька хвилин по задумі невпевнено, з сумнівом повідомив (так йому здавалося) про появу в Шейченка… Василь Львович затнувся, підбираючи слово, і сказав: «Ніби внутрішньої зухвалості чи відчуття зверхності, власної прихованої значимості». Однак відвертих проявів не спостерігав, хіба що в його очах іноді помічав глузливість. Втім, зауважив тренер, це ж невеликий гріх для молодості.

Не бачив Кондрук ні в спортзалі, ні поблизу на вулиці ані високого чорнявого хлопця, кульгавого, з паличкою, ані коштовностей чи грошей у Віталія. Наприкінці, прощаючись, він затримав Євгенову долоню і, дивлячись твердо в очі, переконано мовив:

— Аж ніяк не вірю у нещасний випадок. Віталій не боявся висоти, був спритним, тренованим, ніколи у нього не паморочилась голова. Тільки не розумію: навіщо сидів на підвіконні?

Тополюк не відповів, щоб не закидали докорів Рим-мі Поляковій. Сподівався: Бірон і Апостол теж мовчатимуть.

10

Кафе «Дружба» містилося на проспекті Леніна. Воно далі від відділення міліції, тому Євген частіше обідав у «Світанку». Він передбачив вірно: після перерви в кафе всього кілька відвідувачів. Під стелею крутився великий вентилятор, однак прохолоди не давав — молов задушливе повітря з пахощами кухні.

Тополюк взяв зелений борщ, гуляш з макаронами і лимонний напій, сів біля вікна, запнутого рожевою гардиною. Обідаючи, розглядав кафе: зала продовгувата, заставлена коричневими столиками, на стіні напроти входу мозаїчне панно — юнак і дівчина взялися за руки, під ним музичний автомат, коло дверей буфет (з-за вітрини визирала голова буфетниці в білій намітці). Увечері тут, мабуть, затишно і весело. Шкода, він раніше сюди не заходив. Можливо, й побачив би тут трійцю. Втім, чи вони справді навідувались у «Дружбу»?

Лимонний напій запашний і кислуватий, з присмаком цитринової скоринки. Євген смакував ним, заздрісно поглядаючи на засмаглих дівчат у квітчастих ситцевих платтях, які з насолодою пили мінеральну воду. Очевидно, щойно з пляжу, бо волосся мокре. Коли ж і він позагоряє з Надією? Торік за ціле літо вдалося лише тричі посмажитися досхочу. А відпустка випала у жовтні. Поїхав до матері у Крайгород, викопав картоплю, заготовив на зиму дров. І цього року доведеться відпочивати восени. Хто ж їй допоможе?

Ну от, пообідав. Попрямував у буфет. Розморена духотою молода жінка з довгастим обличчям і яскраво нафарбованими губами сонними, невиразними очима дивилася на Тополюка. Євген привітався — буфетниця важко кивнула, назвав себе — і дрімота щезла з її лиця. Жінка встала, обсмикнула халат й осмисленим поглядом очікувально втупилася в капітана.

— Ваше прізвище, будь ласка? — запитав її.

— Макашина Поліна Никодимівна. А я вас знаю, — грайливо вигнула насурмлену брову.

— Звідки? Щось я не пригадую…

— Ви часто обідали у «Світанку», а я там до листопада працювала на касі. А раз були ввечері з гарною дівчиною.

Євген зніяковів. Вона бачила його з Надійкою. Вони тоді забігли повечеряти перед кіно.

— Вірно, — він здивувався такій пам’ятливості. А сам він не звернув уваги на неї: сидить касир, натискає на клавіші, дає решту… Нічого примітного. Подав їй три фотокартки. — Скажіть, будь ласка, чи відвідували кафе ці особи?

Буфетниця уважно переглянула знімки, ворушачи губами і бровами, ніби безгучно жваво розмовляла. Звела очі на капітана.

— Авжеж, наші суботники, — відповіла з усмішкою.

— Суботники?! Ваші?! — вражено витріщився на Макашину.

— Ой!.. — і буфетниця затулила рота долонею, щоб не засміятися. — Ви ж подумали… Ми так називаємо щосуботніх завсідників.

Євген справді подумав: Шейха, Бірона і Апостола втягли до секти суботників. Однак Римма Полякова вказала на вірний слід — трійця відвідувала кафе.

— Із якого часу вони стали «суботниками»?

— З грудня, — Макашина ще раз переглянула фотокартки й повернула їх Тополюку. — Симпатичні хлопчики.

— Що вони тут робили?

— Як що? — здивувалася буфетниця. — Пили, танцювали.

— Пили?!

— Брали дві пляшки шампанського, цукерки, шоколад, ковбасу або буженину. Оце й усе.

— А хто платив?

— Отой, — кивнула на його піджак, куди він поклав знімки. — З примруженими очима.

Значить, розраховувався Шейх. Цікаво.

— О котрій годині вони з’являлись і коли залишали кафе?

— О восьмій вечора і йшли о десятій. Поводилися пристойно, не так, як деякі.

В суботу у них тренування о 17.00. Отже, після нього поспішали в кафе. І тут вони зарекомендували себе зразковими юнаками. Але пили вино — порушували спортивний режим, й ніхто про те не відав, навіть батьки не помітили, не почули запаху алкоголю. Далебі діти верталися додому, коли всі спали або чимось займалися. Принаймні не було підстав для тривоги: скрізь хлопців вважали вихованими, і вчилися вони добре.

— Коли ви їх бачили востаннє?

— Минулої суботи.

— До них ніхто не підсідав?

— Ніколи. Вони завжди кладуть на вільний стілець свої сумки.

Авжеж, бо з тренування. Куди ж подіти спортивні й борцівські костюми, рушники? Без сумок їм не обійтися.

— Ви не помітили в кафе чи поблизу кульгавого хлопця з ціпком, високого, чорнявого?

— Ні. А ось той, з примруженими очима, іноді виходив надвір.

— І надовго?

— На кілька хвилин. Якось вибігла в коридор подзвонити додому, а він стоїть з чоловіком і лічить гроші.

— З яким чоловіком? — Євген напружився. — Чиї гроші?

— Мабуть, того хлопця. А чоловік мені незнайомий.

— Який він з себе? — силкувався приховати збентеження.

— Невисокий, кремезний, сивий, років сорока.

— Поліно Никодимівно, згадайте, коли це було?

— Десь на початку березня. Він ще тримав у руці світлого плаща.

— У вас гарна пам’ять, — похвалив її Тополюк.

— А непогана. Невже хлопчики щось накоїли? — поцікавилась, лукаво схиливши голову на плече. — У нас є кілька завсідників. Підозрілі типи: молоді й, видно, ніде не працюють, а гроші мають.

— Ми перевіримо. Ці троє — школярі, а ви їм шампанське… — докірливо мовив.

— Школярі?! На вигляд — дорослі хлопці! Учням не продають ні вина, ні цигарок. Хіба я не знаю? У самої двоє ростуть, — ображено насупилася буфетниця.

Євген вдав, що не помітив її образи, і запитав:

— А більше вам ніщо не впало в око? Може, щось незвичне?

— Незвичне… Вони приходили самі, — охоче розповідала буфетниця, напевне, знудилась без роботи або любила поговорити. — А танцювали з чужими дівчатами. І ви знаєте, хлопці не заперечували. Косували на них, а не чіпали. Аж чудно. У нас трапляється: зчинять бійку, наче півні.

Звісно, їх боялися — дзюдоїсти. Серед молоді інформація про спортсменів поширювалася швидко, особливо про штангістів, борців, боксерів. Вони користувалися неабияким впливом і авторитетом. Але чому Шейх запросив у кафе Римму, хоч доти й після трійця навідувалася сюди без дівчат? Напевне, справді йому подобалась однокласниця. Нічого дивного: вже починають дружити з шостого — сьомого класу. А він ні з ким. Тільки брошку — золотий вітрильник — Риммі…

— За який столик сідала трійця?

— За той, де ви сиділи, — кивнула в залу Макашина й додала: — Ви обідали на місці хлопця, що лічив гроші. Він завжди сідав обличчям до входу.

Обличчям до входу… Тополюк так сів з метою відразу побачити нового відвідувача. А Шейх?..

— Поліно Никодимівно, сивий заходив до зали?

— Я його тут не помічала.

Дивлячись на мозаїку, Євген перебирав у пам’яті відомості, отримані від буфетниці. Вона Кривого не бачила, натомість з’явився сивий. При ньому Шейх лічив гроші. Думав, чого не запитав у буфетниці… Відчував: факти, повідомлені Макашиною, вагомі. А що скаже слідчий прокуратури Бухов?

— Спасибі, Поліно Никодимівно.

Тополюк вчасно закінчив бесіду: до кафе завітав гурт пляжників — хлопці і дівчата, веселі, розпалені сонцем. Відразу подалися до буфету по холодні напої. А Надія, мабуть, знову сидить у кімнаті свого гуртожитку й читає якусь книжку. У неї часто псувався настрій від набридливого приставання хлопців на вулиці, в тролейбусі. Їх тягло до Надійки, наче магнітом. Соромно признаватись, але іноді Євген ревнував її.

У коридорі набрав номер телефону Бухова.

— Слухаю, — озвався Денис.

— Ти нікуди не йдеш? — запитав його.

— Чекаю тебе, Євгене, на таємну вечерю.

Таємна вечеря не мала ніякого відношення до славнозвісного розпису-картини Леонардо да Вінчі. Слідчий так називав щоденні підсумкові розмови про справи, які вів.

11

Тополюків годинник «Восход» показував 17.05. Євген підіймався сходами прокуратури. До вечора доволі часу, їхня розмова, сподівався, не затягнеться й він ще встигне з Надійкою піти в кіно. А завтра неділя, може, й вдасться позагоряти на пляжі. Звичайно, якщо нічого не трапиться. Гай-гай, скільки вже тих планів за роки служби неждано-негадано полетіло шкереберть?! Краще наперед не загадувати, щоб не розчаровуватися.

Бухов стояв біля відчиненого вікна, боком до дверей, заклавши руки за спину. Навіть не озирнувся, коли капітан ступив до кабінету. Напевно, бачив Євгена, як той заходив до прокуратури. На його столі груба тека, папери. На рудому сейфі працював вентилятор, але в кімнаті все одно задушливо. Це аж з настанням сутінків місто наповниться прохолодою — прилине з Бугу і навколишніх лісів.

— Маєш новини? — запитав Денис, погойдуючись з носків на каблуки і не озираючись.

— Є.

— Давай, викладай козирі.

— До козирів їм далеко, — скривився Євген. — Зібрав таку-сяку інформацію, виловив кілька фактів. На мій погляд, вже набралося матеріалу на робочу версію.

— О, це вже прогрес, Євгене. Вчора про версію ми й не думали, — трохи бадьоріше мовив Денис і повернувся до Тополюка. — А я перенакопичую відомості, й ніякого просвітку. Що там тренер, кафе «Дружба»?

Євген сів за приставний столик, поклав перед собою чистий аркуш паперу, дістав кулькову ручку. Бухов розташувався напроти, поклав руки на стільницю, наче учень, що приготувався слухати урок. Тополюк переказав свою розмову з тренером Кондруком і виклав свідчення буфетниці Макашиної. Слідчий жодного разу не перебив його — слухав уважно. Вентилятор гнав тепле пругке повітря, й на маківці Дениса весь час ворушилося, мов живе, волосся. Він не зводив з оперуповноваженого сірих пильних очей.

— Слухай, Євгене, а ти роздобув славні факти, — і задоволено відкинувся на бильце стільця. — Справді можна побудувати робочу версію. — Він звівся й заходив по кабінету, потім узяв зі стола аркуш паперу, подав Тополюку. — Прочитай свідчення Полякової Римми. Може, щось пропустила з того, що розповіла тобі.

Аркуш списаний чітким почерком, рядки рівні. Римма докладно переповіла на папері свою ранкову розповідь. А в кінці, після її підпису і дати, стояла приписка: «Я оце згадала: коли мала ступити на ганок під’їзду, раптом Віталій злякано озирнувся в коридор будинку». Слова «злякано озирнувся» двічі підкреслені червоним олівцем. Підкреслив їх, безперечно, Бухов. Ось чого Римма не повідомила капітану.

— Тільки переляк Віталія для мене новина, — сказав.

— Ага, «злякано озирнувся»! — Денис значуще підняв палець угору. — Вона згадала, коли вже взялася за ручку дверей. Суттєвий факт, якщо брати до уваги її зустріч з Кривим на сходах під’їзду та пов’язати його появу із загибеллю Шейха…

— Звичайно, припущення багатозначне. Тоді… Хм… — Євген похитав головою, бо вимальовувалась струнка робоча версія лише з двома іксами, і він не загаявся сказати про них Бухову. — Але, Денисе, яким чином Кривий скинув дзюдоїста і де Віталій дістав золоті імперіали?

— Е, не лізь поперед батька в пекло, — застеріг оперуповноваженого слідчий. — Я над цим зранку сушу мізки. Бачу, ти вже приготував папір. Спершу занотуємо всі факти і відомості, які у нас зараз є. Під копірку. Почнемо, Євгене…

Євген вивів великими літерами посеред аркуша:

Факти і відомості:

— на сорочці Шейченка чорна смуга невідомого походження (Біронський і Апостолов стверджують: його сорочка була чистою);

— знайдено в кишені золотий імперіал:

— Шейченко, опритомнівши, казав «кривий»;

— кривого хлопця з ціпком бачили: Ольга Кирилівна — сусідка Римми Полякової — біля бочки з квасом, світлоока жінка, мати Ігоря Апостолова, — коло школи і в дубовому гаю поблизу горба, Римма на сходах під’їзду в мить падіння Віталія;

— Апостолов і Біронський стояли біля будинку № 19 в той час, коли Шейченко сидів на підвіконні (за свідченням Полякової);

— знак — літера R, пронизана ламаною блискавкою, — на партах, в «дипломатах» і в під’їздах трійці, Полякової;

— переляк Віталія за мить до падіння;

— щосуботні відвідини кафе «Дружба» з грудня, за які платив Шейченко;

— лічив гроші в коридорі кафе у присутності якогось сивого чоловіка;

— коли мати працювала у вечірні зміни, Віталій пізно повертався додому (повідомила сусідка Лашко);

— магнітофон у Шейченка явно не Ігоря Апостолова;

— брошку — золотий вітрильник — поклав Риммі (дівчина переконана) Шейченко;

— добре вчаться і поводяться, допомагають матерям;

— чомусь Біронський і Апостолов не зізналися, що проводжали Віталія до Римминого будинку, й наче не знали про витівки з підвіконням;

— Шейченко називав друзів «рейдерами»;

— всі троє дзюдоїсти-розрядники.

— Здається, все, нічого не забули, — сказав Денис, спинився, взяв нотатки. — Ого скільки! Цілий аркуш! А ніби обмаль матеріалу.

Він перечитав, поклав папірець на стіл, сів.

— Давай свою робочу версію, — попросив.

— Шейченко торік восени десь роздобув золоті імперіали, знайшов кому продавати — сивий чоловік, — почав Євген ділитися своїми припущеннями. — Ось звідки у нього гроші на кафе, магнітофон і брошку. Проте скупник злякався, що Віталій викаже його або наведе міліцію, і вірішив прибрати юнака, може, придбавши останнього імперіала… От і підіслав Кривого, і той… Вірогідно? Збігається з твоєю версією?

— Цілком. Мені це теж спало на думку, — погодився слідчий.

— Однак не доберу, яким чином Кривий скинув Шейченка, — признався Тополюк. — Спортсмен, не боявся висоти… І від підвіконня до підлоги сантиметрів сто п’ятдесят — сто сімдесят.

— Слухай, Євгене, я докладно розпитав Римму, як сидів Шейченко, — Бухов несподівано скупо усміхнувся. — Сидів, мов на спортивному коні, лише ліва нога спущена в коридор, і лівою рукою тримався за стіну над головою. Підвіконня там широке. Скинути людину нелегко в такому положенні. Переконався: сьогодні сам сидів на підвіконні, правда, на другому поверсі.

— І тебе ніхто не бачив з вулиці?

— А я експериментував у кабінеті помічника з вікнами у двір.

Молодець Денис. А він не здогадався спробувати. Євген уявив Шейченка: ліва нога над батареєю опалення, ліва рука піднята над головою… Стривай, саме на лівому боці сорочки чорна смуга і на тому місці на тілі садно…

— Ти зараз Євгене, міркував над чорною смугою.

— Вгадав. А звідки вона взялася?

— Досі загадка, — розвів руками Бухов. — На шляху від рогу будинку до підвіконня ніде ніякої сажі, щоб забруднитись.

— Знаєш, Денисе, у мене іноді з являється дивне почуття: ніби ми займаємось не нещасним випадком, а прискіпливо шукаємо доказів убивства. Чого б це? — стенув плечима Євген. — Мовби шиємо справу білими нитками.

— Бо тобі шкода Віталія, напівсироти, його матері, і раптом починають спливати різні підозрілі факти й непривабливі вчинки загиблого, — пояснив слідчий. — Звичайно, підтвердити, що стався нещасний випадок, неважко. Втім, навіть коли б не було чорної смуги і золотого імперіала, залишилося б запитання: чому Шейченко опинився в чужому будинку? І з’явилася б Римма Полякова, й потяглася б ниточка…

Тополюк не заперечив. Бухов точно визначив причину його сумнівів. Вони багато гарного чули про Віталія і його друзів. І несподівано під час розслідування за зовнішніми ознаками нещасного випадку проглянув злочин, а образ небіжчика, двох його однокласників тьмянішав… Гірко. їм лише по сімнадцять років. Євген задивився у розчинене вікно. У гіллі каштана, серед молодого листя, безжурно стрибали і цвірінькали горобці. Гадав, чи не поламається їхня робоча версія. Досвід підказував: змін і доповнень у наступні дні не бракуватиме.

— Тепер, Денисе, нам залишилося відповісти на кілька головних запитань. І тоді, можливо, справі кінець.

— На які саме? — слідчий потягся до стола й взяв з-під паперів золоту брошку-вітрильник, помилувався нею. — Ну-ну, я слухаю.

— Де взяв імперіал Шейх? Хто Кривий і Сивий? Останніх слід розшукати, — додав Євген.

— Стержневі питання і взаємопов’язані. Кривий, мабуть, місцевий: добре знає житловий масив, — вголос міркував Бухов. — А от Сивий… Насторожує, що він не з’являвся в залі кафе. Чому? Зайва обережність: не потрапляти на очі друзям Шейченка?

— Мабуть… — Тополюк поглядав на брошку, сяючу в пальцях Дениса. Справжній мистецький витвір: маленький, стрімкий люгер під трьома рейковими вітрилами.

— Вилучив у Римми?

— Вона боїться тримати її вдома, щоб не знайшли батьки. Коштовна річ.

Йому теж закортіло взяти брошку в руки.

— Дай погляну.

Легенька — грамів чотири золота. На зворотному боці защіпка. Євген придивився до вітрил.

— Де твоя лупа?

— А що там? — нахилився до нього слідчий.

Під лупою на кожному вітрилі оперуповноважений виразно побачив вирізблені чимось гострим три літери — В, І і Т. Денис й собі подивився.

— «ВІТ», — прочитав. — Хм, а я не помітив. Маєш гострий зір.

— Напевне, скорочено «Віталій», — сказав Тополюк.

— Другий, за імперіалом, речовий доказ, — зауважив Бухов. — Ще й з автографом.

— Ось ознайомся, — слідчий подав Тополюку грубу теку. — Пам’ятаєш, я казав, що прізвище Біронський мені наче знайоме?

— Казав.

На теці напис: «Про золоті зливки». Євген почав гортати сторінки. її суть: двоє молодиків з вищою освітою — інженер і хімік — скуповували позолочені корпуси годинників і виплавляли з них коштовний метал. Здавалося б, якісь міліграми… Однак, буваючи у відрядженнях в різних містах, вони придбали велику кількість корпусів і виплавили таким чином близько кілограма золота, продали його спекулянтам і махінаторам.

— Читай, де закладки, — порадив Євгенові Денис, щоб Тополюк не гаяв дарма часу.

«З протоколу допиту Кастрафіна В.А.

СЛІДЧИЙ. Скільки ви особисто скупили корпусів?

КАСТРАФІН. Я не лічив.

СЛІДЧИЙ. Чий це блокнот?

КАСТРАФІН. Мій.

СЛІДЧИЙ. Ось у ньому записи: Київ — 93, Львів — 105, Одеса — 201, Запоріжжя — 88. Продовжувати?

КАСТРАФІН. Не треба. Я скупив їх близько семисот штук. Записи робив для звіту.

СЛІДЧИЙ. У кого скуповували?

КАСТРАФІН. У майстрів-годинникарів.

СЛІДЧИЙ. Як же ви їм пояснювали свою покупку?

КАСТРАФІН. Хочу, мовляв, обновити годинники дружині, собі, матері, батькові, тещі.

СЛІДЧИЙ. А в нашому місті у кого ви купляли?

КАСТРАФІН. У всіх майстернях.

СЛІДЧИЙ. Назвіть їх.

КАСТРАФІН. У побуткомбінатівських на площах Перемоги, Гагаріна і Леніна, на автобусному, залізничному і авіавокзалах, при готелях «Поділля», «Південний», «Жовтневий», магазині «Сувенір» і центральному універмазі».

Під другою закладкою у справі знаходився такий документ:

«Слідчому прокуратури тов. Сластіну С.Д.

В січні 1982 року до мене під час роботи звернувся незнайомий чоловік з проханням продати 15 позолочених корпусів для оновлення годинників членам своєї сім’ї і родичам. Нічого не підозрюючи поганого і протизаконного, я відпустив йому 15 позолочених корпусів. Більше той чоловік ніколи до мене не звертався з подібним проханням, і я ніде його не зустрічав.

Біронський С.А., майстер-годинникар

центрального універмагу.

27 березня 1983 року».

Біронський! Батько Ігоря! Чудасія. Гарна пам’ять у Бухова! Минуло ж два роки… Євгенову увагу привернув наступний аркуш:

«Протокол свідчення гр. Біронського С.А.»

СЛІДЧИЙ. Станіславе Андрійовичу, від вас Кастрафін отримав 15 позолочених корпусів.

БІРОНСЬКИЙ. Так, я про це написав.

СЛІДЧИЙ. А як ви їх оформили документально?

БІРОНСЬКИЙ. Розумієте… е-е… виписав квитанції.

СЛІДЧИЙ. На різних вигаданих осіб? Ну-ну, ви не соромтесь, кажіть. Адже ми все знаємо.

БІРОНСЬКИЙ. На різних і вигаданих.

СЛІДЧИЙ. І взяли гроші з Кастрафіна ще й за нібито виконану вами роботу по заміні корпусів?

БІРОНСЬКИЙ. Взяв. У мене ж план.

СЛІДЧИЙ. Однак ми не знайшли квитанцій. Де ж вони?

БІРОНСЬКИИ. Напевно, загубились. Я добре пам’ятаю, як виписував. Ні, це неможливо! Ви не думайте, я не привласнив гроші. Боже борони. Клянуся вам, ніколи й копійки…»

Тополюк згорнув справу.

— Зрозумів, Євгене? — промовисто запитав Денис.

— Ясно, як по дню. І чим відбувся Біронський?

— Переляком, позбавленням премії за місяць і обговоренням його вчинку на профспілкових зборах. Він виконував план, — іронічно закінчив Бухов.

— План власної кишені, — докинув Тополюк.

— Еге. Тепер про Біронську, — Денис постукав пальцями по столі. — Мати Ігоря за останні сім років поміняла п’ять місць роботи. В тих магазинах, звідки вона розраховувалась, завжди виявляли нестачу. Як ведеться, суму розкидали на всіх працівників, і Біронська вносила свою частку, а невдовзі подавала заяву…

— Цікава сімейка. Ти добряче сьогодні попрацював. А що за люди батьки Аркадія Апостолова?

— Про них у мене ніякої інформації. В суботу й неділю завод не працює. До речі, золоті імперіали досі не проходили в жодній справі. Дуже рідкісні, наче луїдори.

— Тим дивніше. Звідки він у Шейха?

Вони ще з півгодини обмірковували здобуті відомості й факти. Нещасний випадок уже обріс ними, ніби грудка снігу, пущена з гори. Куди заведе їх розслідування?

— Не забудь, завтра до матері Віталія, — нагадав наприкінці Бухов.

12

Євген незчувся, як заснув: напікшись на сонці, поволі поринув у благодатний спокій. Нічого не снилося. Прокинувся від прохолодних крапель, що падали йому на груди. Поруч стояв Бухов з кволою посмішкою, в синій сорочці й темно-сірих штанах. З його правої руки скрапувала вода. Євген глипнув на годинник— 18.50, звівся. Як одна мить пролетіло тридцять хвилин.

— Одягайся, дзвонила Лашко. Мати Віталія приїхала о 15.00, — сказав Денис і сів на стілець. — Людмила зробила їй укол — ввела камфору, димедрол… Ти сьогодні загорав?

— А що вона непритомніла? — запитав Дениса.

— Ні, але їй дуже погано. З Надійкою пляжився?

— З нею з нею… — буркнув Тополюк.

— А ми ніяк не вирвемося з Тетяною, — з жалем сказав слідчий.

Поки спускалися сходами, Євген мимохіть думав про наслідки їхнього відвідування матері Віталія. Що нового вони долучать до відомих фактів?

Біля під’їзду гуртожитку стояв «Москвич». Вони рушили на проспект Миру. З важким людським горем невдовзі доведеться їм зіткнутися, і намагалися не думати про нього. Пусте: обманювали самих себе, позаяк тривожне очікування зустрічі з матір’ю Віталія не щезало. Воно сиділо у них в душі, мов наляканий птах у гнізді, щомиті готове зринути стримуваним розпачливим співчуттям. Хай йому грець! Євген досі не міг змиритися з чужою бідою.

Поминули старий цвинтар, обгороджений невисоким парканом із сірих плит, де торік наркомани у фамільному склепі купця Гавури влаштували собі «малину». Тоді вони з Буховим добряче попрацювали і надвечір знайшли і затримали їх. За чотири роки, відколи перевели Євгена в обласний центр, у нього з’явилися тут особисті пам’ятні місця, пов’язані з розшуком і різними справами, небезпечними зустрічами і засідками.

Ось і критий ринок «Колос», платна автостоянка й перші будинки проспекту Миру. Бухов повернув «Москвич» у двір.

— Зараз почнеться… — зітхнув.

На сходах Євген мимохідь подивився на стіну, на місце, де намальоване таємниче R, пронизане ламаною блискавкою. Знака не було! Замість нього — сіра пляма штукатурки. Очевидно, хтось його зішкріб.

— Денисе, ти помітив?

— Що? — слідчий озирнувся спиняючись. Тополюк показав на сіру пляму. Бухов здивовано звів брови — Хм. Чия ж це робота? Прибиральниці? Бірона з Апостолом?

— Можливо, їхня. Наче замітають сліди. Чого вони злякалися? Нагінки за ламану блискавку?

— Сумніваюсь, — неголосно відповів Денис. — R і рейдери… Напевне за тим щось криється. Чи знищені знаки на їхніх партах, у решті під’їздів?

Дісталися майданчика п’ятого поверху. Тихо. Слідчий тільки підніс руку до дзвінка квартири № 45 — і відчинилися двері, мовби за ними стежили у вічко. В коридорі стояла медсестра Лашко, заплакана, зодягнута в чорні спідницю і блузку.

— Заходьте. Я вас бачила з балкона, — мовила тремтячим, уривчастим голосом.

Вони мовчки привіталися з нею.

— Як почувається Віра Михайлівна? — запитав слідчий.

— Тримається… на ліках. Я попередила її про ваш прихід.

— Спасибі, Людмило Гнатівно, — подякував їй Бухов.

— Ще хтось є у квартирі? — поцікавився Тополюк.

— Співробітниця Віри Михайлівни — Марія Тарасівна, — Лашко сумно дивилася на них, склавши руки на грудях. — Приходили вчителі, учні зі школи…

Вони ступили до вітальні несміливо, наче у чомусь завинили. Небіжчика не було, але Євген підсвідомо відчував його присутність. На дивані, на якому лежала біла прим’ята подушка, сиділо дві жінки. Євген відразу здогадався, хто з них Шейченко: по очах, переповнених відчаєм і невимовною тугою, по губах, зсудомлених скорботою, і мовби неживих руках, що покоїлись у пелені чорної сукні. Та й уся її постать ніби здрібніла, ніби мати прагла стати маленькою.

— Товариші з прокуратури й міліції, — відрекомендувала їх Лашко. — Я вам казала про них, Віро Михайлівно.

Шейченко змученими очима поглянула на них, ворухнула сухими губами. Євген оглянув вітальню: сервант, трюмо, завішене чорною хустиною, зупинений настільний годинник, шафа, стіл і стільці, телевізор… Ліворуч, за сірими лляними портьєрами, вигаптуваними соковитими квітами, біліли двері до сусідньої кімнати. О, велике фото: батько, мати і посередині син — Віталик, у матросці, очі широко розплющені від подиву. Йому років сім — вісім.

— Віро Михайлівно, вибачте, але нам необхідно побалакати з вами, — прохально звернувся до Шейченко Бухов, теж безпомилково визначивши матір Віталія. — Така у нас робота.

— Я розумію, — ледь чутно сказала вона. — Ви сідайте.

Бухов явно не наважувався розпочати розмову. Усім було нелегко. Не скоро в цій хаті розвіється смуток, та і чи взагалі розвіється.

Поволі, слово за словом, обережно, не викликаючи у Шейченко ніякої підозри, Бухов і Тополюк розпитали її про друзів і товаришів сина, куди він ходив, з ким зустрічався, як вчився і поводився, чи не здибала вона кривого на ногу з ціпком хлопця, високого, чорнявого; скільки давала грошей Віталію, чи не було у нього недоброзичливців.

Згадуючи сина, Шейченко ніби забувала про його загибель і говорила мов про живого. її очі сухо блищали, і вона не зводила погляду з фотокартки.

— Віро Михайлівно, Віталій часом не отримував листів, телеграм, листівок? — запитав слідчий.

— Ні. І від кого? Може, коли я на роботі…

— А він не залишив записки?

— Записки? — Шейченко важко глянула на Дениса. — Якої? І навіщо йому писати? Кому?

— Ви подивіться, пошукайте, це дуже важливо.

— Я… я не заходила в його кімнату. Мені… мені там усе… — у неї засіпались губи. — Нехай вам Людмила… Людо, покажи.

Лашко неохоче звелася, ступила до дверей за сірими лляними портьєрами. Кімнату освітлювало призахідне сонце. Вона точнісінько така, як у Бірона і Апостола, і схожа обстановка: односпальне ліжко з дерев’яними бильцями, над ним килимок, поруч однотумбовий стіл з купою касет, поруч маленький столик з магнітофоном. На стіні книжкова полиця, де теж касети, пошарпані закордонні журнали, зверху — спортивні кубки, навколо вирізки джазових і рокових кумирів, золоті, срібні й бронзові медалі на стрічках за призові місця у змаганнях, під ліжком гантелі, на бильцях двох стільців штани, сорочки, легкі куртки…

На столі й на полиці серед журналів і касет не було ні листів, ні телеграм, ні листівок. Лашко вийняла одну шухляду. У ній підручники і зошити. Слідчий і капітан переглянули їх.

— Віталій грав на гітарі? — запитав Тополюк Людмилу.

— Погано: умів лише брати акорди ритму.

Людмила дістала другу шухляду. Теж підручники, зошити, самовчитель гри на гітарі. У третій, останній шухляді поламані касети, коричневі куделі порваної вузької плівки, деталі до магнітофона, клапті порізаних сторінок із журналів. Слідчий почав перебирати той мотлох і серед нього знайшов синій блокнот з алфавітом. На його першій сторінці буква R, пронизана ламаною блискавкою, далі — слова «Марго», «Варвар», «Мофа», «Їжак», «Крас», «Кулька», «Колба» і проти них номери телефонів, назви вулиць, номери будинків, квартир. Євген багатозначно перезирнувся з Денисом.

Тополюк виклав із шухляди на стіл увесь непотріб. Дно застелене старою газетою, й більше нічого вартого уваги. За виробленою звичкою Євген підняв ріжок газети подивитися, чи під нею чогось нема, і вражено закляк. Не лише він, а й слідчий і Лашко теж круглими очима втупились в шухляду! І було чого: під газетою лежали купюри вартістю сто і п’ятдесят карбованців! Оце знахідка!

— Господи, скільки грошей! — злякано прошепотіла Лашко. — Чиї вони? Невже Віталія?

Слідчий пішов у вітальню.

З’явилася Віра Михайлівна, за нею її співробітниця і Денис. Тужливий погляд телефоністки наткнувся на шухляду, й нараз мати вклякла на місці. У Марії Тарасівни витяглося лице…

— Чиї це гроші? — злякано запитала Шейченко сполотнілими губами, ну достоту як нещодавно Людмила. — Чого в шухляді?

— Вони були тут, — відповіла медсестра. — А хіба ви?..

— Тут? У Віталієвому столі? — недовірливо запитала.

— В столі, — підтвердив слідчий. — І ви не знаєте, звідки взялися? Хто їх сюди поклав?

— Я… я вперше бачу… — І знеможено сіла на ліжко. — Боже, ще якісь гроші… Віталик ніколи мені про них… Де він їх узяв?

— Коли ви купили йому магнітофон? — звернувся Тополюк до Шейченко.

— Не купляла, нема за що. Дав йому пограти Аркадій.

— Апостолов сам вам казав?

— І він, і Віталик.

Вони вже не питали її, чи бачила в сина коштовності. Обережно, щоб не знищити можливі відбитки пальців на купюрах, перелічили гроші. Рівно п’ять тисяч карбованців. Шейченко нетямущими очима дивилася на них, а Марія Тарасівна і Лашко підозріло поглядали на неї.

Написавши відповідні протоколи, вони вилучили гроші і синій блокнот з адресами і номерами телефонів.

У машині Бухов сказав:

— Хм, несподіваний поворот у справі. Завтра зустрінемось з учнями 10 «в» класу. З директоркою домовлено.

— Цікаво, що від них почуємо про Шейченка? Стривай треба заглянути у під’їзди…

Євген увійшов у під’їзд будинку № 24, де жив Біронський, глянув на стіну: на місці знака — сіра пляма штукатурки. У під’їзді будинку № 26, де жив Алостолов, те ж саме.

Він повернувся до машини. Денис запитально подивився на нього.

— Зішкрябали.

Євген підсвідомо чекав якоїсь лихої події.

13

О 17.00 вони вийшли зі школи. Майже дві години тривала розмова з учнями 10 «в» класу. Вчителів не запросили, щоб не було ніякої незручності, тиску і впливу. На жаль, нічого суттєвого учні не повідомили: говорили, наче змовились, те саме, що раніше розповіла директорка, класна керівниця і всі інші, хто спілкувався з Віталієм. До речі, ніхто з учнів не бачив кривого чорнявого хлопця з сірим ціпком. З їхніх слів поставав привабливий образ однокласника.

Мружачись від сліпучого сонця, слідчий сказав:

— Признатись, я чекав саме такого результату.

— Авжеж: про небіжчика — тільки гарне, — і Євген згадав приказку. — Зверху гарно і тихо, а всередині ворушиться лихо.

— Я сьогодні отримав заключення експертизи. Чорна смуга на Віталієвій сорочці від гуми, — повідомив Бухов. — А на деяких купюрах відбитки пальців Шейха і якогось невідомого.

Відбитки пальців Євгена не здивували. А от гума… Він пам’ятав: ні на бетонному дашку, ні в під’їзді гуми, об яку міг би замаститися Віталій, не було. І його сорочка, за показаннями Ігоря і Аркадія, була чистою. Звідки ж узялася гумова смуга? Невже забруднився по дорозі від рогу будинку і до під’їзду Полякової? Відпадало. Але ж іще напроти чорної смуги на його тілі садно. Гума…

— Там ніде нема гуми, — замислено сказав Тополюк.

— Нема, — підтвердив Денис. — Я думаю, чи варто нам збирати вчителів? В школі всі мов засліплені спортивними успіхами і гарною поведінкою трійці.

— В кожній школі є свої герої. І часто вчителі заплющують очі на їхні витівки, ставляться до них поблажливо.

Слідчий згідливо кивнув. Вони перетнули вулицю й опинилися поблизу кіоска «Союздруку».

— Давай посидимо, — запропонував Бухов. — Вдале місце для спостереження.

Слідчий мав на увазі Кривого, якого тут бачила мати Апостолова.

— Ти звернув увагу: на партах трійці стерті знаки, — сказав слідчий. — Часом не Морохова примусила?

— А хто примусив у під’їздах? І, мабуть, терли ацетоном, інакше фломастерне чорнило з парт не змити. Ні, чогось сполохалися Бірон і Апостол.

— Напевно, є чого. Ти не здогадався про значення слів у записнику Шейха? — і, не чекаючи відповіді, Денис продовжив: — Усі — прізвиська вчителів, їхні домашні адреси і телефони.

— Навіщо вони йому?

— Для вітань із святами і днями народження, — іронічно сказав Денис.

— Але ж прізвиська… — Євген стенув плечима, нічого не тямлячи.

Вони кілька хвилин дивилися на учнів: йшли юрбою до Шейченко, про щось між собою гомоніли. Он Славко Нечай поруч з Риммою. Євген подумав, що поява однокласників у квартирі тільки додасть відчаю і горя матері Віталія, бо ж всі товариші її сина живі, здорові… А напевно він і Бухов припустилися помилки, ведучи розмову відразу з цілим класом, де ще й сиділи друзі Шейха. Може, це декого стримувало.

— Доведеться, Євгене, зустрічатися з ними поодинці, — сказав слідчий.

— А як з учителями?

— Вчителі — люди дорослі, повинні самі виявити бажання.

— А чи не варто сказати їм про золотий імперіал і гроші, поділитися своїми домислами? Тоді зрозуміють серйозність справи, — зауважив Тополюк.

— Мені здається, рано… Не хочеться розголосу. Хай вже після похорону, — заперечив Бухов. — А чутки… Кожна подія обростає ними. Тепер на часі дати орієнтировку на Кривого. Деякі прикмети його маємо: високий, чорнявий, із сірим ціпком, кульгає на праву ногу. Відчуваю, не випадково він з’являвся на шляху Шейченка.

— Ти зробив, Денисе, висновок? Адже учні і вчителі не знають, з якого будинку випав Шейяенко.

— Авжеж, Бірон і Апостол не розповіли. Чогось бояться.

— Славко Нечай і Римма теж мовчать.

— Ну чому Римма — ясно, а Славкові, видно, дівчина подобається, і вона до нього прихильна. Сьогодні я дещо взнав про рідних Апостола, — Денис відкинувся на бильце лавки, підставив лице сонцю й примружився. — Його батько, Петро Савелійович, працює конструктором на машинобудівному заводі, кращий раціоналізатор міста, з ранку до вечора в цехах, засиджується в технічній бібліотеці, словом, генератор ідей, має кілька винаходів. Мати, Антоніна Павлівна, технолог, завантажена громадськими дорученнями: в жіночій раді підприємства, культорганізатор у своєму бюро, позаштатний інспектор торгівлі. Про Апостолових на заводі всі гарної думки.

— Зайняті люди, — іронічно зауважив Тополюк. — А син цілими днями без нагляду.

Перед ними спинилася молода жінка, зодягнута в сіру сукню. Попелясте волосся — коротко підстрижене й зачесане назад — відкривало високий чистий лоб. У руці жінка тримала брунатну пласку сумку на блискавці, схожу на портфель.

— Товаришу Бухов, — несподівано звернулася жінка до слідчого. — Я вам хочу…

Денис випростався й уважно подивився на неї.

— Я вас слухаю… — на мить затнувся. — Здається, Зоя Пилипівна… Красуцька, викладач хімії?

— Точно, — мляво всміхнулась Красуцька. — З вашого дозволу…

— Прошу… — слідчий посунувся, даючи їй місце.

Вчителька сіла на лаву, поклала на коліна сумку. Мовчала, наче збиралася на думці чи переборювала свою нерішучість.

— Я вчора дізналася про сьогоднішню зустріч з учнями, — несміливо почала. — Відтоді не маю спокою, вагаюся… Може, я помиляюсь і видамся вам смішною, несерйозною, хворобливо підозріливою… — вона замовкла і почервоніла.

— Ви не хвилюйтеся, Зоє Пилипівно, ми постараємося вас зрозуміти, — доброзичливо заспокоїв її слідчий. — У нашій роботі навіть дрібниця, на перший погляд, далека від справи, іноді суттєво допомагає слідству.

— Тоді я розповім… Ось уже рік, як читаю в десятих класах. Є різні учні: здібні, ледачкуваті, посередні, позбавлені обдарування. А є… Приміром, викликаю Шейченка, а він жодної формули, крім Н2О… — Красуцька гірко похитала головою. — Біронського — те ж саме. Апостолова — ні слова. Звісно, ставлю їм двійки. Викликаю через тиждень вдруге — знову нічого не знають. Я здивована, а вони зовсім не переживають, наче це звичайна річ. Переглянула журнал — з інших дисциплін у них оцінки добрі, крім української літератури й мови. Думаю собі, мабуть, не дається хлопчикам хімія, треба додатково попрацювати з ними. Запропонувала. Чекаю після уроків. Дарма: не прийшли, не залишилися.

— А як вони поводилися на ваших уроках? — запитав Бухов, і в його голосі Тополюк відчув стурбовані нотки.

— Пристойно, ще й осмикували Мазуницю, — Красуцька торкнулася пальцями блискавки на сумці. Спроквола продовжила: — А далі… Минуло три тижні. У мене маленька донька, живемо в одній кімнаті, залишаю її з мамою, завжди поспішаю додому. Пам’ятаю, двадцять третього жовтня прибігла, дала Віці поїсти і поклала спати. Щойно вона заснула, дзвонить телефон. Беру трубку — вже гудки. І прокинулась мала. Через кілька хвилин знову — дзінь… Беру — гудки. І так до дев’ятої вечора я, мама і чоловік хапали трубку. Дитина плаче — не спить, ми роздратовані, злі, хоч візьми і відріж телефон. Здогадалися, хтось бешкетує. Думаємо, може, вночі припинить. Де там: чотири рази будили Віку.

— Ви б звернулися на телефонну станцію, — порадив Тополюк, не розуміючи, до чого веде Зоя Пилипівна.

— Чоловік звертався. Сказали, щоб встановити, з якого номера дзвонять, треба дозвіл міліції чи прокурора, начальства зв’язку. Велика морока, — вона нервово застібала і розстібала блискавку. — Наступного дня у школі все переживала, що там вдома. Коли повернулась, мама каже: «Ніхто не дзвонив». А за годину… — і Красуцька з відчаєм махнула рукою.

Аналізуючи сказане Красуцькою, Євген зробив висновок: дзвонили їй з квартири, у якій, мабуть, до дев’ятої вечора нікого, крім бешкетника, не було. Вночі, коли всі спали, він прокидався і крадькома дзвонив…

— П’ять діб тривало знущання, — продовжувала вчителька. — Дитина вибилась зі сну, ми пересварились і з острахом дивилися на телефон. На шосту добу він замовк. Боже, нам аж не вірилось, наче знову на світ народилися. Тиждень відходили. Думали минулося. Але четвертого листопада знову почалося… Тоді чоловік питає мене: «Хто у тебе злісний двієчник?» Перелічила. П’ятеро. «Кого з них тиждень не було у школі?» Почала згадувати…

Зоя Пилипівна втупилась у свої босоніжки, закусила губу. Напевно, вгамовувала хвилювання.

— І кого ж?. — м’яко, співчутливо поцікавився Бухов.

— Шейченка, Біронського і Апостолова. Виїздили на кущові змагання до Хмельницького. Я глянула у довідник— телефон є у Біронського. Чоловік порадив: постав їм трійки. Поставила — дзвінки припинилися.

Євген перезирнувся з Денисом.

— Я… я не вірила, — Зоя Пилипівна відірвала погляд од босоніжок. — Викликала Апостолова — нічого не знав, поставила двійку, і того ж дня відновилися дзвінки. На наступному уроці Апостолов підняв руку. Здогадалася, що вивчив урок. Поставила четвірку, і дзвінки припинилися.

— Щось змінилося у поведінці хлопців? — запитав Тополюк.

— У поведінці ні, а от в поглядах… — Красуцька затнулася, шукаючи точного визначення. — Глумлива посмішка, зверхність, мовляв, ми свого доб’ємось і приручимо тебе, негіднице. Мені робилося страшно…

— І ви нікому не розповідали про це? — із жалем у голосі запитав слідчий.

— Розповіла директорці. Але Майя Борисівна розгнівалась… Мовляв, наша школа на гарному рахунку в міськвно і облвно, юнаки — гордість школи. І чи потрібна спортсменам хімія? А ми боремося за високі відсотки успішності, — і Красуцька махнула рукою.

— І ви ставите їм добрі оцінки? — поцікавився Тополюк, тамуючи нотки невдоволення.

— Іноді не ставлю, щоб хоч трохи заспокоїти свою совість. Мабуть, ви мене… — Красуцька не доказала, рвучко підвелася й пішла.

Вони мовчки дивилися їй услід. Постать вчительки то з’являлася, то зникала поміж перехожих. Несподівано Євген угледів серед натовпу невисоку повну жінку з квітчастою парасолькою. Жінка припадала на ліву ногу й спиралася на сірий ціпок. Євген пильно придивлявся до ціпка. Звичайна металева сіра трубка, брунатна ручка, чорний гумовий наконечник. Серійне виробництво. Їх продавали в аптеках.

Євген не відводив од ціпка погляду. Щось у ньому його зацікавило, одначе ніяк не міг добрати, що саме якийсь здогад усе крутився в мозку й заважав зосередитись на розповіді Красуцької.

14

Слідчий стояв біля вікна і не озирнувся, коли Тополюк ступив до кабінету. Денис любив, міркуючи, дивитись у вікно. На ньому біла сорочка і сірі штани, на бильці стільця висів піджак. Невисокий, худорлявий Бухов скидався на підлітка. Зустрівши його на вулиці, не подумаєш, що це досвідчений слідчий прокуратури, який розкрив не один злочин.

— Привіт, Євгене. А ти йдеш і навіть не зведеш голови, — сказав Денис.

Він бачив Тополюка у вікно, а той не відчув його погляду. Видно, дивився доброзичливо. Євген, сідаючи, відповів:

— Роботи — нема коли, за приказкою, й вгору глянути.

— Значить, ти не засік на похороні Кривого, — зробив висновок слідчий.

Його слова билися в шибку, й вона ледь бриніла — відлунювала, озивалась на голос.

— І не бачив Красуцької, — додав Тополюк.

Денис кивнув, мовби наперед знав, що її не буде.

— А до мене вранці приходила Броварна.

Євген замислився. Броварна… Ага, в записнику Шейха її домашня адреса і прізвисько…

— Або Варвар, вчителька української літератури. Так?

— Вона, Варвара Мокіївна, — підтвердив Денис, і в шибці Євген помітив його задоволений усміх. — Цікавий сповістила факт. Чекаю на акт експертизи. Обіцяли принести до 16.00. Одначе про акт пізніше.

Ох те «пізніше»! Євген стримав посмішку. Полюбляє Денис лише натякнути на новину, заінтригувати, а розповісти не поспішає, наче випробовує. Євген ніколи не ображався на таке, а зараз намагався вгадати, чого приходила Броварна. Певно, щось принесла, якщо Денис зажадав експертизи.

— І як поводились на похороні Бірон і Апостол? — слідчий відійшов од вікна й сів напроти капітана. Очі Бухова, попри сьогоднішній печальний день, збуджено сяяли. Від чого б то? Невже натрапив на слід Кривого?

— Несли труну, але не плакали. Апостол чомусь злякано озирався, ніби когось шукав у натовпі.

— А Полякова?

— Римма побивалася, наче за рідним братом.

— Жаліслива дівчина. Значить, Красуцької не було… — слідчий задумливо потарабанив пальцями по столу. — А Броварної?

— Я її не знаю.

— Невисока, молода, світла коса, викладена на потилиці, тонкі риси обличчя. Примітна особа і симпатична.

На похороні Євген не бачив жодної жінки з косою. Взагалі коса в наш час приємний виняток. Отже, впала б у вічі.

— Ні, не було.

Але чому Денис запитав за Броварну поряд з Красуцькою? Ніби між ними існував якийсь зв’язок. Стривай, а може?..

— Поки ти набирався суму на похороні, я тут добряче попрацював, — з жартівливим докором зауважив слідчий.

— Ти ж сам відрядив мене туди.

— Ну-ну, не дуйся, — Денис примирливо поплескав Тополюка по руці. — Так ось, стосовно відвідин Броварної. Вона з другого півріччя почала викладати в десятих класах українську літературу. Наша трійця, як і з хімії, анічогісінько у ній. Поставила двійки. І раптом (телефону у неї вдома нема) надходить її чоловікові анонімний лист, видрукуваний на машинці. Зміст: зустрічається з фізруком Хавричем, крутять любов та інше паскудство. Чоловік не вірить. Але за першим другий, третій лист… Ти уявляєш реакцію чоловіка? — і Бухов промовисто зиркнув на оперуповноваженого.

Євген відразу згадав про друкарську машинку в квартирі Апостолових. Якщо хлопці дзвонили Красуцькій, то, цілком вірогідно, вони й Броварному писали…

— Мовчиш… — кивнув Денис. — Мене теж вразила її розповідь про листи.

— Як же вона дізналася?

— Варвара Мокіївна майже напам’ять вивчила ті опуси. А якось на перерві почула від Апостолова «Геракл засушений». Переглянула анонімки — скрізь «Геракл засушений». Так дражнили щуплявого Хаврича. Просто, га? Відкриття приголомшило її.

— І вона теж перестала ставити двійки?

— Продовжує і отримує нагінки від Майї Борисівни.

— Вона їй розповіла?

— Не забігай наперед, — застережливо підняв руку Денис. — Анонімку отримала директорка. Викликала фізрука, Броварну, допитувалась. Нічого підозрілого. А коли отримала листа дружина Хаврича, зчинився скандал, і фізрук мусив звільнитися, єдиний мужчина-викладач у школі. Анонімки припинилися.

— Мабуть, трійця ще не встигла вигадати нової капості.

— Очевидно, — погодився слідчий. — Дзвінки, анонімки… Це вже система. Я пішов на завод і розшукав у бюро раціоналізації заявки і пропозиції Апостолова Петра Савелійовича — батька Аркадія. Вилучив їх. Разом із анонімками віддав на експертизу. То як тобі школярики? До чого додумались… — Бухов гидливо скривився.

— У кого ж вони навчилися?! — з серцем випалив Тополюк.

— У кого… Хіба мало у нас пишуть анонімок? — стенув слідчий плечима. — Майже в кожному колективі сидить анонімщик. Отже, вдома розмовляють про них, а діти мотають на вус.

— Мені здається, не лише Красуцькій і Броварній трійця робила підлості.

— Мабуть. Але чи решта вчителів признаються? І часом не через ці витівки хлопці нещирі з нами?

До кабінету хтось постукав. Євген глянув на годинник — 15.45. Напевне викликані Ігор і Аркадій. Поспішили.

— Заходьте, — голосно запросив слідчий.

Це були не десятикласники, а посильний з науково-технічної лабораторії. Подав Бухову сірий пакет. Денис витяг з нього папери, переглянув і задоволено гмукнув.

— Спасибі, — подякував посильному. Коли той вийшов, потер долоні. — Моє передбачення підтвердилось. На почитай.

Акт експертизи. Тополюк перебіг його очима й спинився на висновку. Так, анонімки і заявки на рацпропозиції друкувались на одній машинці. Доказ незаперечний. Тепер залишилося взяти зразок «почерку» машинки Апостолових і віддати на експертизу. Євген не сумнівався щодо її наслідків. Безперечно, не батько Аркадія друкував пасквілі на Броварну. Ось вони, п’ять брудних творінь. На кожному червоним олівцем підкреслені слова «Геракл засушений».

Бухов поклав у шухляду анонімки й акт експертизи. І тут знову постукали. На годиннику — 16.00. Двері відчинились — до кабінету зазирнув Ігор Біронський. Точними виявились учні.

— Можна? — запитав Ігор.

— Прошу, — слідчий звівся і Тополюк теж.

Вони несміло увійшли — високий, міцний Біронський і худорлявий, нижчий за нього Апостолов, обоє одягнуті в джинси і болгарські сорочки — білі з широкими коричневими смугами. Сторожко дивилися на слідчого і оперуповноваженого карного розшуку.

— Приземляйтеся, — Денис кивнув на стільці.

Поки юнаки влаштовувались, Бухов сів за стіл, а Тополюк став біля сейфа: звідти добре видно всіх. Хлопці похмуро втупились у стіл.

— Паспорти принесли? — звернувся до юнаків Бухов.

Мовчки простягли документи. Денис переглянув їх, подав Євгену. Ігор Біронський народився 13 березня 1973 року, Аркадій Апостолов — 17 травня. Отже, виповнилось по 17 літ. Аркадію — три дні тому. Капітан повернув їм паспорти.

— Ви нас викликали на допит? — поцікавився Біронський.

— На допит, — відповів Денис. — Ви не забули нашої попередньої розмови?

— Ні, — буркнув Апостолов.

— Добре. А тепер, Аркадію, почекай в коридорі.

Ігор залишився без товариша. На повному обличчі юнака майнула розгубленість, але за мить воно знову стало байдужим. Слідчий повідомив Біронському причину виклику, попередив про обов’язок розповісти, що йому відомо по справі, про карну відповідальність за відмову давати свідчення й за свідомо неправдиві показання.

— І за це судять? — здивувався Біронський. — На який же строк?

— Стаття 178: позбавлення волі від шести місяців до трьох років або виправні роботи до одного року; стаття 179: виправні роботи до трьох місяців, або штраф до двадцяти карбованців, чи громадський осуд, — детально роз’яснив Бухов. — Як бачиш, із законом не жартують.

— Я вам казав правду, — нахмурився Біронський.

— Угу, — слідчий видобув із сейфа целофановий пакет. — Значить, Віталієва сорочка, коли ви розсталися після уроків, була чиста?

— Так, — підтвердив Ігор.

Бухов витяг сорочку з пакета, розгорнув і показав чорну смугу.

— Звідки ж вона? Адже від рогу будинку № 19, де ви стояли, до першого під’їзду метрів сто.

— Ми там не стояли, — заперечив Біронський.

— Ну навіщо, Ігоре, ти брешеш? — не стримався Тополюк. — І ти, і Аркадій бачили падіння Шейченка. Бачили!

— Неправда! — сполотнів юнак. — Не…

Бухов застережливо підняв руку — Ігор затнувся.

— Римма Полякова? А Славко Нечай? Раджу тобі не крутити. В пам’ять свого товариша. Ми вже дещо знаємо, — на диво співчутливо зауважив Денис.

Біронський опустив очі.

— На Віталії справді сорочка була чистою, коли він пішов од нас на подра.

Іч, вже вигадали — подра. Авжеж, звучить: сидіти на подрах! Тополюк сховав сорочку в сейф.

— Гаразд. А чого ви не розповіли про його витівки?

— Які витівки? — скинувся Ігор.

— Сидіння на підвіконні.

Біронський розгублено водив пальцями по стільниці.

— Ми… ми боялися, сказали б — не втримали, не вплинули… А як ми могли?.. Він упертий…

Ймовірно. Бухов і Тополюк теж дійшли такої думки. Слідчий висунув шухляду й поклав перед Ігорем імперіал. Хлопець витріщився на монету.

— Це золота?

— Еге, — підтвердив Денис. — У Віталія такі водились?

— Ні-і… — Біронський закрутив головою.

Бухов дістав із шухляди коробочку з вітрильником, показав свідкові. Ігор прицмокнув язиком:

— Гарна річ. У моєї мами точнісінько така.

— І цього не бачив у Віталія?

— У них взагалі ніяких коштовностей, навіть обручки у Віри Михайлівни… — з прихованою зверхністю сказав.

— А де ж він узяв гроші на магнітофон? — зненацька докинув слідчий.

— Я йому…

— Стоп! Ми ж домовились — тільки правду, — перебив оперуповноважений Біронського. — То де?

— Де? — Ігор стенув плечима. — Не знаю. Попросив мене, коли поцікавиться мати, сказати, що я дав покористуватись.

— І ти не питав Шейченка?

— Питав. Гаркнув на мене: «Не твоє собаче діло!»

Євген помітив, як Ігор крадькома витер об джинси спітнілі долоні, а його лоб всіяли дрібні краплини поту, які він не наважувався змахнути.

— Ви повертали гроші Віталію за гулянки в кафе «Дружба»?

Біронський роззявив рота від подиву, потім зазіпав, наче йому забракло повітря. Він мав жалюгідний вигляд. Мабуть, таким його ніхто не бачив з друзів і товаришів-однокласників.

— Вип’єш води? — нахилився до нього Тополюк.

— Не… не треба, — Ігор облизав губи. — Я і Аркадій не мали грошей платити. Завжди Віталій.

— А він де брав? Мати давала? — Бухов, як зрозумів Євген, не збирався повідомляти Бірону про знайдені п’ять тисяч карбованців у столі Шейченка.

— Мати йому стільки не давала, — повільно говорив Ігор. — Вони небагато живуть. А нам казав — виграв у лотерею. Якось хвалився, мовляв, закінчить школу — і обов’язково випаде йому «Москвич».

І «випав» би, подумав Євген, за п’ять тисяч з нижньої шухляди. Невже мати повірила б і в ту байку? Наївне хитрування. Слідчий виразно глянув на Тополюка, запрошуючи підключитися до допиту.

— Часто виходив Шейченко із зали в коридор кафе?

Біронський вражено звів брови. Не сподівався, що й це знали.

— Кожного разу.

— Чого?

— Дзвонив матері на роботу. Віра Михайлівна хвилювалась.

Правдоподібне пояснення. Можливо, й казав так Віталій товаришам, аби приховати справжню мету, а сам зустрічався в коридорі з сивим чоловіком. Без свідків. І випадково буфетниця Макашина натрапила на них.

— Часом ти не згадав Кривого — високого чорнявого хлопця з сірою ковінькою? Не бачив його?

— Ні, — Ігор наважився — змахнув рукавом з лоба рясні краплини поту.

— А навіщо ви постирали свої знаки у під’їздах і на партах?

— Еге, рейдери, — насмішкувато докинув Бухов.

— Які… рейдери? — у Біронського сполохано витяглося обличчя. — Я вперше чую.

— Ну-ну, не прикидайся. Що вони означають?

— То все Віталієва вигадка. Просто малював без всякого смислу, — гаряче заперечив Ігор.

— А що ти вигадав? — Тополюк сів напроти Біронського. Юнак уникав його погляду. — Не давати спокою дзвінками Зої Пилипівні за двійки?

Ігор густо почервонів й розгублено закліпав повіками. Далебі, Красуцька не помилилась у своїх висновках. Тополюк перезирнувся з Денисом. Відрадно, юнак не позбувся здатності пройматися соромом.

— Чого мовчиш? — запитав його слідчий.

— А… а ви докажіть! — несподівано зухвало випалив Ігор, і червона фарба зійшла з його обличчя. — Не тільки мені одному вона ставила двійки! Не мені одному!

Отакої! Євген разчаровано гмикнув. Звичайно, нелегко зізнатись у брудному вчинку. Сором — це не мужність. А з іншого боку — Біронський не страхополох: боягуз не займатиметься дзюдо. Що ж йому заважає зізнатися?

— Зараз не доведемо, — сказав Бухов. — Але припущення вірогідне. Жаль, на слизькій стежці ти стоїш, Ігоре. Не зрозумієш цього — кусатимеш лікті. Дивись, щоб не було пізно.

Слідчий подав Біронському протокол допиту. Ігор підписав, полегшено зітхнувши. До нього поверталися спокій і врівноваженість. Якась дивна зміна сталась у ньому: наче розпирала тамована радість. Тополюк провів Ігоря до дверей.

Апостолов сидів на стільці, впершись ліктями в коліна й поклавши стрижену голову в долоні. Зачувши рипіння дверей, Аркадій скинувся й запитливо, очікувально втупився стривоженими очима в товариша. Раптом погляд Апостолова мовби полагіднішав — притупилась стривоженість. Мабуть, Біронський крадькома підморгнув йому, мовляв, не дрейф, все гаразд, не такий страшний чорт, як його малюють.

— Заходь, Аркадію.

Показання Апостолова нічим не різнилися від свідчень Біронського. Майже, бо на запитання про Кривого (Євген запримітив) він ледь здригнувся, а коли слідчий показав йому анонімки й акт експертизи, зблід, і в нього зрадливо засіпались губи.

— Твоя робота?

— Ні-і…

— Неправда, — суворо заперечив Денис. — Твоя. Ми підемо до тебе додому й при свідках візьмемо з машинки зразок шрифту, і тоді…

— Не треба, прошу вас, — відчайдушно благав Аркадій. Несподівано сльози бризнули з його очей. — Я… більше не… не буду… Мене… намовив Шейх…

За годину він залишив кабінет, а Бухов і капітан кілька хвилин мовчали — ковтали гіркоту. Надто неприємно, коли підлість чинять зовсім молоді люди, яким лише розвидняється життя.

— Щось мене непокоїть, Євгене, — по довгій паузі заговорив слідчий. — Здається, Апостолов знає Кривого і за рейдерами ніби криється якась таємниця, якийсь глибший зміст, а не просте малювання.

— Можливо, — пристав Тополюк на думку Бухова. — З огляду на їхню поведінку…

І зненацька перед його внутрішнім зором виразно постала огрядна немолода жінка під квітчастою парасолькою з ціпком, з целофановою торбою. Особливо її ціпок. І Євгена нараз осяяло… Він схопився на рівні, реготнув і ляснув себе по чолу.

— Ти чого? — стурбовано зиркнув на нього слідчий, наче оперуповноважений звар’ював.

— Стривай, Денисе, стривай, — Євгенові перехопило подих. — Увесь час крутилося на умі… Адже ціпочки з гумовими чорними наконечниками. Гумовими, чорними. Ти зрозумів?

Бухов теж встав.

— Вважаєш, Кривий зіпхнув Шейха з підвіконня? — замислено запитав. — І на його сорочці залишився слід від наконечника?

— Саме так. Якщо штовхати людину дрючком, вона інстинктивно намагається вхопитися за нього руками. От Віталій і перестав триматись, і… — висловив здогад Тополюк.

— Я навіть уявив собі… Цілком ймовірно, — погодився Денис. — Але за що?

Євген стенув плечима. Цього вони не знали. Лише припущення. Перед ними, як і досі, два першочергових завдання: знайти Кривого і встановити достовірну причину смерті Шейченка.

Задзвонив телефон, і слідчий зняв трубку.

— Бухов. Є. Перекажу, — поклав слухавку й до Євгена: — Черговий з відділу. Там тобі якийсь лист.

Тополюк глянув на годинник— 18.00. Від кого лист? Мати на роботу йому не писала.

— Ти не йдеш додому?

— Ще посиджу, помізкую, перегляну свідчення, — Денис кивнув на папери.

15

Допомога у розслідуванні часто приходить несподівано. І цього разу її подав зовсім незнайомий чоловік, написавши листа до відділу міліції. Ось його зміст, кілька речень на аркуші з учнівського зошита: «У нашому дворі недавно, в п’ятницю, загинув хлопець. Кажуть, нещасний випадок. Я бачив, як це сталося. Прийдіть до мене, і я все розповім. Моя адреса: проспект Миру, 21, кв. 117. Чикирда Михайло Данилович».

Коли Євген прочитав адресу, його охопило хвилювання. Адже Шейх випав з будинку № 19, а 21-й якраз напроти нього. Що бачив Чикирда? Чому сам не завітав до відділу? Свідчення матері Апостолова, Римми Полякової і її сусідки дали їм лише непевний слід Кривого. Вони створили робочу версію, яка досі не підтвердилась жодним прямим доказом.

Слідство тупцювало на одному місці з нагромадженою купою другорядних фактів. Одначе досвід підказував: розкриття справи не за горами.

Тополюк їхав на проспект Миру. Тролейбус переповнений — потрапив у час пік: люди верталися з роботи. Капітан міркував про недавні показання Біронського і Апостолова, мізкував над ними. Тому не прислухався до розмов пасажирів, а механічно фіксував зупинки — не прогавити б своєї.

Із Шейченком він не був знайомий. Отже, не знав характеру юнака і не міг уявити, як би повівся Віталій на допиті в прокуратурі. Євген згадав поведінку Арка-дія: його рюмсання на допиті. Він і вдома при матері раптом впав в істерику. І чого?.. Євген прокрутив по-думки їхню розмову… Тоді мова зайшла за Кривого, і Апостолова згадала: бачила такого навпроти школи і в дубовому гаю.

От Ігор, Тополюк пам’ятав, спокійно сприйняв і вдома, і в Бухова запитання про невідомого з ціпком, заперечував свої телефонні дзвінки до Красуцької.

Мабуть, істерика Апостолова, сльози і швидке зізнання — все розраховано на те, щоб відвернути їхню увагу від чогось важливішого. А що важливіше за Кривого й анонімки? Смерть Шейченка? Золотий імперіал? Знак R, пронизаний ламаною блискавкою? Рейдери?.. Тополюк губився у здогадах.

Тролейбус поминув магазини «Овочі і фрукти», «Тканини». Скоро його зупинка. Почав пробиратися до виходу…

На подвір’ї, як завжди надвечір, гамірно: підлітки гасали на велосипедах, діти гралися на своєму майданчику, на лавах сиділи бабусі, а за столом, оточеним уболівальниками, різалися в «козла».

Будинок № 21 дев’ятиповерховий, панельний, облицьований білою плиткою. Євген, підіймаючись сходами, поглядав на стіни, наче сподівався й тут побачити осоружне R. Подзвонив у двері квартири № 117.

— Відчинено, — повідомив молодий чоловічий голос.

У коридорі — нікого. Двері на кухню і в кімнати прочинені. Де ж господар? Було незручно зазирати, шукати його по квартирі, і Тополюк спинився коло вішалки, на якій висів чорний матроський бушлат.

— Заходьте сюди, — запросив той же голос з кімнати ліворуч.

Євген відхилив світло-волошкову портьєру й опинився у великій кімнаті. Спершу впали у вічі полиці на стіні. На них стояли, наче на виставці, різні моделі кораблів, суден, вітрильників. На нього мовби дихнуло морем, і долинув шурхіт хвиль.

— О, це ви! — радісно пролунало в кімнаті.

Тополюк відвів погляд од полиць і побачив біля вікна за столом русявого, з худорлявим обличчям, але кремезного хлопця в білій сорочці. Під шиєю синьо-білі смужки тільника. Ні, капітан не знав мешканця 117-ї квартири. А звідки він його знає? Звернув увагу на стіл: на ньому пластини алюмінію, пластикату, листової міді, дріт, паяльник, маленькі дрель і наковальня, ножиці, терпуги — справжня майстерня. До підвіконня, на якому лежав морський бінокль, прихилені милиці. У кутку етажерка, заповнена книгами й журналами «Судостроитель», «Юный техник», «Техника — молодежи».

— Добридень, — привітався Тополюк. — Я до Чикирди Михайла Даниловича.

— Я Чикирда Михайло, — назвався хлопець і приязно всміхнувся. — А ви з міліції?

— З міліції. Капітан Тополюк.

— Я вас упізнав.

— А ви не помиляєтесь? — Євген подивився на Чикирду.

— Я вас добре розгледів, коли ви обстежували бетонний дашок, — і Михайло кивнув у вікно.

Будинок № 21 розташований паралельно до № 19. Звідси, з 117-ї квартири, добре видно перший під’їзд, звідки випав Шейченко. Одначе відстань метрів сто. А коли вони з Буховим оглядали місце події, поблизу Чикирди не було.

— До речі, я вас…

— І не дивно, — знову посміхнувся хлопець, взяв бінокль і подав оперуповноваженому.

Ось воно що! А він не здогадався.

— Що ж ви збираєтесь нам розповісти? — Тополюку, звичайно, кортіло запитати, чому він скалічений, але незручно, нетактовно — ні сіло ні впало.

— Про нещасний випадок, — Чикирда взяв напівзроблену невелику модель бригантини — самий корпус без щогл, і почав обмацувати її довгими, чутливими пальцями, ніби незрячий. — Власне, товаришу капітан, сталося вбивство.

— Вбивство? — недовірливо перепитав Євген, відразу пригадуючи свою робочу версію. — І ви на власні очі?..

— Так, — впевнено відповів Чикирда. — Завдяки біноклю. Адже я цілими днями сиджу в кімнаті, майструю. Ну, тренуюся ходити, стою в лоджії, інколи дивлюсь у бінокль. Якось помітив хлопця на підвіконні.

— Коли вперше помітили, о котрій годині?

— В березні, після 14.00, — не задумуючись, уточнив хлопець: напевно, підготувався до запитань. — Потім часто сидів і завжди після 14.00. Я звик і чекав на нього. Подобався він мені, відчайдух. Сам колись… — Михайло затнувся, мимоволі скосив сині очі на милиці, зітхнув і продовжив: — Я вже знав: він красувався перед дівчиною в окулярах. Вона живе в тому ж під’їзді. Двоє друзів завжди проводжали його до рогу будинку, де жовта бочка з квасом, і він віддавав їм чорний «дипломат». Правда, не сподобалося мені, як одного разу кинув торбину на дашок, щоб налякати дівчину. Це дурний жарт. Випадково я звернув увагу на чорнявого хлопця з сірим ціпком — накульгував на праву ногу. Він тримався осторонь, ніби стежив за ними. Іноді сидів он у тій альтанці, — і Чикирда показав рукою у вікно.

Тополюк глянув на альтанку. Вона посередині двору, і з неї зручно стежити за рогом будинку № 19 і першим під’їздом. Виходило, Михайло бачив Кривого. Євген почав напружено слухати.

— Того дня… — і Чикирда насупився, перестав обмацувати модель бригантини, його довгі пальці ледь затремтіли. Очевидно, йому було нелегко згадувати. — О другій годині я взяв бінокль. Хлопців на розі ще не було, зате в альтанці вже знаходився чорнявий з ціпочком. Невдовзі, хвилин за десять — п’ятнадцять, з’явилася трійця з «дипломатами». Стояли, балакали, сміялись і все поглядали на проспект — чекали дівчину в окулярах. Незабаром вона з’явилася з хлопцем, теж в окулярах. (Славко Нечай, відзначив Євген). Відчайдух побачив їх, віддав «дипломата» товаришу й подався до під’їзду. А тим часом дівчина залишила свого супутника. Порівнялася з друзяками відчайдуха — і ті щось їй сказали, а вона навіть не обізвалася до них. А той уже видряпався на підвіконня, сидів, хизувався, махав рукою…

— А чорнявий з ціпком? — запитав Тополюк.

— Чорнявий, тільки «дипломатник» виткнувся у вікні, відразу подибав до під’їзду. Ви знаєте, мені чомусь здалося… якесь недобре передчуття. Тут і дівчина в окулярах зайшла у під’їзд. Бачу, відчайдух злякано озирнувся в коридор. А там… Чорнявий на майданчику. Дивлюсь, Кривий щось сказав — заворушились губи, і штовхнув його палицею…

— А далі, Михайле?

— Друзі, коли він упав, дали дьору. Чорнявий за кілька хвилин спокійно вийшов з під’їзду, завернув за ріг будинку і зник.

— А ви?.. Чому ж ви?!. — з осудом запитав Тополюк.

— Я ще погано ходжу, — знічено відповів Чикирда. — Доплентався до сусідів — нікого, мати на роботі. Коли б не ноги, я б його наздогнав.

Євген зніяковів. Вражений розповіддю, він зовсім забув про його каліцтво.

— Пробачте, Михайле. А що з вами сталося?

— Кесонка[3]. Я у морфлоті служив водолазом. Підіймали баржу з боєприпасами, яка затонула під час війни, та напарник… Одне слово, трапилося з ним нещастя, я кинувся виручати і… — Чикирда махнув рукою.

Хм, водолаз. Мужній хлопець. Тополюк з повагою і водночас із жалем подивився на нього.

— А що кажуть лікарі?

— З часом буду ходити нормально. Я спочатку взагалі не підводився і не розмовляв, — Михайло поклав бригантину і глянув на Євгена допитливими синіми очима, у них ні скорботи, ні розпачу.

Чикирда охоче виконав прохання Тополюка — власноруч написати свідчення. Почерк у нього твердий, рівний і чіткий.

Отак несподівано знайшовся дуже важливий свідок. Євген подякував Михайлові і попрощався з ним.

На годиннику — 20.05. Напевне, Бухов досі на роботі.

16

Цієї ночі Тополюка розбудив черговий по гуртожитку о 5.45.

Квапливо одягався і розмірковував, що трапилось. Капітан вибіг на ганок. Біля під’їзду стояв їхній «га-зик». За кермом сидів сержант Петро Черняк, заспаний, з рудою щетиною на щоках. Видно, не мав і хвильки поголитися. Євген плюхнувся на переднє сидіння, й відразу «газик» рушив.

— Що там? Де?

— В дубовому гаю на проспекті Миру знайшли мертвого хлопця, — відповів Петро і провів долонею по обличчю, ніби умивався, вибачливо додав: — Пізно ліг, готуюся до сесії.

(Він заочно навчався на юридичному факультеті Харківського університету).

Звістка розбурхала Євгена й прогнала рештки сну. В голові зароїлася безліч запитань…

— І який з себе хлопець?

— Я його не бачив, бо сидів у машині коло рації, — невдоволено відповів Петро. Сержантові завжди кортіло побувати на місці події, але нечасто випадала така нагода.

«Газик» мчав безлюдним о цій порі проспектом Леніна.

Тополюк поринув у роздуми, проте ненадовго: за кільканадцять хвилин вони повернули на подвір’я, оточене трьома будинками. Євгенові будинки знайомі — тут жили Біронський, Апостолов і Шейченко. Стояв «уазик», в якому виїздила оперативна група на вбивства, і зелений «Москвич» Бухова. Черняк припаркувався коло них. На подвір’ї кілька чоловік робили ранкову гімнастику, а за трансформаторною будкою товклися мешканці з бідончиками — брали молоко.

— Де наші? — звернувся капітан до сержанта.

— Там, — Петро махнув рукою у напрямку гаю. — Ідіть цією стежкою. Вона виведе.

На стежці Тополюк зустрівся з літньою жінкою в синьому спортивному костюмі, йшла повільно, наче сновида, нічого не бачачи, — очі порожні, мов заморожені.

Невдовзі ліворуч показався розлогий і плаский горб, а з-за нього видно було голови людей. Свої: слідчий прокуратури Бухов, начальник відділення міліції полковник Польовий, прокурор Носаківський, кінолог Власен-ко, експерти… Тополюкового начальника відділення майора Ковбича не було — у відпустці. Значить, біля горба… Сліпучо й безгучно, ніби далекі вибухи, перебігали фотоспалахи, чулося сухе клацання апаратів.

Не розмовляли, чути було лиш короткі накази. Тополюк кивнув товаришам — привітався і спинився коло Бухова. Розшуковий пес Факел крутнув хвостом — упізнав його. Власенко витирав обличчя великою хустинкою. Отже… Не зволікай, Євгене, поглянь на труп…

Він лежав за два кроки від жовтої брили черепашнику, на правому боці, спиною до Євгена, з трохи підігнутими ногами в кедах, лівою рукою прикриваючи коротко стрижену русяву голову. Сині, майже нові джинси, сорочка з коричневими смугами. І одяг, і фігура здалися Євгенові знайомими. У нього поволі стискалося серце…

Бухов глянув на Тополюка й скрушно похитав головою.

— Факел взяв слід і довів Власенка до тролейбусної зупинки, — пошепки сказав Денис. — Надибала його оце недавно жінка: вийшла, як завжди, побігати підтюпцем і…

— Хто він?

— Не впізнаєш?

Євгену не хотілося впізнавати. Надто велика втрата. Він ще сподівався на чудо. Було тоскно, охоплювало гірке почуття безсилля. Експерти робили свою справу. А ген над верхівками дерев виднілися останні поверхи будинку № 24, де в двадцятій квартирі… Його перевернули горілиць. Біронський Ігор. На лівій скроні темний згусток крові. Хто ж його вбив і за що? І чому опинився в гаю коло горба? Заманили? Прийшов на зустріч? Вчора похорон — і знову смерть…

Тополюк пильно стежив за роботою експерта Голосова. Ось він нахилився і витяг з-під паска джинсів коричневого зошита, пінцетом вийняв з трави жовтий металевий диск. Золотий імперіал! Це вже щось означало! І в Шейченка, і в Біронського були монети, і обидва мертві. А якщо їх має також Апостолов?..

— Тут багато неглибоких круглих ямок, — мовив Голосов. — Свіжі.

Євген подивився собі під ноги: поруч з лівим черевиком — ямка. Присів, розглядаючи її, помацав пальцями. Справді свіжа, діаметром з металевий карбованець. Невже?!.

— Очевидно, слід палиці, — сказав Денис. — Часом не наш недосяжний і таємничий Кривий?

— Можливо, — Тополюк не був упевнений.

Кривий зіпхнув Шейченка з підвіконня, а тут зовсім інший «почерк» убивства. Перше — не позбавлене вигадки, друге — звичайне: удар по голові. Далебі, Ігор не сидів на підвіконні, як Віталій. Євген помітив: Голо-сов підняв якийсь папірець, обережно розгорнув — аркуш, помережений синіми літерами. Цікаво, який «врожай» зберуть експерти?

— Іване Петровичу, — звернувся Бухов до Голосова, — візьміть ямку на спектральний аналіз на предмет гуми.

— Хм, ви вважаєте?.. — експерт звів голову й уважно зиркнув на слідчого.

Голосов здогадався, що мав на увазі Бухов, бо досліджував чорну смугу на сорочці Шейченка. Він перевірив кишені джинсів: кілька срібних монет і три ключі на брелоці.

Поміж дерев замиготіли дві білі постаті й синя сорочка— санітари з ношами і сержант Черняк. Поклали Біронського, накрили простирадлом. Молодець, Петро, прийшов з ними: показав дорогу і допоміг нести. Забрали, й наче тут ніхто не лежав і нічого не трапилося, тільки прим’ята трава… Присутні пожвавішали, почали голосніше розмовляти. І так завжди: смерть пригнічувала навіть людей, які не раз стикалися з нею.

Євгенові здалося, брила старого черепашнику ніби трохи зсунута вбік і нещільно притулена до схилу пагорба. Раніше вона справляла враження важкого, непорушного каменя. Євген ступив до черепашнику, прискіпливо обдивився його. Праворуч, вздовж по краю, — бліда смужка трави, мов паростки бараболі в льосі.

Постривай! Це ж її!.. Він встромив пальці в глибоку виямку й потяг на себе брилу. Вона на диво легко піддалася, й під нею зачорнів продовгуватий отвір. Євгену хтось гаряче задихав у потилицю. Озирнувся — Бухов. Підійшли Носаківський, Польовий, експерти, кінолог Власенко.

— Ну, ти даєш, Євгене! — прошепотів захоплено Денис. — Всі товчемось, і ніхто… Як же ти здогадався?

— Я тут був у суботу, бачив брилу, а зараз здалось… — він зніяковів від загальної уваги.

— Треба обстежити, — сказав Носаківський. — Може, має відношення до справи.

— Дозвольте, я пошлю Факела, — запропонував Власенко. — Хай спершу він. Застрахуємося від несподіванок.

Факел, грудастий собака з чорною спиною і рудими підпалинами на боках, шмигонув в отвір. Всі прислухались… Минуло не більше хвилини, і собака поволі виліз назовні, крутнув хвостом, мовляв, все гаразд — нема чого боятися. Експерти з чемоданчиками і ліхтариками протислися в отвір.

— Бухов і Тополюк! — гукнув їх полковник Польовий.

Вони підійшли. Прокурор Носаківський співчутливо глянув на них.

— Вже друге вбивство, — сказав багатозначно, теж не вірячи у нещасний випадок із Шейченком. — Ми тут обговорили з полковником ситуацію. Чи не варто, Денисе Єгоровичу, створити бригаду? Мабуть, удвох важко провадити розслідування?

— Справді, знайти Кривого серед сотень тисяч жителів міста нам над силу, — погодився слідчий.

— А якщо він не місцевий? — зауважив Польовий, промовисто мружачи карі очі.

— Тоді б його затримали на якомусь вокзалі: автобусному, залізничному або в аеропорту чи на постах ДАІ, — відповів Тополюк. — Адже орієнтировки на нього мають всі наші працівники.

— Слушно, — погодився полковник.

Носаківський і Польовий знали про перипетії розслідування. Безумовно, їх стурбувало вбивство одного з товаришів Шейченка. Бухову і Тополюку нетерпеливилося чимшвидше натрапити на слід Кривого, зустрітися з ним віч-на-віч. Свідчення Римми Полякової і Михайла Чикирди викликали занепокоєння і тривогу. Євген остаточно переконався, і смерть Біронського довела — трійцю переслідували. За що?

— Значить, на черзі Апостолов, — роздумливо сказав Носаківський. — Або зводять з ними якісь рахунки, або прибирають як свідків, небажаних, звичайно.

— За розвитком подій — ніби так, — озвався Бухов.

— Треба попередити хлопчину, — порадив Польовий. — Нехай не потикається вечорами на вулицю.

— Зробимо, — пообіцяв Денис.

З отвору висунувся експерт Голосов, махнув рукою. Тополюк вільно, хоча й боком, увійшов усередину й обережно, боячись вдаритися головою, випростався. Очі призвичаїлись до напівтемряви. Під ногами підлога, вимощена червоними квадратними плитками, стіни і склеписта стеля викладені з червоної цегли. Вглибині, кроків за десять від входу, на стіні жовта тьмяна пляма світла і чорні, рухливі тіні постатей. Він упевнено рушив уперед і за кілька секунд вперся в тупик, вірніше — у завал із каміння і землі.

Ліворуч, звідки падало примарне світло, у грубій стіні зяяла велика дірка. Долинали голоси. Зігнувшись, Євген проліз у неї і опинився в доволі просторій, сухій кімнаті. Випростався, оглянув її: до стелі метрів зо два з половиною, стіни цегляні, підлога з чорних плит, у кутку круглий стіл з вигнутими ніжками, справжня софа, чотири крісла, комод. Дерево темне, старе і меблі наче з музею: різьблені ніжки — лев’ячі лапи, грона винограду й листя.

На стіні, напроти стола, прикріплено фару. Кімната густо обклеєна вирізками із журналів: різні групи ансамблів хард-року, спортсменів. На комоді свічник на три свічки у вигляді фігури німфи з піднятими руками, праворуч — гасова лампа, три пляшки з-під шампанського. Під столом акумулятор. Не відчувалося ні задухи, ні запаху плісняви, як у льосі чи підвалі.

— І що ви тут, Іване Петровичу, виявили цікавого? — запитав експерта Носаківський.

— Багато пальчиків і ось це, — він підняв за ріжок целофанову торбину, напхану хутром. — Чоловічі шапки. І ще… — Голосов обвів усіх хитрим поглядом. — Тайник. А де він, га?

— Ну-ну, Іване Петровичу, не примушуйте нас обстукувати стіни і повзати по підлозі, — посміхнувся Польовий.

— А ви коло нього стоїте, — сказав експерт і, ступивши до полковника, підняв дротиком у підлозі плитку.

Справді тайник: акуратно видовбана яма сантиметрів п’ятдесят завглибшки. Порожня, тільки на земляному дні відбиток кружальця.

Тополюк здогадувався, що вони виявили таємне пристанище Шейченка, Біронського і Апостолова. Але як ті натрапили на цю давню схованку? Що в тому коричневому зошиті, знайденому під паском у Біронського? Чи не за ним він приходив? І саме після похорону і допиту.

Невдовзі вони вибралися надвір. Євген примружився від сліпучого сонячного світла.

— Тут ніхто не вештався? — звернувся Польовий до Власенка, що сам залишався на варті.

— Ніхто.

Вони ретельно припасували брилу черепашнику до отвору.

— Іване Петровичу, коли дасте нам результати? — запитав експерта Бухов.

— До 18.00, проте не всі. У мене нема зразка почерку Шейченка.

— Дістанемо.

Стежкою рушили до машин. Попереду, між стовбурами дубів, замиготіла постать — біла майка, сині штани, скуйовджене волосся. Чоловік біг спотикаючись. Батько Біронського. Євген зціпив зуби. Хто йому сказав?

— Та жінка впізнала Ігоря, — пошепки мовив слідчий.

— Де він?!. Де?!. — закричав Біронський, дивлячись безтямними очима, і, знесилено вчепившись у стовбур, у відчаї запричитав: — Ні, неправда, неправда… Він живий, живий наш Ігорок…

Бухов залишився з ним.

17

Того дня трапилося ще кілька подій.

Передусім Тополюк навідався до Апостолова. Оскільки була ще тільки восьма, сподівався застати Аркадія вдома.

У дворі полюднішало. Мешканці поспішали на роботу, вели, несли і везли у візочках заспану малечу до дитсадків.

Відразу в під’їзді Євген почув музику. Чим вище підіймався, тим вона голоснішала. Знайома мелодія і голоси. Атож, ансамбль «Кісс» і несамовитий Пол Стенлі. Напевне, Аркадій увімкнув магнітофон на повну потужність. Ось і четвертий поверх, двері квартири № 57. Крізь них рвався хард-рок. Євген не заздрив сусідам Дпостолових.

Він натис на кнопку дзвінка. Дарма. Штовхнув двері — відчинились, і він переступив поріг. Квартира наче двигтіла від року, хоч затуляй вуха. Зазирнув на кухню — нікого. У вітальні ні батька, ні матері. Музика виривалася з кімнати Аркадія. А раптом?.. Вистежив, коли батьки пішли на роботу, відімкнув, нишком забрався і, як Ігоря Біронського, тільки в рідній домівці… Тополюку зробилося зле. Він метнувся до кімнати.

Ох… Аркадій в самих трусах вправлявся з гантелями. Гримів магнітофон. Юнак застиг з піднятими руками, витріщившись на оперуповноваженого. Євген вимкнув магнітофон, і запала тиша. Сів на стілець.

— Де твої батьки?

— Вже на роботі, — Аркадій поволі опустив руки, його жилаве тіло лоснилося від поту.

— Ти сам живеш у під’їзді?

— Як це — сам?

— Тоді навіщо так голосно вмикаєш музику? А може, у когось ще сплять малі діти, хтось прийшов з нічної зміни, хтось лежить хворий, га? — запитав суворо. Апостолов мовчав. — Щоб це було востаннє, якщо не хочеш неприємностей. А тепер: куди ви вчора ходили з Біронським після допиту?

— Трохи потренувались.

— Коли повернулися додому?

— О дев’ятій вечора.

— І потім не зустрічалися?

— Ні.

— Ти не знайомий з Чикирдою Михайлом?

— Чикирда?.. Навіть не чув.

— Шкода. Слухай уважно: з дому, як зсутеніє, ні кроку. Вдень — тільки з товаришами. Ти мене зрозумів? — Апостолов заперечно похитав головою. — Словом, стережись. Загинув Ігор.

Гантелі випали з його рук — грюкнули об підлогу…

Аркадію, блідому, остовпілому, з одвислою нижньою щелепою, Тополюк більше нічого не сказав. Сподівався, хлопець збагне, наскільки серйозне застереження. Залишив квартиру Апостолових. «Москвич» Бухова вже стояв біля першого під’їзду будинку № 24, де жили Біронські. На лаві сиділи жінки, товпилися чоловіки. Мабуть, довідалися про смерть Ігоря.

Євген туди не пішов — поспішав перевірити свідчення Аркадія. Отож у першу чергу зустрітися з тренером Кондруком, потім — в кафе «Дружба», до його батьків на завод, у школу. Весь час думав: які ж будуть наслідки експертизи? Що таїлося в тому коричневому зошиті й аркуші паперу, знайдених на місці події?

Апостолов не збрехав: справді тренувався з Біронським, повернувся додому о дев’ятій вечора і не залишав квартири. В кафе не заходили. В школі поводились як слід. Тополюк ще навідався в дубовий гай, попитав там людей, чи їм не впало у вічі щось підозріле, чи не бачили чужої людини. Про це ж питав мешканців у дворі. На жаль, нічого втішного. Вбивця Біронського як з’явився непомітно, так і зник.

Євген добряче намотався по місту. Кілька разів дзвонив Бухову — цікавився новинами. Слідчий теж очікував актів експертизи. Нарешті о 17.05 Денис кинув два слова: «Принесли, приходь», — і поклав трубку. Євген, не гаючи часу, подався на тролейбусну зупинку.

Тополюка охопило збудження, мовби перед вирішальним двобоєм. Передчував — не сьогодні-завтра справу закінчать. Хай досі не вийшли на Кривого, на вбивцю Біронського, але підсвідомо відчував — скоро, скоро… Лише бракувало якогось факту, свідчення, наче художнику останнього мазка для завершення картини.

Євген позирнув на вікно кабінету Бухова — відчинене, але Дениса у ньому не було. Звісно, отримавши акти експертизи, він переглядав їх, вивчав, співставляв із фактами, робив припущення і висновки, — не відірвешся від стола. Он під кулястим декоративним деревом і його «Москвич». Значить, до гуртожитку Євген не їхатиме трамваєм — Денис обов’язково підкине. Це вже у нього зробилося правилом: після викриття банди крадіїв автомобілів (вони кілька разів намагалися вбити Тополюка) Бухов, якщо засиджувались до темряви, підвозив оперуповноваженого додому.

Слідчий сидів за столом. Зустрів Євгена замисленим, сумним поглядом. Вентилятор на сейфі гнав пругке повітря, і на маківці Дениса ворушилося волосся. Перед Буховим лежала справа за № 354, коричневий зошит і обласна газета.

— Ти не стомився? — несподівано запитав Денис, здогадуючись, що Євген мало спав цієї ночі.

— Чи вперше? — стенув Тополюк плечима. — Апостолов сказав правду: о дев’ятій вечора він повернувся з тренування і вже не виходив з квартири.

— А Біронський вийшов о десятій прогулятися перед сном. Мати наказала взяти ключі, щоб не будив їх. д вранці приготувала сніданок і пішла на роботу, не заглянувши до його кімнати. Вважала — спить Ігорок. Батькові теж пізніше вставати, отож не тривожились, поки та жінка… Його вбили між двадцять другою і двадцять третьою годинами якимсь тупим предметом, схоже, молотком, — повідомив слідчий факти, які, звичайно, встановила експертиза.

— Значить, він одразу подався до схованки, — зробив висновок Євген.

— Виходить, відразу, і хтось знав про неї, чекав там на нього, — додав Денис. — На пляшках і меблях, на цьому зошиті відбитки пальців Ігоря, Шейченка і ще однієї особи. Біронського — свіжі. На тому аркуші — відбитки зовсім інші. Думаю, у схованці невідомі відбитки — Апостолова. Врешті, перевіримо. А на аркуші…

— Може, вбивці?

— Можливо, — Бухов посунув до Тополюка газету. — Почитай на останній сторінці.

Євген уважно подивився: програма телебачення на сьогодні й на завтра, які картини демонструються в кінотеатрах міста, чотири некрологи. Ага, другий: «Колектив міжміської телефонної станції висловлює співчуття телефоністці Шейченко В.М. з приводу тяжкої втрати — трагічної смерті її сина Віталія». І під ним: «Вчителі та учні середньої школи № 37 глибоко сумують з приводу трагічної смерті учня Віталія Шейченка і висловлюють співчуття рідним і близьким покійного». Проте, мабуть, не некрологи засмутили слідчого, який знав про загибель десятикласника раніше.

Бухов поклав долоню на коричневий зошит.

— А тут, Євгене… — сумовито почав Денис і запитав: — По-твоєму, що, га?

— Пісні, напевне, непристойні.

— Вирок.

І хоч мовив слідчий неголосно і розчаровано, а пролунало наче постріл.

— Вирок? Кому? За що?

— Ознайомся. Ти ще з таким, либонь, не зустрічався, — і неохоче прийняв долоню з зошита, мовби не хотів розкривати його секрету, але доводилось.

Тополюк перегорнув палітурку. На першій сторінці залисніли чорне велике R, пронизане червоною ламаною блискавкою. Під ним великими і гострими, ніби колючки, літерами — готичним письмом, написане слово «Рейдери». Все намальовано фломастерами ретельно і старанно. На наступній сторінці знову напис червоним чорнилом і готичним письмом:

«НАШЕ КРЕДО

1. Стати фізично сильними і позбутися почуттів страху, жалості й любові.

2. Всі засоби — варті мети, яку б ми не визначили собі.

3. Пам’ятати: життя — це постійна боротьба, і той у ній перемагає, хто хитрий, підступний і жорстокий.

4. Добре поводитися вдома і в школі, брати активну участь у шкільних заходах.

5. Товаришувати лише з тими, хто нам підходить по духу і стане в пригоді.

6. Нікому не прощати образ і не кидати рейдера в біді.

7. Будь-якою ціною завойовувати авторитет, повагу і визнання.

8. Йти до власного добробуту шляхом патріотизму і відданості.

9. Слово — для віслюків, діло — для себе.

10. Дружба і щирість — фата-моргана. Головне: ти — мені, я — тобі».

— Ну й ну… — Євген вражено покрутив головою. — Оце-то життєва позиція в сімнадцять років! А звучить наче з чужого голосу. І суперечностей багато в цьому «кредо».

— Помітив? — Денис примружився.

— Авжеж. Згадай-но наші розмови з їхніми батьками. У «кредо» є сентенції сімей трійці. Правда, тут вони висловлені відвертіше. — Тополюка гнітила та відвертість.

— Вірно, Євгене, і водночас діти ростуть не в лісі, — гірко зауважив Бухов. — їхнє «кредо» — тривожний симптом. Адже у нас не перевелися блат, перекручення, спекуляція, хабарництво, бюрократизм, кумівство, демагогія, різні відхилення. А сучасні діти не дурні. Ще додай щоденні «голоси» з того боку, які вони слухають, ваблені музикою, закордонні дрантя і кіно, а духовного, громадського імунітету з певної частини молоді проти цього — пшик. Його не дав формалізм у вихованні, а деякі батьки сушать мізки, аби жити не гірше, ніж сусіди. Ет, що я тобі пояснюю! Ти це теж добре знаєш.

Знай, безперечно, але слухати було прикро, ніби Євген особисто винен у недоліках і прорахунках. Він перегорнув сторінку. Посередині напис чорним фломастером — «Повідомлення рейдінформбюро», а під ним дрібнішими літерами — «Операції, тренувальні рейди за манекенами». Що за чортівня? Капітан здивовано глипнув на слідчого. Бухов уважно стежив за виразом його обличчя.

— Далі, далі читай, — нагадав йому Денис.

А далі йшли нотатки з датами. Євген читав і не вірив, але в руках зошит і власні очі бігали по синіх рядках літер… Ось кілька записів:

«12 вересня. Радгосп «Вперед». Розрізав Кульській Ларисці плаща за «дурня» (обізвала 5-го). Після обіду пішов дощ, і вона одягла його. Сміялися не всі. Я запропонував їй свій. Відмовилася, сучка, наче здогадувалась, чия робота. Натягла мішок і до вечора у ньому рвала яблука, схожа на біженку. ШЕЙХ.

17 вересня. Вкрав у Славка Нечая окуляри, і його поставили носити ящики. А коли батьки привезли йому нові, я підкинув старі і роздзвонив, що він навмисне їх сховав, щоб не лазити по яблунях, і зажадав розгляду його вчинку на зборах. Нечаю добряче перепало, запам’ятає, хто саме з «гнилим душком». БІРОН.

5 жовтня Ура! Ми вдома! Відбули каторгу! Привезли з радгоспу смердючі грамоти за ударну працю. І сьогодні після тренування був рейд за манекенами[4]. На вулиці Гонти один трапився. Спробував на ньому кидок убік з викручуванням ліктьового суглоба. Вдалося: манекен дуже кричав. АПОСТОЛ».

Тополюк з обуренням прочитав «повідомлення» Бірона про дзвінки до Красуцької, про написання Апостолом анонімок Броварній, про якісь скальпи та інші бридкі вчинки. Тепер він зрозумів, чого боялись Ігор і Аркадій: викриття їхніх «рейдів». Так вони позбувалися почуттів жалості, страху і любові. Не зошит, а справжні зізнання, власноруч написані. Розшукати потерпілих неважко. Ось тобі свідки і незаперечні докази. Справді вирок.

— А що за скальпи, Денисе? Вони гралися в індійців?

— Еге, своєрідні трофеї, — Бухов дістав з-під стола целофановий пакет з хутром. — Тут шапки їхніх «манекенів». Щоразу підбирали на «полі бою». І додумались!..

— Ти звернув увагу, на яких вулицях вони «тренувались»? — запитав Денис.

— Звернув: у різних кутках міста і жодного разу в своєму районі. — Євгенові було тоскно і гнітюче на душі. — Що скажуть директорка, вчителі, батьки, коли дізнаються?

— Спочатку не повірять, а потім вжахнуться й почнуть шукати винних. До речі, експертиза встановила: почерки в зошиті Шейченка, Біронського і Апостолова, — слідчому теж, мабуть, кепсько на душі, бо важка похмурість не сходила з його обличчя. Сховав пакет під стіл.

— Хто ж у трійці верховодив? Хто вигадав оте все? — мовив Євген, ні до кого не звертаючись, і звівся, підійшов до вікна.

Надворі ще й не бралося на вечір, хоча на годиннику 18.00. Яскраво світило сонце, у верховітті каштанів туркотіли свою вічну любовну пісню голуби. Барвисто по-літньому одягнуті перехожі поверталися з роботи, несли в авоськах пляшки з молоком і хліб, молоду цибулю і редьку, довгі парникові огірки, схожі на зелені яничарські ятагани. А лише два тижні тому після гуляння в кафе «Дружба» на вулиці Могильчака троє дзюдоїстів перестріли самотню людину… То був їхній останній «рейд»…

— Апостол усе звалить на Шейха або Бірона. Це точно, — спроквола сказав Денис. — Мертві не заперечать.

— Так, іншого виходу в нього нема, — і несподівано Євгенові спало на думку: — Слухай, Денисе, а часом серед потерпілих від прийомів…

Бухов уперше за час розмови скупо посміхнувся. Напевно, він теж дійшов такого висновку, тільки раніше, і тепер порадів кмітливості оперуповноваженого.

— Не поспішай. Про потерпілих потім, — перебив його Денис. — Ти забув про аркуш.

Достеменно забув. Бухов дістав його зі справи й подав Тополюку. Звичайний, з учнівського зошита. На ньому синьою пастою розгонисто написано:

«5–37–28, Ковальов, Будьонного, 17, кв. 4, аеропорт, 8.45.

2–91–44, Наконечний, Пирогова, 203, кв. 56, з/вокзал, 9.27.

5–18–60, Степаненко, Толстого, 10, кв. 38, аеропорт, 10.10.

4–06–55, Троскот, Південна, 25, кв. 13, Балабанівка.

3–77–83, Поляхівський, Щорса, 4, кв. 10, з/вокзал, 11.30.

4–26–29, Новосад, Леніна, 31, кв. 22, а/вокзал, 13.00.

2–81–07, Гриник, Бучми, 14, кв. 33, тубдиспансер».

— Ребус? — іронічно запитав слідчий. — Що він говорить?

— Номери телефонів, прізвища, адреси, наче місця роботи і години… — розмірковуючи, відповів Євген. — Однак години… мов графіки руху транспорту.

— Еге, мов графіки. А телефони — квартирні зазначених громадян і адреси точні. Я перевіряв до твого приходу. Зауваж, Балабанівка і тубдиспансер у приміській зоні.

— Комусь із них дзвонив?

— Першим двом. Ніхто не відповів.

— Дивний список, — Євген вдивлявся в аркуш, намагаючись розгадати його таємницю.

— Тепер дзвони ти. Може, ти щасливий. Починай з першого.

Тополюк присунув до себе апарат, набрав 5–37–28. Озвалася жінка. Привітався з нею і підморгнув Бухову.

— Скажіть, товариш Ковальов удома? — запитав її.

— Юрій Іванович поїхав на курорт.

— Коли поїхав?

— Сьогодні. А хто його питає? Що йому передати?

Євген поклав трубку. Хай жінка вибачає його нечемність. Наконечний поїхав до Києва у відрядження, Степаненко у Москву на семінар. Капітан ніяк не міг добрати, кому і для чого був потрібний такий список. Слідчий теж сушив голову. Залишилося чотири адреси.

— Продовжуй, Євгене, і більше запитань, — порадив Денис. — А раптом щось проясниться.

Неохоче, ні на що не сподіваючись, Тополюк набрав номер 4–06–55. Відповів молодий жіночий голос.

— Попросіть товариша Троскота.

— Нема твого халамидника. Забрало манаття й подалося в свою Балабанівку. Ох і стішаться батьки! — недоброзичливо випалила жінка, аж капітан сторопів. — Товариш… Ледацюга і п’яниця воно, але й собі, як порядне, викликає таксі. Тьху! І більше не дзвони, бо ви одним миром мазані.

Євген засміявся й переказав розмову слідчому. Поляхівські відповіли чемно: виявилося, чоловік поїхав по турпутівці в Болгарію і теж замовляв таксі. Новосади не відповіли, а Гриник їздив на таксі в тубдиспансер на медогляд.

— Отож, Євгене, що у них спільне?

— Всі викликали таксі.

— О! — слідчий переможно підняв угору палець. — Таксі! Тобто кожний робив замовлення.

— Але з пошкодженою ногою шоферами не працюють. Принаймні на державному транспорті.

— Слушно. Втім, коло схованки міг бути водій або той, хто приймає замовлення на таксі,— пояснив Денис. Я оце весь час міркував над списком.

Слідчий мав рацію. Євген мовчки погодився з його припущенням. На завтра Тополюку випадало навести довідки про диспетчерів таксі. Чи дійсно хтось із них виявиться Кривим? А можливо, аркуш паперу випадково опинився біля вбитого Біронського? Гуляла людина в дубовому гаю і загубила, викинула…

18

Соромно зізнатись, але факт: Євген заснув десь о дев’ятій вечора. Сонце ще не сховалося за обрій, а висіло над містом малиновим колом.

Тополюку рідко щось снилось. Однак зараз чомусь приснилися Шейченко, Біронський і Апостолов. Вони тікали голим, як бубон, чорним полем, вбрані в білі штани і сорочки, а він ніяк не міг їх наздогнати — ноги зробилися ватяними, гукав, а голосу не було. І раптом юнаки наче під землю пішли. Коли Євген доплентався до того місця, побачив глибоку яму, а на дні три білі постаті. Навколо ні драбини, ні мотузки… Прокинувся з гнітючим почуттям безсилля.

О дев’ятій ранку вже був у таксопарку. Довгий жовтий будинок — наче велетенське довге, вифарбуване у жовтий колір таксі. Тополюк зайшов до контори, де коридором снували службовці. Євген розшукав кабінет начальника відділу кадрів. Торкнув двері, оббиті чорним дерматином. Замкнені.

Зазирнув у відділ кадрів. Дві жінки сиділи за столами. Одна з них, замовкнувши на півслові, запитально подивилася на Тополюка.

— Буде ваш начальник?

— Він у директора, підписує трудові книжки.

— А його прізвище?

— Вихованець Олександр Лаврентійович.

— Дякую, — Євген зачинив двері.

Кортіло зазирнути до центральної диспетчерської: а раптом там високий, чорнявий хлопець і поруч нього ціпочок… Капітанові здавалося, що він відразу впізнав би Кривого. Однак він зупинився біля вікна, чекаючи Вихованця. Поглядав на відвідувачів. У коридорі стояв рівний гул, наче на вокзалі. Повз вікно до воріт проїжджали таксі — верталися зі змін у парк.

Євген видобув аркуш з телефонами, прізвищами й адресами, пробіг по ньому очима — відновив у пам’яті почерк.

З приймальні вийшов невисокий чоловік років сорока п’яти в сірому костюмі, кругловидий, біляве волосся зачесане назад. Ступав твердо, впевнено, тримався прямо. Вгадувалась військова виправка. Чомусь часто у кадрах працюють офіцери запасу. В короткопалій руці чоловік тримав кілька сірих книжечок. Мабуть, звик до чіткості й точності в армії, тому відповідальна робота з документами йому до душі.

Вихованець, глипнувши на Тополюка, почав одмикати кабінет.

— Я до вас, Олександре Лаврентійовичу.

— На таксі вакансій нема, — сказав приємним баритоном.

— У мене інша спеціальність.

— Тоді заходь, — від кадровика ледь чутно пахло «Шипром».

Невеличкий кабінет, вікно загратоване, в кутку рудий сейф, на ньому графин з водою, стіл, телефон, три стільці під стіною, шафа і вішалка. Вихованець поклав у сейф трудові книжки, сів за стіл, кивнув Тополюку на стілець.

— То яка у тебе спеціальність? — І подивився на його руки.

— Я з карного розшуку, — відповів Євген без хизування й подав посвідчення, знаючи, що обов’язково попросить його показати.

— Гм, — ворухнув пшеничними бровами Вихованець, уважно прочитав посвідчення й повернув Тополюку. — Я вас слухаю, капітане.

— Мені треба переглянути особисті справи диспетчерів.

— Диспетчерів? Але ж вони не їздять…

— Саме їх, Олександре Лаврентійовичу.

— Гаразд. Зараз принесу.

Авжеж, він здивувався, бо на АТП «герої» майже всіх надзвичайних подій водії, і ними в першу чергу цікавляться працівники міліції. Одначе Вихованець тактовний: не запитав, у якій справі. Напевно, звик до відвідин Тополюкових колег. Таксисти народ неспокійний, транспорт — постійна небезпека… Ах, Євгене, не дури себе, міркуваннями не погамувати хвилювання, не відвернути уваги від головного. І настрій кепський, наче вже зазнав невдачі. А все через відголосся сну: в ямі три білі постаті…

Повернувся Вихованець зі стосиком білих папок. Поклав їх на стіл. Небагато.

— Прошу, капітане, — показав рукою на свій стілець за столом.

— Спасибі. Я ось тут, на підвіконні…

Євген переклав папки на підвіконня, присунув стілець.

На першій, що зверху, папці гарно виведено фіолетовим чорнилом: «Орєхова Валентина Олексіївна». Ну, може, пощастить. Розгорнув: особовий лист з фотокарткою, автобіографія… Ні, почерк не той. Наступна — «Гуменчук Антоніна Іллівна». Ні. «Щаслива Валерія Адамівна». Хм, Щаслива! Ні… Знову жінка. Все жінки… Євген переглянув більше половини справ — і безрезультатно. Він уже почав потроху нервувати.

Зітхнувши, взяв папку. «Заворотний Леонід Сергійович». Відкрив, і йому перехопило подих. Невже знайшов? Почерк розгонистий, літери «б», «ц» і «щ» з характерними подвійними хвостиками. Щоб остаточно переконатися, витяг з кишені записку, поклав поруч… Він! Безсумнівно! Заворотний Леонід Сергійович, 1964 року народження, закінчив 10 класів, навчався в школі водіїв ДТСААФ, служив у армії, мав 2-й клас, працював на «швидкій», батько — шофер, мати — муляр, домашня адреса: вулиця Малиновського, 10.

Фотокартка: пишне волосся, трохи видовжене обличчя, широкі брови, уважний погляд ледь примружених очей, міцна шия, симпатична родимка на лівій щоці під оком, губи повні, тонкий прямий ніс. Кривий чи?.. Тополюк глянув на Вихованця — працював над наказом: писав і закреслював, торкався лоба кінчиком білої кулькової ручки і знову писав.

— Олександре Лаврентійовичу, — Євген закрив папку, — до вас кілька запитань.

— Задавайте, — звів голову.

— Чому Заворотний працює диспетчером?

— А, Заворотний, — кадровик сумно похитав головою. — Він раніше був таксистом, і непоганим, та трапилося з ним нещастя: зламали якісь хулігани йому ногу і порвали сухожилля.

— І зараз ходить з ціпочком?

— Еге, з ціпочком.

— Коли це сталося?

— У січні цього року.

— Знайшли хуліганів?

— На жаль, капітане, ваші колеги теж працюють з проколами. Скалічили хлопця бандити. І якого хлопця! Без нього наш танцювальний ансамбль занепав. Чув, що й дівчина, з якою він мав одружитися, покинула його. Шкода Леоніда.

У Тополюка ледве не вихопилося: «Знайдемо хуліганів!», але стримався, хоч і здогадувався, від кого постраждав таксист. Не любив давати обіцянок, поки не зібрані прямі докази і незаперечні факти. Він попросив Вихованця дізнатися про роботу Заворотного 16-го і 20-го травня і на якій той сьогодні зміні. Кадровик взявся за телефон. А Євгенові вже не сиділося в кабінеті. Таємничий Кривий став реальною людиною.

— Слухайте, капітане: 16-го Леонід працював з 16.00 до 24.00, 20-го — з 8.00 до 16.00, сьогодні теж з восьмої ранку, — повідомив Вихованець.

— Він зараз тут, в центральній диспетчерській?

— Ні. У нас, крім центральної, є два пункти: на залізничному вокзалі й автостанції. Заворотний на вокзалі.

Тополюк подякував Олександру Лаврентійовичу і попросив нікому не казати про їхню розмову. Євгенові нетерпеливилося повідомити добру звістку Бухову, тому він зателефонував з найближчого автомата.

— Привіт, Денисе.

— А, ти, Євгене, — зраділо озвався слідчий. — Сиджу, мов на черені. Ну, що там?

— Є, як і думали, серед диспетчерів. Заворотний Леонід Сергійович, 1964 року народження.

— Нарешті. Бачив його?

— Ні. Він зараз на зміні до 16.00. Тільки фото на анкеті. Подивись у коричневий зошит, чи не «тренувалися рейдери» в січні.

— Хвилиночку… — чув, Денис висунув шухляду, зашарудів папером — гортав. — Ага, ось: 5 січня на вулиці Малиновського. Почав Апостол, але не зборов хлопця, підключився Шейх — теж не здолали, поки не встряв Бірон.

— Значить, вони зламали йому ногу й порвали сухожилля.

— Н-да, троє проти одного… Я оце читаю на них характеристики. Зразкові учні, кожного хоч представляй до нагороди. Їхнє викриття для вчителів і батьків наче бомба. Яка ганьба!

— Двом уже байдуже, — гірко зауважив Тополюк. — Коли привезти тобі Заворотного?

— Після зміни. До того часу я підготуюся до зустрічі.

— До речі, Денисе, він 16-го працював з 16.00, а 20-го з восьмої ранку.

— Виходить, в години загибелі Шейха і Бірона не був на зміні, — відразу зметикував слідчий. — Все збігається, ніби хтось навмисно підтасовує факти.

— Це мене теж насторожує.

— Розберемось, Євгене. Через… шість годин ми або на коні білому, або під конем, — не дуже впевнено закінчив Бухов і квапливо, поки Тополюк не поклав трубки, додав: — Ледве не забув. Експертиза виявила у ямках біля схованки частки гуми. Вони ідентичні тим, що на сорочці Шейха. А в тайнику, в землі, частки срібла. Ти мене зрозумів?

— Про гуму — так. Але срібло… — капітан розчаровано зітхнув, бо думав — там ховали золоті імперіали.

Шість годин… За цей час Євген навідався в травматологічний пункт при 2-й міській лікарні і в реєстраційному журналі відшукав запис. Він підтвердив слова кадровика і «рейдінформбюро»: дійсно 5-го січня о 21.30 швидка медична допомога привезла гр. Заворотного Л.С., 26 років, таксиста, у важкому стані — з переломом лівої ноги в коліні й порваним сухожиллям стопи. Зі слів хворого травму заподіяли хулігани.

На коліно йому наклали гіпс й одразу відвезли у відділення, де хірург Янчук Б.В. зробив операцію — підшив сухожилля. Тополюк зустрівся з Янчуком, побалакав з ним, переглянув історію хвороби Заворотного.

Хірург його пам’ятав, бо пролежав таксист більше двох місяців. Виписався, але нога не згиналася. Медицина нічого не могла вдіяти. Надто важкий випадок.

Головний лікар сповістив райвідділ міліції про подію, і до Заворотного кілька разів приходив лейтенант, розпитував, записував… А що далі — хірург не знав: чи розшукали тих хуліганів, чи ні. Йому було шкода хлопця.

19

Ще здалеку, коли під’їжджав до привокзальної площі, Тополюк помітив диспетчерську — невеличку сіру будку. Вона тулилася на краю тротуару між двома невисокими тутовими деревцями. Поруч диспетчерської низкою вишикувались таксі. Водії стовбичили поміж машинами, теревенили. На площу безперервно прибували тролейбуси, автобуси, снували люди з валізами і клунками. Навколо гамірно і чадно від бензинових вихлопів.

Петро Черняк припаркувався біля приватних машин, навпроти центрального входу вокзалу. На фасаді електрогодинник показував за двадцять хвилин четверту. Євген виліз із «газика», перетнув площу і неквапливою ходою пішов уздовж ряду таксі. Порівнявся з диспетчерською, мимохідь кинув погляд на віконце й побачив за столиком чорнявого, пишночубого хлопця в білій сорочці. Той розмовляв по телефону й водночас щось записував на клаптику паперу. Впізнав. Заворотний Леонід.

Євген сів на лаву. З неї добре видно двері диспетчерської. Отож підозрюваний не зникне непоміченим. Минав час.

За десять хвилин четверта… Раптом таксисти повернулися до тротуару, заусміхались, декотрі попіднімали руки у вітанні — долинули вигуки «привіт!», «чао!». До кого вони?.. А, он рудоволоса молодиця, струнка, в бордовій спідниці й тонкій оранжевій кофті, павою пливла повз жовті машини. Жінка грайливо насварилася на таксистів пальчиком, відчинила двері диспетчерської, увійшла всередину. Напевно, змінниця.

За п’ять хвилин 16.00. Одна хвилина, друга, третя… Вийшов Заворотний з ціпком. А він справді середнього зросту. Жінкам часто здаються ті чоловіки високими, які трохи вищі за них. Ліва нога у нього не згиналась. Кремезний, видно, при силі. Таксисти рушили до нього. Він щось їм зачитав з папірця і поклав його в кишеню сорочки. А потім… Хай йому чорт! Євген схопився з лави й побіг. Заворотний несподівано сів у таксі, і воно поїхало. Тополюк замахав рукою. Дарма, не спинилось. Ось цього не передбачив!

Поки капітан ошелешено дивився вслід «Волзі», поруч спинився їхній «газик».

— Товаришу капітан, сідайте! — вигукнув сержант, відчиняючи дверцята. — Ми їх наздоженемо!

Євген гепнувся на сидіння. Черняк, виходить, стежив за ним.

— Молодець, Петре, — Тополюка притисло до нього на крутому віражі. — У тебе є жезл?

— Є.

Євгенові не хотілося завчасно бити на сполох, аби затримати таксі. Тому не поспішав скористатися рацією. Подумав, що Заворотний, напевно, завжди їздить на роботу і з роботи на таксі. Диспетчерові ніхто з водіїв не відмовить.

Жовта «Волга» загальмувала перед тролейбусною зупинкою.

— Тепер я його дістану, — сказав сержант і, виїхавши на білу розподільну смугу, дав газу і за хвилину, виставивши руку із смугастим жезлом, став попереду «Волги» просто на «зебрі». Євген вискочив з машини й метнувся до таксі. Таксист і Заворотний здивовано витріщились на нього. Тополюк відчинив дверцята з боку підозрюваного.

— Ви Заворотний Леонід Сергійович?

— Я. А ви хто? — диспетчер очікувально дивився карими очима.

— Я з міліції. Мені треба з вами побалакати, — якомога спокійніше мовив оперуповноважений, намагаючись не наполохати його.

— О, Льоню, це, напевне, з приводу тих… — багатозначно сказав таксист, зблиснувши золотим зубом.

— Але справою займався наш дільничний, — невпевнено, ніби дивуючись, мовив Заворотний.

— А тепер я — капітан Тополюк. Ми повинні дещо вточнити.

Заворотний недовірливо, спідлоба подивився на оперуповноваженого і поволі, підтримуючи ногу рукою, ніяковіючи від своєї незграбності, вибрався з таксі. Тополюк відчинив задні дверцята «газика», диспетчер умостився. Вони рушили по Пушкінській.

— Ви куди їхали? — наче між іншим звернувся до нього Євген.

— Додому. Мене часто підвозять хлопці.

Жовта «Волга» давно зникла з виду. Їхній «газик» мчав уже по проспекту Леніна.

— Їх знайшли? — несподівано, з затамованим сумнівом запитав Заворотний.

— Знайшли, — Тополюк позирнув у дзеркало — Леонід дивився поперед себе безвиразними очима.

— Всіх? — його очі залишалися байдужими.

— Поки одного.

Заворотний заплющив очі. Таки насмілився поцікавивсь. Багато важило для нього «всіх?». Над чим зараз міркував і які робив висновки? Напевно, подумки зловтішався: ага, двох уже нема і ви ніколи їх не знайдете. І тим «всіх?» він мимоволі виказав себе. Диспетчер, очевидно, вважав: Тополюку мало що відомо. Він переконав себе в цьому і заспокоївся. На чому ж грунтувався його спокій?

«Газик» повернув на вулицю Володарського. Вже скоро… За кілька хвилин сержант загальмував біля прокуратури. Заворотний поглянув обабіч і запитливо втупився Тополюку в потилицю. Зрозумів, що вони приїхали не до міліції.

— Виходимо, — сказав Євген.

Коло дверей Заворотний загаявся — кинув погляд на вивіску.

— Прокуратура… А чого це сюди?

— Вашою справою займається слідчий прокуратури.

Диспетчер важко підіймався сходами: скалічена нога не дозволяла нормально крокувати, і капітан щоразу зупинявся, чекаючи, поки він, спираючись на палицю і рукою на поручень, підніметься на наступну сходинку. Євген чув його уривчасте дихання. Коли дісталися третього поверху, на чолі Заворотного рясніли краплі поту. Євген відвернувся. Ще кілька кроків…

Бухов підвівся їм назустріч. Заворотний привітався й озирнув кабінет, ніби когось шукаючи. Мабуть, сподівався на зустріч з Апостоловим. Денис чіпко, з інтересом оглядав прибулого.

— Сідайте, — показав на стілець. — Я — слідчий Бухов Денис Єгоровнч.

Заворотний сів. Тополюк — навпроти нього. Запанувала мовчанка, й відчувалася скутість, як між людьми, котрі щойно познайомились і придивлялися один до одного, шукаючи тему для розмови.

— Розкажіть, що з вами трапилося п’ятого січня, — попросив слідчий.

— Не хочеться згадувати… — Заворотний зиркнув на Бухова, потім на капітана. — Ми подивилися фільм в кінотеатрі «Росія», потім я провів Тамару і заспішив, додому, бо рано вставати на роботу. Зійшов з трамвая і пішов пішки. Йду. Бачу, під кленом три постаті. Подумав, свої хлопці. Я всіх знаю з нашої вулиці — виріс на ній. Ні, чужі, в синіх куртках, вовняних спортивних шапочках. Проминув їх, а найменший до мене: «Гей, кореш, дай закурити». Я зупинився, простягнув пачку сигарет, а він хап мене за руку і через бедро на землю. Лежу, думаю, що за чортівня. А він сміється… Ну, я служив у прикордонних військах, теж дечого навчився і, не підводячись, підсік його. Тільки звівся — налетів на мене другий, трохи вищий… Зчепилися. Потім підбіг третій… А на вулиці жодної душі…

Євген уявив, як вправлялися на Заворотному троє тренованих дзюдоїстів, що володіли різними прийомами боротьби, в тому числі больовими, і його пройняло співчуття до нього. Коли б не чинив опору, напевне, не зламали б ноги і не порвали сухожилля. А як би він сам повівся на місці диспетчера? Втік? Благав би пощади? Ні, бився б до останнього.

— Сумна історія, — Денис, видно, теж співчував диспетчеру. — І відтоді ви ніде їх не зустрічали?

Наївне, на перший погляд, запитання поставив слідчий, але психологічно вірне, розраховане на те, що підозрюваний, поринувши у спогади, втратить над собою контроль і пробалакається.

— Зустрічав… — чи то ствердив, чи то перепитав Заворотний і звів на Бухова очі. — Кого зустрічав? Їх?

— Еге.

— Ні-і… — заперечно покрутив головою. — Я б тоді заявив у міліцію.

— А де ви були шістнадцятого травня з другої до третьої години дня? — безвиразно поцікавився слідчий.

— Шістнадцятого… шістнадцятого… Сьогодні зранку… — Заворотний заворушив губами і почав загинати пальці, щось вираховуючи. По хвилі відповів: — Шістнадцятого був вдома — готувався до зміни. А що?

— Вдома… — розчаровано повторив Денис. — А позавчора з десятої до дванадцятої вечора?

— Теж вдома, — Заворотний дивився на них гарними карими очима, в яких світився непроникливий холод. Поляскав себе по знівеченій нозі. — Я тепер нікуди не ходжу ввечері: вона не дає.

Невже йому невтямки, навіщо запросили до прокуатури? Невже запитання слідчого не підказували єдине Правильне рішення — щиро зізнатися? Адже він не знав, скільки до зустрічі з ним, вже після Євгенового ранкового дзвінка з таксопарку, Бухов нагромадив фактів проти нього. І ніби поміркований хлопець. Втім, саме розважливі часто намагалися викрутитися, ввести в оману слідство. І Заворотний своїми відповідями відразу загнав сам себе в кут.

— Шкода, дуже шкода, — насупився Денис. — Хочу вас попередити: правдиві показання беруться до уваги судом. Ви мене зрозуміли?

— Суд? А при чому тут суд? І навіщо попереджаєте? Дивно: побили, скалічили, а ви!.. — обурився Заворотний і глянув на Тополюка, наче шукав у нього захисту й підтримки.

— Не треба, прошу вас, — стомлено сказав слідчий і поклав долоню на справу, виразно постукавши по ній пальцями. — Ось в цій теці лежать свідчення ваших сусідів і таксиста Крушука, дівчини, яка зустріла вас на сходах будинку № 19 по проспекту Миру шістнадцятого травня о 14.30, магнітофонний запис розмови з вашими батьками, свідчення колишнього водолаза, водія тролейбуса, ви сіли в нього двадцятого травня о 23.15. Є ще деякі документи і акти експертизи. Зачитати вам? Провести опізнання? — спокійно, мовби тяжкохворого, умовляв Бухов. — Зізнайтеся, Заворотний. Повірте, це найкращий для вас вихід.

В міру викладання слідчим здобутих фактів і доказів обличчя підозрюваного полотніло. Його карі очі ніби посвітлішали. Він скидався на людину, з якої виточили кров. Євген звівся.

— Вам дати води? — нахилився до нього.

Диспетчер хотів щось сказати, але тільки клацнув зубами й заворушив сухим язиком, зсудомлено ковтнув слину і заперечно похитав головою.

— Я… знав… чекав… Але щоб отак… відразу… — згодом тихо мовив хрипкуватим голосом. — Вони ні за що зіпсували мені життя. З Тамарою розійшлися, розстроїлося наше весілля. Каліка… Зібрав гроші на машину, мріяв про кооперативну квартиру. А як я танцював! Був солістом ансамблю, виступали з концертами в Болгарії, Польщі… Тепер — нічого: ні коханої дівчини, ні улюбленої справи… Скнію в тій буді, як собака на прив’язі, й волочу ногу. За що? — дивився осклілими очима у вікно. — За що?

— І за це ви їх убили? — запитав Тополюк.

— За це. Я не міг ні їсти, ні спати, поки їх не знайшов. Мене постійно це мучило, колотило душу, дерло на клапті…

— А як ви їх знайшли?

— Як?.. Тинявся містом, і якось спало на думку, що вони, мабуть, спортсмени. Почав ходити по спортзалах і одного разу набрів на дитячо-юнацьку спортивну школу. Зазирнув у вікно — борються хлопці. Серед них ніби й ті троє. Дочекався, коли вийшли. Вони. Поплентався за ними навзирці. Регочуть, зачіпають дівчат… Провів їх аж на проспект Миру, до будинків. А вранці — туди Школярі… Ви не бачили їхніх тренувань у глухих закапелках на перехожих. Ох, не бачили…

— Чому ж ви не заявили в міліцію? — запитав слідчий.

— А скільки б їм дали? Два — три роки? Дивись, амністія — і на волі. Ні, вони повинні були загинути. Шкода, встиг тільки двох… Як він кричав, коли падав! А той і не тріпнувся, — і зловтішність пролунала з його голосі.

— Припиніть, Заворотний, — болісно скривився Денис. Задзвонив телефон, і він здійняв трубку. — Слухаю. Спасибі, лейтенанте, перевіримо.

Бухов узяв клаптик паперу, щось написав і подав Тополюку. Євген прочитав: «Дзвонили з вокзального пункту міліції. Повідомили, що зовнішні прикмети диспетчера таксі ніби збігаються з орієнтировкою». Ну от, таки натрапили на слід Кривого. Проте вони з Денисом раніше.

Через півтори години після допиту в кімнаті Заворотного з дивана-ліжка експерти видобули срібне відерце старовинної роботи. В ньому колись охолоджували на льоду шампанське. Відерце до половини наповнене золотими імперіалами. «Плата за каліцтво», — спромігся на жарт обвинувачуваний. Він забрав їх у Біронського, коли той впав од смертельного удару. Там же в целофановій торбині лежав замашний молоток.

Біронський, мабуть, після допиту злякався, що слідчі знайдуть коричневий зошит, і вирішив його переховати, випадково натрапивши на схованку зі скарбом.

Ще вилучили газету з некрологом. Коло нього стояла масна цифра «І», написана червоним олівцем. Початок лічби Заворотним своїх жертв.

Пізно ввечері стомлені, вже з пригаслим збудженням Євген з Денисом міркували над завершенням розслідування.

— Тепер нам відомо, звідки у Шейченка п’ять тисяч карбованців, — сказав слідчий.

— Звісно, він комусь збував золоті монети.

Вони згадали кафе «Дружба», свідчення буфетниці Макашиної: бачили в коридорі Віталія із сивим чоловіком. Розробили план, як вийти на нього. Після того десь близько півночі їхній робочий день закінчився. Везучи Євгена до гуртожитку спорожнілими вулицями міста, Денис раптом ляснув себе долонею по лобі, тихо засміявшись.

— Обоє закрутились… — докірливо сказав він. — Я ж докопався до історії схрону в дубовому гаю. Виявляється, то залишки підвалу веселого будинку з червоним ліхтарем пані Віцінської. В революцію його спалили, зруйнували. В двадцяті роки тут діяла банда Кабанця: трусила непманів, грабувала шинкарів і лихварів, власників магазинів. Рядових бандитів переловили, а Кабанця з кількома прибічниками не знайшли. Отже, мож-на припустити, що вони відсиджувались у пані Віцінської, а скарб або їхній, або тієї пані.

У суботу, в день, коли трійця відвідувала кафе «Дружба», Тополюк і Бухов посадили Апостолова і двох його однокласників за столик, хлопців спинами до входу, Аркадія — обличчям. Самі слідчі й оперуповноваже-ні розташувалися за сусіднім столом. Сподівалися, що невідомий, зацікавлений в придбанні імперіалів, нічого не підозрюючи, завітає в кафе.

І водночас їх турбувала думка: чи передплачував і читав обласну газету покупець? Адже міг звернути увагу на некролог, насторожитись, і тоді… Однак іншої ниточки вони не мали.

Юнаки спочатку трималися скуто, але коли заграв автоматичний програвач, розслабилися і вже з задоволенням пили каву і соки, ласували тістечками, заздрісно позирали на танцюючих. Одне слово, поводились, наче не поховали двох своїх товаришів поспіль. До речі, Апостолову, напевно, не спадало на думку, що до слідства потрапив коричневий зошит, і вже розшукано сімох потерпілих, які впізнали свої шапки і трійцю на фотокартках.

Аркадій припинив, як Євген дізнався, відвідувати тренування і після вбивства Біронського нікуди не виходив з хати, лише в школу. Апостолов, мабуть, здогадувався, за що вбили Шейченка і Біронського, можливо, навіть знав, хто саме, але боявся зізнатися, бо тоді довелося б розповісти про «рейди».

Апостолов, коли Тополюк запропонував йому піти в кафе, злякано відмовлявся, поки Євген не сказав, що з ним будуть два однокласники і вони. Помітив, що коли рипіли двері, Аркадій або повертався, або скидав очі на нового відвідувача. Він мовби когось чекав.

Тополюк і Бухов розглядали присутніх, стиха розмовляли, пили каву. Так минула година. Юнаки вже почали нудьгувати, а слідчому і оперуповноваженому в душу поволі закрадалися сумніви стосовно доцільності задуму.

І коли надія майже розтанула, несподівано, наче з-під землі (як вони прогавили його прихід?!), з’явився біля Апостолова чоловік років сорока п’яти, приземкуватий, в коричневому костюмі, вилицюватий, сивий, з широкими рудими бакенбардами (а Макашина про них ні слова!). Нахилився до Аркадія, який відразу напружився, і запитав:

— А де Віталик?

— Він… захворів, страшна ангіна, наївся морозива.

— Шкода. Передай привіт. Скажи — від Зіновія.

Буфетниця Макашина їм кивнула: той. От і все. Євген глянув на годинник — 21.10. Десятикласників залишили в кафе. Тополюк і Бухов пішли за Зіновієм. Він привів їх у центр міста, в будинок навпроти універмагу, на третій поверх, квартира 18. Прізвище — Храбан З.Д. Вранці вже мали інформацію: Храбан Зіновій Демидович, 1940 року народження, лікар-стоматолог. Відразу виринув у пам’яті Євгена акт розтину Шейченка, де, між іншим, зазначено про запломбований зуб. Ось де вони познайомились! Бухов подзвонив у поліклініку — Храбан працював з 14.00. Вони поїхали з експертами до нього на обшук. Знайшли дві ощадні книжки, дев’ять тисяч карбованців, коштовності і в люстрі двадцять імперіалів. Банально, але часто зубних лікарів і техніків вабить золото.

Після судовопсихіатричної експертизи судили Заворотного, а потім Апостолова. Разом із вироком суд виніс окрему ухвалу про незадовільну виховну роботу в школі № 37. Педагоги, учні і батьки були шоковані.

А Євген ще довго згадував знак «рейдерів» — букву R, пронизану лиховісною ламаною блискавкою.

Михайло Медуниця

ПРО ЩО РОЗМОВЛЯЮТЬ ЗАКОХАНІ

Тихо зойкне поїзд, рушить — і нема,

Тиша на пероні горда і німа.

Може, хто й ридає у душі своїй,

Може, хто й сміється в радості новій

Як і на пероні, так і у житті:

Зустріч і розлука — на одній путі.

Микола Сом

ЛИСТ З ДОРОГИ

(ЕПІЛОГ НАТОМІСТЬ ПРОЛОГА)

Олю!..

Ясний світе ранньої печалі, кохання моє студентське, нерозділене!..

Ніколи, жодного разу за час нашого дворічного знайомства я не насмілився сказати тобі цього вголос. Усе відкладав на потім, вагався, чогось ждав, на щось наївно сподівався, як загалом сподіваються живі люди. Часто ж ті сподіванки-жданки бувають геть даремні… Отак і я — сушив голову над життєвою задачею, шукав невідоме у відомому, плутав грішне з праведним і зрештою не зумів скласти докупи двох імен (Оля плюс Юра), щоб вивести стару, мов світ, формулу — формулу любові.

Математик з мене видався нікудишній.

Та й одваги парубоцької бракувало — не мав певності, що достоту збагнеш благородні й чесні наміри.

Чисте плесо засвітило мені тоді, коли я взнав тебе, й досі не запливає сивим туманом забуття, віддзеркалює полисками щасливих надій, що так і не збулися… Тоді ж і поготів я боявся його скаламутити.

А все ж, гадалося, прийде, настане (неодмінно мусить настати!) слушна мить — і тоді… тоді я висловлюсь до кінця, сповідаю свою душу, напою, мов солов’я росою, і тебе тими бентежними почуттями, що зродилися, зацвіли в мені, як проліски довгожданої весни. І все по тому переінакшиться — відкриються на суть прихованих речей твої очі, й ти, прозрівши, побачиш незвичайну квітку, яку я, ніби материн амулет, беріг для тебе — вона взимку й улітку завжди рясніла папоротнім цвітом, хоча папороть, кажуть, цвіте лише мить.

…Та дні збігали за днями безповоротно, мов плин розкутої ріки, а все лишалося по-старому, все текло слідом за пісними буднями своєю нескінченною чергою…

Карався, мучився, нетерпляче чекав кожної зустрічі з тобою, а зустрічав — базікав про що завгодно, тільки не про те, про що мріяв, що давно збирався сказати.

А зараз тупо б’ють по рейках колеса:

— Про-щай, про-щай, про-щай…

Пам’ятаєш наш спільний першотравневий вечір? Останній вечір!

Актовий зал, концерт… На сцені — шестеро дівчат-філологів з російського відділу, вокальний ансамбль. Похитуючись у такт мелодії, вони — всі в білому — співають пісню.

Тримав твою руку в своїй і молився, аби пісня не змовкала, як стукіт живого серця, а зміст її пророчий не став скороминущою реальністю.

Не забула слів?

Рейкі біжать і біжать від вокзалу,

Жаль, що не все ти мені доказала…

Справдилося!

Мов у дівочому співі, ритмічно стукотять колеса: стук-стук, стук-стук…

Вагон лихоманно трясе, і літери безбожно кривуляють — пишу наче курка лапою. Даруй, лист виходить доволі неохайний. Переписувати ж десь за поштовим столиком — значить, редагувати, а я не хочу «редагувати» своїх почуттів, що нуртують в мені цієї миті.

…Вечірнє сонце падає у вікно червоним крилом казкової жар-птиці. У вагоні теж червоно від її промінястого пір’я.

У сусідньому купе хтось грає на гітарі.

За вікном на луги плавно, мов розкинуті на вітрі коси русалок, осідають серпанкові шлейфи…

А в моїй замрії білою тінню проступають дівочі постаті. І оживає їхнє:

Жаль, що не все ти мені доказала…

Жадалося тоді, аби дівочий ансамбль і після випускних екзаменів не розпався, не розлетівся легким пухом кульбаби, а ми з тобою попростували від університетського порога усіяною зерном-насінням рушниковою доріжкою…

Фантазії!

Які далекі вони від дійсності, як несхожі на долю!..

Гітара у сусідів стихла — тільки дзвін струн ще бринить у вухах, наче луна безгучного крику мого глухне в небутті…

На самоті, готуючись до чергового побачення, я складав цілі поеми-розмови, та перед тобою щораз почувавсь справжнісіньким телепнем, бевзем, недорікою…

Чому?

Після бійки руками не махають. Але — нехай і так — признаюсь.

Я по натурі своїй скромна, може, навіть сором’язлива людина. Не вмію «брати життя авралом». Нині ж у моді хлопці напористі, вольові, рішучі.

А в тебе був Він.

Між нами лежала межа, яку ти не зважувалась переступити.

Мені ліпше було б забути тебе — і квит.

Забути?

Легко тільки казка мовиться!

Ні, забути тебе я не міг.

Ти стала часткою мого сновидного (від закоханості) життя, а те, чим живеш, чим гаряче сниш на зорі юних літ, швидко не забувається.

Ти була поруч — і цього стачало, мав я щастя. Більшого, міркував, не треба. Здавалося — триватиме воно вічно.

Та ось востаннє майнуло твоє квітчасте плаття, востаннє сяйнули мінливо-голубі мерехтливі очі…

Ще не збагнув як слід, що в нас уже минулися семестри, лекції, семінари, колоквіуми; що не ходитиму більше на факультет; не бачитиму тебе — мою радість, журбу і надію… А вже несуть нас прудконогі коні новими дорогами і — що найгірше — в різні, зовсім протилежні сторони, і все далі, швидше, нестримніше…

Згасає день… Стукотять колеса, вибиваючи залізними підковами мелодію розлуки:

— Про-щай, про-щай…

Назавжди?

«А вже з тої криниченьки орли воду п’ють…»

…Якось ми йшли центральною вулицею і ти жартома кинула:

— Моє серце — крига. Та хто розтопить — тепла матиме на весь вік.

Шкода, дуже шкода, що не мене грітиме твоє тепло…

Олю!

Я, як знаєш, крім конспектів лекцій, вів конспекти приватного характеру. І взагалі збирав усяку всячину — ачей знадобиться. Дещо цитував — ти просила читати ще. Не хотів, радше соромився місць, що стосувалися тебе. А зараз надсилаю записки бандероллю — повністю, як є.

Хай це буде тобі мій весільний дарунок.

КОНСПЕКТ ПЕРШИЙ

Вікна — навстіж, вікна, наче сорочка на грудях Миколи Слободяна — він не застібає її, здається, і взимку.

Яскраве, тепле сонце почепило на невидимі гаки стін золоті весла. Стіни зблиснули, засвітилися… Аудиторія стала прозорою і легкою, аудиторія, мов повітряний корабель, попливла в космічному просторі… І ми попрозорішали, полинули крізь монотонний голос викладача, крізь власні думки, крізь синь, розчиняючись у невагомості променів і самого повітря — пахощів квітучих славгородських каштанів.

«Журналіст для мене є найвищим ідеалом людини і найблагороднішою істотою», — вичитав я в Писарєва.

Хоча ми вчимося на факультеті журналістики, ми ще не журналісти. І поки до них доскочимо, чимало каші, а ще більше харчоторгівського борщу з’їмо. Редактор Яромирської районної газети, де я проходив першу практику, сказав:

— З тебе вийде журналіст через сім років.

— Через сім? Чому саме через сім? — здивувався я.

— Ну, через вісім…

Подумав тоді з образою: він не оцінив мене.

Тепер, на певній відстані часу, розумію: правильні слова.

Вуз не навчить писати.

Журналістами, як і поетами, народжуються.

Деякі абітурієнти, що правдами й неправдами штурмують наш факультет, сподіваються на майбутню славу, мріють про заморські далі, закордонні відрядження і представництва. А про те й гадки не мають, що, може, доведеться все життя протирати штани в звичайнісінькій заводській багатотиражці, і що щастя справжнього журналіста не в закордонному паспорті й світській метушні, а в постійній пристрасті робити добро людям, суспільству, Вітчизні… Слава, якщо вона й приходить, — річ нетривка, навіть крихка, роботі ж задля блага людського, задля вдосконалення суспільства нема й не буде кінця.

І ще подумалося мені про нашого брата-репортера — світового донкіхота, невгамовного сірому-мандрівника, якого всяк цурається, мов чорт ладану, і без якого водночас — парадокс! — не обходиться.

Запуск штучного супутника Землі, прийом у посольстві, замах на президента, військовий переворот, виїзд короля якогось там королівства в літню резиденцію, проповідь папи римського, страйк докерів, випробування нового літака, військові маневри, землетрус, девальвація золота, самогубство безробітного, результат футбольного матчу, мода сезону, примха кінозірки Голлівуду — світ мусить знати новини сьогодні ж, негайно.

Такий ритм двадцятого століття, такий його диктат!

І тим часом, коли енський обиватель, попиваючи чорну каву «з лимончиком», байдуже — з п’ятого в десяте — водить очима по друкованих рядках, ще й скептично кривиться, за тими злощасними рядками (буде їх завтра прочитано чи ні?) для чергових номерів газет, останніх випусків вістей телеграфних агентств, передач радіо і телебачення на всіх континентах, може, не бравши й ріски в рот, на відчай душі у вогонь і воду стрибають ті сіроми-небораки. Стрибають, щоби рухати (а то й підштовхувати) уперед необ’ємно-неосяжну махину, ім’я якій — технічний прогрес.

Їхня доля — ламати об вітряки списи, ходити босими ногами по гострому лезу бритви, ранити підошви, вічно перебуваючи на граничній нитці нервового виснаження. Отак! На думку американських психологів, серед представників різних професій найнервовіші саме журналісти. Напруження, з якими вони працюють, більше, ніж у водолазів, пілотів і директорів великих концернів. Тривалістю життя вони теж не можуть похвалитися.

Та вони, донкіхоти пера, цілком свідомі своєї місії, своєї нелегкої ноші. Вони не продають її ні за які скарби і чесно служать їй до останнього кроку на землі, до передсмертного подиху свого.

…Я щасливий, що належатиму до когорти цих людей-безсребреників. Хай це буде й через сім, через десять чи… п’ятнадцять років.

Позаду — останній екзамен.

Літо, практика, а там рік майне, як дівоча молодість, і — прощавай, альма матер! Гуд бай, ауфідерзеен, чао!..

На душі пустка. Ми були постійно завантажені лекціями, семінарами, громадськими дорученнями і, як каже Мусій Шапковал, антигромадською поведінкою, а відтепер на певний час — мов птахи небесні.

Подався на Героїв революції, до гуртожитку.

— Дачник Білокрил! Привіт аристократам! — замахав руками зовні завжди статечний, малорухливий Грицько Розбишака.

Дачником дражнили мене за те, що на першому курсі я жив на Караваєвих дачах — є такий напівсільський куток у Славгороді. Звісно, дачі ніякої не мав і не маю, мешкав у свого шкільного товариша в робітничому гуртожитку, та ті, хто не знав цього, вважали мене справжнім аристократом.

У сто тридцять п’ятій кімнаті — наче після погрому: надимлено, насмічено, гармидер, та її годі.

— Замів би, — каже той, кому належало це зробити, — але я не егоїст, мене картатиме, що свого права на працю не використають інші.

— Згоден допомогти, — філософствує ще хтось, — але якщо ви, друзі мої, не зі мною, то навіщо я?

Хтось категорично відстоює «порядок та чесність» і «принципово» не хоче «втручатися у внутрішні справи законного чергового».

Дебати затягуються, як в ООН при обговоренні порядку денного.

Дем’ян Цап-Цапенко, Мусій Шапковал, два Миколи — Аргат і Слободян — за столом забивають козла. Судячи із зосередженості, гра у них триває давно і не скоро скінчиться. Чути лише ритмічний стукіт кісточок доміно та захекані вигуки:

— А так!

— А отак!

— А так!

— А отак!..

Комсорг нашого курсу Віталій Гайдук стомлено лежить горілиць на ліжку — щойно повернувся з подвір’я, де грає у футбол.

Біля нього гурт хлопців.

І вродиться така людина: красива, товариська, весела вдачею…

Гайдук — хлоп’яча симпатія. А що казати про дівчат? Високий, чорнявий, з циганськими очима, жартівник і пустун, він, сам того не бажаючи, не одній дівчині, либонь, сниться вночі, не одну зводить з ума-розуму…

Гайдук — по-угорськи «воїн». Прадід чи прапрадід Гайдука — справді чистокровний угорець. Десь за часів Хмеля, а мо’, й раніше якимось вітром занесло його в наші степи. У селі Розквітному покохав цей зайда кріпацьку дівчину, одружився й назавжди оселився в новім краї, що припав йому до серця.

Віталій поєднав у собі вроду і темперамент угорця з веселою вдачею українця. Жартуючи, він каже, що біографія його подібна до пушкінської. Тільки великий російський поет почав свій рід від арапа Петра Великого, а він, Гайдук, — від циганського барона, задунайського конокрада і водночас скромного гнойовоза графа Потоцького (розквітнянські землі колись належали польському магнатові).

— Ти весь у прадіда, — часто сміється соняшникоголовий Михась Бриль, білорус. — Асабліво, що стосується останньої його посади.

Віталій розповідав:

— Зарахували мене на філфак заочником. Додому повернувся гоголем. Де там гоголем — орлом! Масштаби нового становища не дозволяли йти на чорнову, рядову роботу. Студент! Цяця! Пішов до директора школи, аби влаштуватись піонервожатим. Директор глянув—і наче п’ятака дав: у редакції, каже, є місце коректора, дми, поки не зайняли. Не маючи аніякогісінького поняття, що таке коректор і з чим його їдять, я зодяг костюм покійного вітчима і «подув». Костюм теліпається, мов на кілку, та я і вусом не веду: своє діло, вважаю, він зробить. Це тобі не спортивна «бобочка». Заходжу, переминаюсь з ноги на ногу. «Вам кого?» — питає якийсь дядько. «Та казали, у вас є робота ко…» Як на те слово вилетіло з голови. «Кореспондента», — підказав дядько. «Та ні… ко… ко…» — «Коректора», — ще раз підказав дядько. «Ага», — зрадів я. «А ви де працювали: у «Фігаро», «Нью-Йорк таймс», «Інтернешіл геральд трибюн»!?» — «Та я…» Дядько — потім дізнався: був то редактор — мдакнув і гукнув до другої кімнати: «Андрюшо, а ходи-но сюди». Зайшов Андрюша — високий, метрів два козарлюга — секретар редакції. «Знаєш цього хлопця?» — «Це мій родич», — пробасив Андрюша, хоча я вперше його бачив. Спитав опісля: «Ви справді мені родич?» — «Як чорт козі дядько». — «А чого ж ви?..» — «Бачу: язика ти забув у роті. Дай, думаю, визволю з біди…» Дядько-редактор доручив опрацювати листа. Сів я до столу, руки тремтять, думки спотикаються. Аби показати, що вельми грамотний, майже після кожного слова ставлю коми… Потів-потів годин зо дві, віддав. Редактор крутнув головою, але не прогнав утришия. Приходь, каже, завтра… Назавтра я прибіг удосвіта — ніде ще ні душі. Поцілував замок, позаглядав у вікна, тричі обійшов будинок, сів на призьбі… Аж ось з’являється редактор: «Ти вже тут?» — «Тут», — виструнчився я… Редактор відчинив двері, переступив поріг і, нюхнувши повітря, скривився: «Знаєш, Вітю, у нас брудно, а прибиральниці нема. Підмети». Я схопив віник і підняв таку пилюку, наче було це не в кімнаті, а під час бурану в пустелі Каракуми. Редактор чхнув і кудись зник — мабуть, вирішив перечекати, доки курява осяде…

— А ти думав: за тортом побіг? — влучив у паузу Грицько Розбишака.

Треба сказати, що справжнє прізвище Розбишаки — Гончаренко. А Розбишака — псевдонім, яким він підписується в стінній пресі. Нове прізвище причепилося до нього, як реп’ях до псячої шерсті. У характері Гончаренка таки щось є розбишацьке. Не в самій поведінці, а в судженнях — плутано викличних, часто навмисне загострених.

Віталій не зважив на цей постріл з-за рогу.

— Десятий клас я закінчив малим-малим. Як наш Мусік. Це я виріс уже в редакції…

— Гонораром вихарчувався, — не лишився в боргу Мусій Шапковал. Пристукуючи доміно, він не зважив за потрібне навіть обернутися.

— Локатори — не вуха, — жбурнув тут же камінець у його город Віталій. — На підказках натренував…

— Калі ти штось хочеш сказаць, не збивайся, — нетерпляче піддав жару Михась. — Валі про себе!..

— Та валю, валю, — засміявся Віталій. — На стаціонар, значить, братики, я не вступив, але за університет ухопився хоч одною рукою, як Гарбузик за турнік…

Гарбузик працював у райспорткомітеті і на вступні екзамени приїхав, як казали, на білому коні: груди в значках — волейболіст другого розряду, стрілець і гімнаст, легкоатлет-відмінник і таке інше, а в перший же день навчання у спортивному залі не міг і трьох разів підтягнутися, повис на турніку, мов ліверна ковбаса. Реготав увесь зал!

— Минуло надцять днів, — продовжував тим часом Віталій. — Редактор вивісив наказ: зарахувати товариша Гайдука на посаду коректора… Я — гоголем додому. «Мамо»,— кажу. «Що, сину?» — «На півтищі влаштувався!..»

— Тобто на теперішні — п’ятдесят? Ой не можу, дайте води! — реготав Михась.

— На п’ятдесят…

Віталій звісив з ліжка ноги і дивився кудись повз нас, мабуть, у дзеркало своєї біографії: ще куцої — на піваркуша з шкільного зошита, не більше, але вже чимось для нього значної, пам’ятної.

— …Стою перед матір’ю, — худий, малий, у лахматому піджаці, поли ледь долівки не торкаються, а вона: «Ой, синку, розумний ти в мене…»

— А ти справді розумний? — знову сипнув свого на коша Михась Бриль.

— Як сто колгоспних поросят, — незлобливо відбився Віталій і повернувся до канви сповіді: — А коли отримав зарплату, пішли на базар… Я попереду, як баришник, позираю на ряди, прицінюючись, а мати скуповує, що треба, складає в кошик і хвалиться кожному: «Син гроші одержав, першу зарплату!»

Притихло студентство, заслухалось. Згадало своїх матерів, свої домівки… Навіть Михась принишк. Виріс він теж без батька, на сирітських хлібах, знає, що важить копійка в селянській хаті, та ще в скрутні повоєнні роки.

— Незабаром посилає мене редактор в один колгосп…

— Жито жати?

— Та ну вас! — відмахнувся Віталій від чиєїсь репліки, наче від надокучливої мухи. — «Шуруй, — каже, — напишеш про завфермою. Для зразка ось кілька запитань», — тицьнув папірця. Відстань до потрібного колгоспу — десять кілометрів, транспорту — чортма. Почухав я пішки. Приходжу. Розшукав завфермою, вийняв з кишені папірця, прочитав нашвидку запитання — і назад…

— Навтікача?

— Навтікача… Написав матеріал, підсовую редактору. Перебіг той очима мій опус, питає: «Що це?» — «Матеріал». — «От що, голубе, іди ще раз на ферму і перероби». Суперечити не посмів. Але ж як соромно вдруге показуватись на очі завфермою! Білів і червонів, мерз і прів, та знову стояв перед ним і читав з папірця запитання… Написав матеріал заново, а редактор: «Не годиться. Ти, мабуть, не ходив на ферму». — «Їй-бо, ходив!..» — «Не видно. Ще раз піди». Я з плачем у село… Причепився до завфермою, як болячка, ходжу за ним хвостом і розпитую, що на думку спаде. Слухав він, слухав, а тоді й каже: «Чи ти, хлопче, такий дурний, чи справді нічого не тямиш?..»

Ми покотилися з реготу.

— Ой, не можу, — брався за живіт Михась Бриль. — За двадцятьма рядками стоптав шістдесят кілометрів. Тисяча й одна ніч. Вертеп. Бетлейка[5]!.. Скільки ж ти гонорару хапонув?

— Шістдесят копійок.

— Ой, не можу!..

— А я ж зміг, — засміявся Віталій. Він зачекав, поки вщухне гамір. — Про свої поневіряння признавсь я матері. Вона: «Дитино моя, кидай цю анахтему. Навіщо це тобі?»

— А ти?..

— А я не кинув. Правда, розпрощався заочно з заочним філфаком, а вступив на стаціонар факультету журналістики, щоб з вами, гицелями, стрітись. Вось гак! — Віталій по-приятельськи обняв Михася Бриля.

З вишень опадає цвіт. Білі пелюстки густо, наче сніг, устеляють землю.

Зате яблуні — в усій вроді, цноті й повноті весільного вбрання.

Горять свічки каштанів.

Славгород о цій порі — казка, писанка, розмальована закарпатськими умільцями, а ми покидаємо його, покидаємо, щоправда, без особливих сентиментів: починається виробнича практика — річ не менш приваблива, тим паче річ предметна і потрібна.

Мій шлях — на Південнолиманськ.

…Проводи без квітів.

Зі мною їде Варя Ремез, безтямно закохана у Віталія Гайдука.

Уночі де не взялися хмари, закутали в сиву попону і Дніпро, і гори… Полив дощ. На вокзал я приїхав за півгодини до відходу поїзда. Варі нема. Лишилося п’ять хвилин — не видно… Поспішаю до вагона.

У тамбурі — двоє. Мене не помічають: цілуються. Пробираюсь у вагон, щоб не заважати їм.

— Юрку, ти?..

Розчервонілі, сяючі на мене дивляться Варя і Віталій. У Варі на золотистому волоссі срібляться краплі дощу. Сріблястий відблиск помічаю також у волошкових очах і на рожевих, припухлих від поцілунків губах.

— Де ти забарився?

— Гадали: вже не прийдеш…

— Панове! Ви погано про мене подумали. Ховаюся в купе. Хай прощаються — не бачитимуться ж цілих два місяці!

Потяг рушає. До купе заходить Варя — щаслива, переповнена радістю. Не знайшла нічого кращого, як сказати:

— Ти мій найближчий друг.

І додає:

— Після Віталія, звісно…

Вагон, як човен на хвилях — хить, хить…

Розмірковую. І таланить же іншим. Усе просто, гарно: любов, поцілунки, зустрічі, розлуки… Мов у кіно, у віршах… У мене так не виходить. Не вмію поводитися з дівчатами. І чого я такий незугарний вдався?..

Дивлюся у вікно — дощ сивіє, наче полин на обніжку. Добре б оце їхати з Олею. В одному вагоні, в одному купе. І щоб вона під шум полинового дощу раптом шепнула:

— Люблю…

Про мою любов ніхто не знає. Та я люблю… Мінливі блакиті очі мимоволі ввижаються мені і вдень і вночі… Бачу в них і море, яке колись в очах коханої побачив Єсенін, і гори, і ще незвідані дороги… Вони, як світ, прекрасні і звабні, вони зараз і є моїм морем, світом, моєю надією…

Оля десь у Львові. У них, у їхній групі, практика почалася раніше. А раптом приїжджаю до Південнолиманська, а вона там?..

Варя виймає з авоськи пакунки.

— Їсти хочеш?

Ранок.

Сонце тільки-но зійшло, розпустивши червоні вітрила над синіючим Бугом та притихлим Інгулом. Дрімота ще блукала порожніми вулицями, наче бродячий кіт.

Після гамірного людного Славгорода Південнолиманськ здався тихим, майже районним містечком.

Редакція була ще зачинена. Ліфтерка, літня, повновида жінка з ямочками на щоках, пояснила:

— Редактор приходить о десятій.

Позирнув на годинника: за десять хвилин восьма.

— А як його звуть?

Сказала і зразу ж:

— А ви на практику?

— Хіба на нас написано? — я жартома торкнувся свого чола.

— Здогадуюсь. Тут у «Південний Буг» приїхало дві дівчини. А ви, мабуть, в «Іскру», в молодіжну?..

«Дві? Хто ж друга? Одна — Лариса Короб. Це точно… А друга — хто?»

Перебирав у пам’яті дівчат, але не відгадав. Як їх звати, ліфтерка не знала.

Ранок сонячний, погожий. На майдані, мов голівки леггорнів, рясніють ромашки.

Посиділи з Варею на лаві, протерши росу, вийшли на широку набережну.

— Де ж ми житимемо, Юрку? — затурбувалася Варя. — Я хотіла б недалеко від тебе…

Вона притулилась до мого плеча.

— А ми поселимось разом.

— Разом?

— Видамо себе за молодят!

Варя засміялась і посварилася на мене пальчиком: не жартуй, мовляв.

— Хіба з мене поганий чоловік був би?

З Варею у нас здавна дружні взаємини. Вона відкриває мені незгоди, що виникають між нею та Віталієм, ділиться сумнівами, ревнощами, радощами… У свою чергу я довіряю Варі — без цього не могла б існувати наша дружба. На перший курс Варя прийшла ще зовсім дівчиськом. Світле волосся — в двох тугих косах, во-лошкоока, лагідна. Віталій Гайдук назвав її волошкою з полтавського жита. Досі Варя майже не змінилась. Інші дівчата роблять завивки, манікюряться, фарбують вії, брови, одне слово, цивілізуються. Почали палити цигарки. Варя ж така, як і була: проста, лагідна, сором’язлива. Тільки наче ще погарнішала: справжня волошка в пору цвітіння.

Мало хто з хлопців не закохувався в неї. Може, і в мені колись проблиснуло щось, може… Та я затявся: вродлива дівчина не покохає такого худого, носатого… Я звик на речі дивитись тверезо…

Варю любили всі. Вона ж раз і назавше уподобала Віталія. І досі носить у серці своє солодко-гірке почуття.

Ось ми йдемо поруч, гомонимо. А я знаю: думає вона тільки про Гайдука.

— Варю! — потяг її за рукав, помітивши під акаціями газетну вітрину.

Професійна звичка газетярів — насамперед дивитись на підписи статей, шукати знайомі прізвища. Цю азбуку я вже визубрив.

Глянув — не може бути? Ще раз глянув. Замальовка «Дівоча комуністична». Підпис — Ольга Бояренко.

«Невже доля? Може, так і повинно бути? Ти ж хотів Цього!»

Дуже хотів.

І сталося!..

Зиркнув спідлоба на Варю, та жодного слова не мовив. Не мовив, бо навіть од неї ховав свою таємницю. Варя не помітила нічого, не здогадалась, який весняний грім пронісся за одну мить в моїй душі! А я враз повес-нів, перемінився, оновився — і побачив молочний розлив ромашок на тому березі, ніби там хтось розіслав білити сувої полотна, і рожеву хмарину, схожу на фіранку, що зачепилася за кватирку небесного вікна — сонця…

Весело, світло і розлого сяяли води.

«Оля, Оля», — шепотіли вуста.

Ніколи не забуду тієї ночі. Заплющу очі — карнавал, веселкові огні на пухнастих ялинках, музика… Тієї новорічної ночі я вперше побачив Олю.

На студентський новорічний бал ми з Віталієм Гайдуком запізнювались.

Біля центрального університетського входу юрбувало студентство: шуміло, тупотіло від холоду ногами, грюкало в двері, та вони — важкі, масивні — не піддавались.

У гурті ми зустріли Ларису Короб, а з нею невеличку, вродливу дівчину в котиковій шубці. Не так, може, вродливу, як симпатичну.

— Не пускають, — пожалілась Лариса. її веснянкувате обличчя було по-дитячому розгублене.

— Запрошень не дістали?

— Що ті запрошення! Хто прийшов раніше — навіть без них пройшов, а ми… На п’ятнадцять хвилин затримались, і вже…

Я з цікавості покосився на Ларисину подругу. Ні, вона не симпатична, вона просто мила!.. Чомусь одразу ж закортіло допомогти цій невідомій, тим паче що Лариса обмовилась:

— Про мене Семене… Я не дуже й хотіла на цей вечір, та Оля… Знайомтесь, хлопці, — моя землячка, наша заочниця. У другому семестрі вчитиметься на стаціонарі, в третій групі… Оля ще ніколи не була на великому студентському карнавалі…

Пропустили перед себе дівчат і, працюючи ліктями та плечима — голови в такій ситуації найменш потрібні, — спробували пробратися до дверей. Легко сказати: пробратися. Тиснуть же вражі сини й дочки з усіх боків. Ми теж тиснемо, напираємо і наступаємо. Теж не ликом шиті.

Аж ось хтось голосно загукав:

— Кореспондента пропустіть, кореспондента!.. Дайте дорогу!..

Кореспондентом був я.

Коли ми в Кіровоградській області збирали кукурудзу, мені випала ноша спецкора університетської багатотиражки. Побував я майже в усіх селах, на всіх полях, де працювали студенти. З багатьма хлопцями я вітаюся, хоча не знаю ні їхніх прізвищ, ні імен. Та чи й утримаєш у пам’яті всіх: в університеті тисячі студентів!

— Дорогу пресі!..

Крик почули, і нас проштовхнули до дверей. Та вони були забрані на ланцюжок. На щастя, по той бік стояв знайомий дружинник. Йому теж крикнули з гурту, що я кореспондент і хай мене конче пропустять. Дружинник розчинив навстіж двері — і за нами радісно-збуджено повалило все товариство, вся чесна братія…

— От що значить знаменитість! — підморгнув мені Гайдук уже у вестибюлі.

О честолюбство! Хто здатен встояти перед твоїми оманливими чарами? Мене зворушили слова Віталія. Може, тому, що їх чула Оля.

Концерт уже скінчився. Ми блукали довгими, як кукурудзяні гони, коридорами, в очах майоріли стрічки, прапорці, повітряні кулі, рябіло від штучного сніжку…

Стіни рясніли лозунгами:

«Учасників новорічного вечора без усмішок вважати недійсними».

«Погода на сьогодні: дощ — конфетті, хуга — серпантин. Температура сто градусів тепла, дружби і веселощів».

«Сміх на вечорі не відміняється»…

В актовому залі танцювали. Посередині переливалася вогнями висока ялинка, заквітчана і закосичена, як молода на весіллі. Грав духовий оркестр.

Поглянув на Олю. Без шубки, в білій нейлоновій кофтині, крізь яку просвічувались гарні, наче виточені, руки, шия і крайки тугих, ніби недоспілі яблука, грудей, Далі цнотливо прикритих від наших безсоромних очей, У чорній до колін спідниці,— вона здавалась дівчинкою-Десятикласницею… Русяве волосся викладене у вінок, личко миле, очі якісь мерехтливо-мінливі — блакитні чи сірі: не вловиш одразу. Тримається невпевнено, боязко…

Ми ще не встигли отямитись, а до неї вже ступив Артур Колар, запросив у танок. І де він узявся?

Мене шпигнуло колючкою. Ох ці іноземці. Такі нахабні! Волосся — по самі плечі, штани з клеймованими латками, грошей — мабуть, кури не клюють, дівчат розбещують. Не всі, звичайно. Є й серед них, як каже Грицько Розбишака, порядні антропоси, гомосапієнси. І до Артура досі я не мав претензій. Свого часу навіть знайомився з ним і просив привезти з-за кордону фломастери — хотів подарувати їх своєму товаришеві, з яким колись мріяли про художній інститут. Артур робив деякі послуги хлопцям. Звісно, мав від того певний зиск, бо привезені речі перепродував дорожче, ніж коштували вони в нього на батьківщині. Оскільки були вони дефіцитні, а ще модні — ми не дуже ремствували. Тепер я кляв Артура за безсоромну пику, а себе — за селянську незграбність. Якби я міг зважитись і попливти по колу… Ні, не вийде. Танцюю вкрай погано. Запросити тендітну милу істоту… Боже збав! А як наступлю на ногу?

Віталій танцював також. Йому простіше: вродливий, компанійський. Підійде до дівчини, поведе циганськими бровами — і…

Лариса торкнулася мого ліктя:

— Кавалере, ходімо?

Лариса своя. З нею не страшно спекти рака. В танці вона похвалила мене:

— З тобою легко танцювати.

Я ж певен: танцюю кепсько. Мені ще ніколи не вдавалось розгадати таїну перебору ніг — скільки ступати сюди, скільки туди. Не допомагало навіть знання тексту пародії на танго: «Два кроки — наліво, два кроки — направо, крок вперед і крок назад…» Тупав, як стара шкапа, знав: якщо грає музика — не повинен стояти стовпом, навколо танцюють, і я мушу вдавати, що роблю це. Заводив партнерку все далі в гурт — боявся, щоб ніхто не подивився на мої ноги. Хто гляне, одразу збагне, який я профан. А ще чого доброго й зарегоче на весь зал: дивіться, у нього є сириця в колінах!..

На лобі виступив піт.

Музика стихла. Ми знову зібралися разом. Я шепнув Віталію:

— Оля… Що за диво, правда?

— «Средь шумного бала, случайно…»

Оголосили вальс. Я помітив, Артур знову зиркає на Олю, як кіт на сало. Уже йде до неї. Ну й нахаба!

— Віталію, дорогий, виручай. Запроси Олю!

— А ти?

— Боюсь!

— Віслюк, — цілком слушно зауважив Віталій, але тільки-но Артур наблизився до Олі, повів її в танок.

Пішла легко, плавно…

Я торжествував!

…Що б його зробити приємного? Треба пригостити дівчат цукерками. Стривай, але ж гроші в пальті!.. Побіг до гардероба. Дехто зодягався і виходив — переважно парами. І тут, у підвалі, біля об’яви: «Если хочешь, чтоб девушка любила до гроба, займи ей очередь у гардероба», я зіткнувся з Варею Ремез.

— Юрію, ти теж додому? — погляд у неї сумний-сумний.

— Я…

Хотів сказати «ні» — язик не повернувся. Кинув на об’яву про гардероб та чергу і закінчив нещиро:

— …Додому.

— Ходімо разом?

Вийшли на подвір’я.

Яка краса! Ніч тиха. Снігом устелені тротуари, біліють у сутінках каштани, тополі… Ще й зверху пороша сиплеться.

Та сприймав цю красу лише я.

— Існує повір’я, — озвалась похнюплено Варя, — як зустрінеш Новий рік, таким він і буде…

— Ти погано зустріла?

— Щось журба найшла.

Світять ліхтарі. Від їхнього світла сніг здається блакитним, мерехтливим, як Олині очі. А Варя:

— Він не любить…

— Віталій?

— Невже не бачив мене? — Варя була в полоні своїх думок. — Якби любив, шукав би на вечорі. А він танцював з якоюсь дівчиною… І так на неї дивився…

«Варя нас бачила», — майнуло в голові.

— Як я ревнувала!..

— Варю, ти просто дурненька. Віталій нікого не любить… — Випалив і збагнув, що передав куті меду, не так висловився, як думав. — Крім тебе, — поправився.

У ці хвилини я вирішив підтримати Варю, розвіяти гнітючий настрій, бо сам був веселий.

У Вариних зіницях спалахнула жарина надії.

А пороша сіялась, сіялась, а сніг голубів, мінився, наче Олині очі…

Тут, у Південнолиманську, я зустрів Олю теж випадково.

Вона збігала сходами обласного адмінбудинку вниз, я підіймався вгору.

— Таки тебе крила носять по білому світу, Юрію, — мовила вона замість привітання, натякаючи на моє прізвище. — Бач, дорога твоя під хмари в’ється, — кивнула на верхні поверхи.

Хоча я вже й знав, що вона приїхала на практику в «Південний Буг» і вже встигла надрукуватись, що ми неодмінно побачимось, але все ж від несподіванки розгубився. Мою розгубленість помітила Оля.

— Не чекав? Це сюрприз тобі! — подала вона на ходу мені свою руку.

Бісова душа: невже вона не кокетує, каже правду?

Я спробував загримати її руку — висмикнула:

— Зараз я поспішаю і на правах уже майже корінної південнолиманянки не зможу взяти на себе обов’язки твого гіда, проте в майбутньому розраховуй на мою опіку…

— А де ти влаштувалась?

Вона сказала адресу і додала:

— Приходь у гості. Чекатиму…

І поцокотіла каблучками до виходу.

«Чекатиму…»

Наче теплий вітрець дихнув у мою душу.

Чудасія: редактор призначив мене у відділ спорту. Якби хто сказав про це в Славгороді, я тричі плюнув би на такого насмішника. Не читаю спортивних газет, не знаю жодного спортивного імені, за всі роки студентства відвідав лише один футбольний матч, а тут…

Кругловидий, симпатичний, з привітним відкритим обличчям, ще зовсім молодий — років двадцяти восьми — редактор сидів за столом і пильно вивчав нас, практикантів.

— Ну, Варя хай сама вибирає: куди захоче, туди й пошлемо.

На мене глипнув:

— Юрію?.. Юрію доручимо… спорт.

Я аж гикнув з несподіванки, знітився. Триклятий піджак спортивного крою. Це він підвів!

— Пробачте, я в спорті… теє… не дуже…

— Нічого, нічого… Завідуючий саме пішов у відпустку… Впораєшся. Хлопець ніби нівроку. Очі, бачу, променисті…

Відмовитися? Згадав поради керівника практики. Напівжартома він наказував нам: «Коли зайдете до редактора, скиньте картуз і скажіть: здрастуйте. Не дай боже при цьому першим подавати руку. І не куріть — не хитруйте заховати цигарку в рукав чи кишеню: спалите одяг. Потім відрекомендуйтесь: я, студент такого-то вузу, член каси взаємодопомоги і профспілки, майже відмінник, учасник художньої самодіяльності і активіст товариства «Знання», прибув на практику… І ще одне: не відмовляйтесь опрацьовувати листи…»

Я кисло посміхнувся. Із настанов, мабуть, найдоречніша: не відмовлятись.

…Оселилися на вулиці Рози Люксембург, у ліфтерки. Миловида чорнява жінка з ямочками на щоках, з якою ми стрілися першого дня і яка лишила по собі приємний спогад, тепер позирала на мене дещо недовірливо.

— У неї дві дочки, і вона неохоче пускає в дім хлопців, — шепнула Варя.

Тоді я сказав тітці Ксені — так її звуть:

— Ми з Варею молодята.

Варя почервоніла, та промовчала.

Увечері, готуючи постіль, тітка Ксеня спитала:

— Вам поруч ставити ліжка чи дати одне велике, подвійне?

Потім довго не могла повірити, що я пожартував.

— Ви справді схожі на молодят. І підходите одне одному…

Роботи поки що нема. Нудьгую.

З вікна редакції видно клапоть неба, берег річки та й саму річку — Інгул. Унизу — прямокутники кварталів. Акації, акації… На сусідньому подвір’ї бавляться діти. Небо — наче перед дощем. У повітряних хвилях пірнають ластівки.

Браму проходять двоє морських офіцерів. З будинку, що навпроти, вибігає дівчинка — кидається до одного з них, висне на батьковій шиї.

Отже, я прибув на практику. Це вже друга в моєму студентському житті.

А першу проходив у Яромирі, в моїх рідних присупоївських краях…

Тоді вже через день газетярське життя так закрутило, так завертіло, що я ледве встигав умиватися та голитися. А з сніданком траплялися й перебої. Іноді доводилось бігти в редакцію натщесерце, а вже згодом викроювати хвилину і втихомирювати голод крихтами учорашнього бутерброда, які я старанно визбирував з шухляди стола.

Районна газета, як молотарка в гарячу жнивну пору, — встигай тільки снопи на барабан подавати.

Особливо допікала коректура. Одного разу сталося таке. Полоси вже здано до друку, відтиснуто двісті примірників тиражу, ритмічно працює друкарська машина. Сиджу, милуюсь гарно заверстаним власним матеріалом. Раптом до коректорської нервово заходить редактор:

— А це, Юрію, з вашої вини!

У статті «Зразково організувати літнє утримання худоби» (ну й заголовок!), в якій автор критикував відставання деяких колгоспів з надоїв молока, написано: «…не дивно, що за першу декаду травня денний надій на корову становить тільки 45 кг». А треба — 4,5. Одна кома, а яка важлива, яка заковириста.

Редактор вважався хорошою людиною. Кричав мало. Та при його словах «це з вашої вини» я мало не провалився крізь землю.

Вичитував коректуру, писав замітки, опрацьовував листи. Лист трудящого — не власна кореспонденція, його не викинеш у кошик. Як не крути, у який відділ не надсилай, а працювати над ним комусь треба. А хто за мене це зробить: завідуючий, заступник завідуючого чи завсектором культиватора — так прозвали колеги одного працівника редакції, Трохима Швиденка.

Сідав сам. Опрацьовував нашвидкуруч. Ніс до зава.

— Погано, — казав той.

Переробляв.

— О, це вже краще.

Ніс до відповідального секретаря.

— Ай-я-я-яй, — хитав головою секретар. — Такий молодий, Юрію, а вже ледачий.

Червонів, вертавсь у відділ, викидав оброблене. Перечитував лист знову. Шукав «сіль». Не знаходив — писав авторові, що матеріал непоганий, але «за браком місця» його не можна вмістити на сторінках газети. Відповідь підписував від імені завідуючого. Це щоб сховати практикантські кінці у воду і щоб у журнал «Журналист» автор скаржився на зава — наука все того ж таки Розбишаки. А він працював у газеті, він «у курсі»…

З листами мати справу набридло. Рвуся «на передовий рубіж». Нарешті їду до колгоспу. Власне, йду пішки. Пішки за двадцять кілометрів. Подорож не дуже весела, та настрій бадьорий, піднесений. Іду. Згадую Мусіка і Гарбузика, які відвідували мотоциклетну секцію, думаю: все-таки добре мати районному газетяреві диво дев’ятнадцятого століття — велосипед.

Та кат з ними, з велосипедом і мотоциклом. Хіба мені доведеться працювати в районі? У нас, студентів-журналістів, такий вогонь палає в грудях! Нас ждуть континенти і архіпелаги. У нас стільки таланту! Хіба ми створені для районок?

Але хай живуть районки, тут починається наша практика!

Дорога в’ється понад Супоєм. Вода, очерет, рогоза, трави… Чайки-красуні ячать у прозорім небі.

Наздогнав якогось діда в солом’яному брилі з кропив’яним мішком під пахвою, на плечі, наче коромисло, — складена коса.

— Здрастуйте, — кажу бадьоро.

— Драстуй, — дід, підсліпувато мружачи очі, пильно подивився на мене, мабуть, пізнавав: чий то такий моторний парубок заводить балачку.

— Далеко до Кулябівки, діду?

— Не знаю.

— Хіба ви нетутешній?

— Тутешній, та в Кулябівці не бував.

— А звідки ж ви?

— З Яромира.

— І все життя тут… чи приїжджі?

— Тут, всеньке як є.

— А куди йдете?

— Трави хочу накосити для корівки…

Йому за сімдесят.

Дивина, думав я, який нещасний дід: ніде не був далі свого містечка, нічого не бачив. А може, й щасливий по-своєму?.. Хтозна.

І все ж дивно, що старий жодного разу не навістив Кулябівку. Хоча б так, з цікавості. Втім, трапляються на світі ще дивніші речі. Навесні ми впорядковували квітник у дворі робітничого гуртожитку. Кастелянша розповідала: якось з дівчатами висипала жужелицю на тротуар, щоб не слизько було ходити. Вибігає дама з порожнім вазоном: «Дайте землі, дівчата». — «Нема», — кажемо. «А то ж що розкидаєте?» — «Ну, беріть», — посміхнулися. Дама бере, кидає у вазон, а жужелиця аж торохтить.

Виходить, є люди, які й землі не бачили, яка вона, Хоча все життя по ній ходять.

…Поля, поля. Жита наливаються. Жайвір виспівує. Настрій сягає обріїв, воля розростається до безмежжя…

Межівник, криниця, крайня хата.

Кулябівка.

Моє завдання — з’ясувати у кулябівському колгоспі, як справи з кролівництвом.

Зоотехнік колгоспу — огрядний, лисуватий чоловік з лукавим поглядом — узяв папірець, в котрому написано, що мені, Юрію Андрійовичу Білокрилу, доручається організація матеріалів до газети «Колос». О, як я хотів мати справжнє посвідчення, з твердими червоними палітурками, з золотим тисненням «Преса». Практикантам таких не видавали. Зоотехнік старанно й уважно вивчав мандат. Потім, глипнувши на мене й побачивши, який я худий та немічний, чвиркнув крізь зуби й запросив до кабінету. Побалакали. Після кожного слова зоотехнік поштиво вставляв: «Товаришу редактор».

Я вдавав, що не помічаю глузування. Атакував з ходу:

— А у вас є кролі?

— Дома чи в колгоспі?

— Звісно, в колгоспі. Дома, либонь, і жінка у вас є? — кажу.

— Ні, жінки нема. Є, та саме поїхала у відпустку.

— А кролі?

— Кролі відпусток не беруть.

Відкинувшись на бильце стільця, він задоволено кпив з мене.

— Жарти м’яса не дадуть, — нагадав я.

— Ми почали робити клітки… Замовили в архітектурному управлінні креслення… Знаєте, це діло ми ставимо масштабно, на промислову, індустріальну основу, — зоотехнік молов, що на думку спадало.

— А як з кролями?

— А що з кролями, товаришу редактор? Нічого.

— Значить, так і запишемо, — кажу, — нічого…

— Та ні, ви неправильно зрозуміли. Ходімо, я покажу вам, товаришу редактор, клітки. Клітки в нас — останнє слово техніки. Люкс! Світовий стандарт!..

— Ну, а кролі, кролі у вас є? — терпець у мене уривався.

— Двадцять штук, — випалив зоотехнік. — Австралійської породи… Закупили на виставці у Москві… Щомісяця плодяться. Знаєте, скільки матимемо до осені?..

Виходило, як у народній небилиці: «Ми з тобою йшли?» — «Йшли». — «Кожух знайшли?» — «Знайшли». — «А де ж він?» — «Хто?» — «Кожух». — «Який?» — «Як який? Ми ж тобою йшли?» І так далі.

Зоотехнік був у своєму репертуарі, я — в своєму. Мені нічого не лишалося, як написати фейлетон «Чого нема, того нема».

Хвалив сам відповідальний секретар.

Секретар цей був своєрідний. У нього весь час боліли зуби, та він не виривав їх і не лікував, а тільки лаявся:

— Холера б його взяла.

Життя в нього склалося не дуже добре. У війну потрапив у полон. Це й позначилося на подальшій біографії. По війні тих, хто побував у полоні, вважали мало не зрадниками… Він умів писати, але у великій газеті не міг улаштуватися. Оселився в Яромирі. Вибудував сяку-таку хату. Часи змінилися, його запрошували вже в Одесу, Харків, Полтаву, та він казав:

— Пізно, пізно, холера б його взяла.

Секретаря я трохи побоювався. Але й поважав, бо він робив ділові зауваження:

— Мисліть! — забивав цвяшки в мою ще нерозумну голову. — Не сприймайте все так, як говорять: будуються, робляться… Менше подібних слів. Треба: будують, роблять… Люди це роблять, люди, а не святого лежня бюрократи. Людей і показуйте в матеріалах… У вас є гарна манера: шукати в траві квіти. Тож вибирайте їх, а бур’ян викидайте геть — холера б його взяла!..

…Сидів я в кабінеті «завсектором культиватора» Швиденка. Своє прізвище по телефону він розшифровував на зразок тарсівської диктувальниці офіційних повідомлень:

— Шулим, Вадим, и — широке, Дмитро, енциклопедія, Ніна… Шви-ден-ко…

Телефон не вмовкав. І раз у раз чувся голос Швиденка:

— Торфартель, торфартель?

Або:

— Млин? Як у вас з виконанням плану? Виконуєте? Добре. Хто дзвонив вам? Шулим, Вадим… Що я мелю? Нісенітницю? Яку нісенітницю? То ви, кажуть, мелете чортибатьказна-що! У вас не борошно, а дерть з остюками…

…Коли на курсі підбивали підсумки першої практики, чомусь запало в пам’ять речення з матеріалу Лялі Сімороз: «Свині лежать і незадоволено хрюкають: завтра їх відвезуть на заготівельний пункт…» Ляля, корінна славгородянка, у колгоспі побувала вперше. Може, й свиней бачила вперше. У зоопарку ж їх нема. «Незадоволено хрюкають…» Чи не «хрюкатимуть» і мої спортсмени?

КОНСПЕКТ ДРУГИЙ

Анахтемський відділ! Не дає передиху! Змагання, кроси, турніри, тренування… Союзні, республіканські, обласні й місцеві спортивні новини — мов злива чи обложний дощ, за яким не видно просвітку. Досі мені здавалося: спорт — щось сухе, одноманітне. Ну, біганина, стрілянина, стрибанина… Стільки розгалужень, гілок, судин, по яких пульсує жива, гаряча кров! Не менше, ніж у людському організмі. Спорт — ціла держава зі своєю економікою, політикою, культурою і… навіть мистецтвом.

Важка шапка Мономаха!

Варя поїхала в село. Посмутніло мені, наче хмара найшла на сонце в сонячний день і огорнула тінню природу. Занудився я.

Перед відрядженням у нас відбулася така розмова:

— Юрію, тобі хочеться додому?

— А тобі?

— Дуже.

— А ще чого тобі дуже хочеться — заміж?

— Ні, — заперечила Варя, але не так уже й категорично, як на мій погляд. Недарма сказано: дівчата завжди мають звичку казати «ні» там, де в них рветься з язика «так». Потім замріялась: — Цікаво: ти, Юрку, уявляєш свою майбутню дружину?

— Ні.

— А любитимеш її?

— Через те й візьму «прекрасну незнайомку» за дружину, що любитиму…

— А я з свого чоловіка кепкуватиму.

— Чому?

— Якщо не вмітиме співати.

— Тоді візьми мене за чоловіка: в мене — тенор…

— Не виключено, що саме ти й станеш ним.

— Я?

— Ти.

— Ні, я не хочу.

Варя здивовано звела брови. їй не вірилося, що знайшовся дивак, якому вона не подобається.

— Не хочу, — додав, — бо з тобою неможливо буде поруч ходити: задивлятимуться зустрічні чоловіки. А я безтямно ревнуватиму. Як я ревнуватиму! Жах!

— Значить, любитимеш.

— Ревнощі, Варю, отруюють кохання. Давно відомо.

— А що ж то за кохання без ревнощів?

— І то правда…

Про Варю багато хто мріє. Свої вірші їй присвячував навіть Марко Катринпоясок. Прізвище Маркове — Лопух, та він ще на першому курсі постійно розповідав: у нього в Кременчуці є дівчина Катря, Катря Поясок. І строчив їй віршовані листи на зразок того, якого писала Тетяна Євгенію Онєгіну: «Я вас люблю…» і таке інше. Поступово Марко став забувати Катрю. Вже Варі присвячував свої поезії. А його все дно називають — Катринпоясок. До Варі залицялися і наші хлопці, і чужі, з інших факультетів. Вона ж, повторюю, за Віталієм Гайдуком сохне. Іноді стає шкода дівчину. А чим зарадиш?

Варя поїхала у відрядження. І відчуваю, що чогось не вистачає. Зжилися з нею, здружилися.

«Не виключено, що саме ти…»

Що вона мала на увазі?

Зранку опрацьовував кореспонденції. Принесли шпальти. Мій огляд листів іде.

Наша редакція коридором з’єднана з обкомом комсомолу. Сьогодні там видавали комсомольські путівки в Караганду.

Чи не написати про це?

Редактор схвалив ідею:

— Пишіть.

Підготував репортаж «Неспокійні серця». Поніс до завідуючого відділом комсомольського життя. Той прочитав і каже:

— Шукайте інший заголовок.

Я, не відходячи від столу:

— «Ось вони, романтики!»

— Не годиться.

— Тоді просто: «Романтики».

— Не годиться, — він закреслив перший варіант і вивів: «У Караганду, на будівництво нового заводу».

Я:

— Краще вже: «У Караганду, на будову».

Так і пустили в світ.

Увечері повернулася Варя.

Сидимо над Інгулом. Варя перечитує «Дванадцять стільців», а я пишу щоденник. Згадую: цієї весни якийсь студент в університетській бібліотеці написав у розписці-вимозі: «Остап Бендер. Вибране». Сказав про це Варі.

Вона:

— Це як в тому анекдоті: «За чим черга?» — «За Стендалем». — «А він дорожчий від штапелю?»

Гарно ввечері на Інгулі. Над західною кручею висить знесилене сонце. Куди не глянеш — човни, човни… На тлі сріблястої води і сріблясто-блакитного неба вони так гарно вимальовуються!.. А далі, аж в імлі, маячить вітрило. Тихо. Тільки чути, як край берега хлюпає хвиля…

Вже ні про що не хочеться думати, а просто сидіти й дивитись на млосну ріку.

Варя відкладає книжку. Краса Інгулу, мабуть, розворушила дівочу душу.

— Я хоча й з інтелігентної сім’ї (батьки мої службовці, тато — фінансист, мати — фельдшер), та нас із сестрою не розбещували дома, виховували суворими, майже дідівськими методами. Ні Песталоцці, ні Мака-рснка не брали до уваги. Може, не повіриш, але вперше мене мати поцілувала, коли я їхала до Славгорода. Втім, і працею не обтяжувала. Весь клопіт господарський, хатній брали на себе покійні дід та баба, поки були живі. А нас змушували вчитися, втовкмачували в наші непутящі голови старосвітську філософію типу: вченому — світ, а невченому — тьма. Світу, правда, від учення ми не бачили, а тьму — це точно — пізнали. Не підводили очей од підручників! Навіть художню літературу мало читали. І зараз у голові така мішанина… Підручники зубрили, гризли, а життя ж не вкладається в підручники, про нього, про його суперечності, штормистий норов батьки боялися казати правду. До всього ми доростали самі.

У школі один хлопець написав мені листа. Вже не пам’ятаю змісту, пам’ятаю лише: був він романтичний, з цитатами з пісень та віршів, де йшлося про високі людські почуття, кохання, дружбу… І на серці якось по-іншому стало — святково, небуденно. Я чи злякалась, чи зраділа… Коротше кажучи, розхвилювалась. І розхвилювалась уже не по-дитячому, по-дівочому… Іду, а на деревах іній — ясний, сліпучо-білий. І чому я не бачила його, коли йшла до школи? Дивно мені… А іній блищить, а сніги сяють… На простір рветься пісня. Поріг переступаю і:

«Здрастуйте вам!»

Домашні дивляться здивовано: що це зі мною?

«П’ятірку одержала?»

«Ні… Листа», — показую матері.

Прочитала мати і каже:

«Це добре, дочко, що такі гарні листи одержуєш. Я нічого не маю проти, але знай: головне — школа. Думати мусиш лише про уроки. Тобі написали цього листа знаєш чому? Бо ти відмінниця, старанна учениця. А якби вчилася на трійки, на двійки — хто б написав?»

Матері довго вважають своїх дочок маленькими дітьми.

Батько мій — тихий такий, скромний чоловік. Ніколи не кричав, не сварився.

Запам’яталося… Приїхав у відпустку: тоді він вчився на якихось тривалих курсах. Ми з сестрою — вона старша — бігаємо по хаті, бавимося… А він сидить на ліжку, розмовляє з сусідами. Мати біля нього схвильована, щаслива…

Підходжу:

«Мамо».

«Чого, доцю?»

«І я хочу сісти біля тата».

Він погладив мене по голові й далі розмовляє. Потім узяв чашку, зачерпнув води з відра, напився. Я схопила прожогом ту чашку і теж почала пити — тим же краєчком, яким він торкався губ…

Батько погостював і поїхав. Беру його черевики, ношу в руках по хаті. І так мені любо, мило!..

Як це було недавно і як — давно!

…Сонце світило в обличчя Варі, і в її волошкових очах я наче бачив той іній, який уперше помітила вона в хвилину дівочого пробудження. Уявляв її дівчинкою — була, либонь, справді схожа на волошку, особливо коли Носила блакитні стрічки, блакитні сукні, а доокруж зеленіли трави, наче жита, а довкола половіло літо… І ще здогадувався — вона згадує не тільки своє село Рутнівку під Полтавою, батьків, сестру, а й думає про Кривий Ріг, де зараз на практиці Віталій Гайдук.

Од Віталія лист, відповідь на мій, якого я надіслав кілька днів тому. Пише, що на криворізьку землю тільки-но прибув. А до того зі своїм тезком Віталієм Холодом їздив у своє село Розквітне. «Жирку нагуляли, у футбол пограли». Тепер вивчає рідні краї Холода.

Лист закінчувався так:

«Ти тепер султан турецький? Маєш гарем? — натяк на Варю, Олю та хазяйчиних дочок, про яких я писав йому в своєму посланні. — Нажимай на харчі. Варю не ображай, бо Гальопа після повернення в Славгород поставить про це питання руба на загальних зборах. А плавати її навчи, як є можливість. Хай плаває. Щоб на сесії не втопилася».

Я передав Варі вітання, вона гірко посміхнулась:

— А мені не написав…

— Скажи, Варю, — спитав я, — ти давно його любиш?

— З першого курсу.

— Ну?

— Так.

— Давно, — погодився я.

Похапцем занотовую те, що Варя мені розповідала. Спогади з курсу першого і другого.

На консультації з античної літератури викладач заінтригував її «Дафнісом і Хлоєю» Лонга. «Любов не зап’єш, не заїси, замовленнями від неї не врятуватися…» Це зовсім не те, подумала вона, що підносили нам про любов у школі. А від десятого класу до університету — десь лише півроку відстані. Лише півроку! А між цією відстанню — вже два різні світи. Там, у школі, за читання цього твору, хоча він написаний ще в третьому столітті нашої ери, могли б і на комсомольські збори витягти, звинуватити мало не в аморальності. А тут рекомендують читати.

Варю це вразило.

Віталій сидів поруч, лагідним і тихим голосом жартував. Обіцяв писати їй додому, коли вона поїде на канікули, і говорив багато-багато ласкавих слів. Ні, він не байдужий до мене, здавалося Варі (вперше вона відчула потяг до нього на шефському концерті в колгоспі, коли він співав пісню «Ой, чий то кінь стоїть»).

А через рік вона вже записала до свого дівочого щоденника приблизно таке:

«Як важко любити. Як стриматись, коли хочеться на весь світ кричати: «Прийди, прийди!»? Як нестерпно ховати руку, коли коханий простягає свою. Як невимовно тривожно дивитися в очі з німим запитанням у зіницях.

О, коли б він знав, що за муки стискають дівоче ерце, яка боротьба точиться між розумом і непокірними почуттями!..

А скільки безсонних ночей, скільки чекань у надії на лагідний, лише мені одній відомий стукіт у двері: стук-стук.

Скільки страждань!

Усі, всі про нього думки.

А він?..

Чому ж він не любить, чому? Я сувора з ним? Ні. Груба? Ні, лише раз сказала неприємне (і мучилась тоді цілу ніч. А на другий день… перший подав руку, сів біля мене і сидів усі лекції, конспектував, уважним був. Мені ж боліла голова, і я мовчала, як мумія). Невесела з ним? Але ж я ніяковію, побачивши його, і замовкаю, тільки-но він заговорить. Що ж, що відштовхує його від мене? Чи я захоплююсь іншими? Ні, від того пам’ятного знайомства-зближення я ні про кого іншого не думала, нікого не чекала з таким нетерпінням, ні за ким не сумувала так… Чого ж вимагає справжня любов? Що їй необхідно? Чого нема в мені? Чим гірша я тих, кого він іноді проводжає додому, з ким танцює? Чому сторониться мене? Чому ніколи не спитає: що робитиму увечері?

Ні, не любить, не любить…»

Вона зробилася чутливою до кожного його поруху, слова, кроку. Приревнувала якось, коли він подав першій руку не їй, а Зіні Весняній. А то ненавмисно штовхнув на диктанті, і вона демонстративно відсунулась. Він узяв за плечі тихо-тихо. Озирнулась — ніжно усміхнувся. Було щось жагучо-таємниче в його погляді. Як завжди, не витримала. Запитав, чому вона відвела очі. Що могла відповісти? Любов! Перша, справжня, сліпа. Готовність самопожертви заради коханого, постійні думки про нього, тривоги, чекання, просвіти надій і радості, рідкі несміливі поцілунки, наївне бажання бути незалежною, гордою, коли ти вже давно і повністю належиш комусь… Сила любові взаємної невизначена. Але ще сильніша любов нерозділена! Оте бажання бути кращим, ніж ти є, в очах коханого, оте прагнення робити йому приємне, любити, любити, любити… Ох, чи можна таке передати словами?.. Невже, думала Варя, він не повторить слів, які переповнювали її серце: хороший, милий, дорогий, єдиний, незрадливий? Навіщо так мучить? Невже не має до неї ні краплі почуття? Навіщо ж омана, неправда? Навіщо так багатозначно поглядає на лекціях? Чому каже гарні слова при зустрічах? Навіщо?..

Ці записи у Вариному щоденнику я прочитав випадково без її дозволу — хай вона пробачить мою цікавість, якщо зможе.

«Справи йдуть на диво чудово.

У неділю ми ходили на танці. Ох, які це були хвилини! Він усе дивився на мене — так ніжно, тепло… Обережно притискав до грудей і знову заглядав у очі. Було хороше, дуже хороше. Що може бути приємніше, як схилитися на плече друга, доторкнутися волоссям до його м’якої щоки, сплести, поєднати його і свої пальці й… мовчати під музику, мовчати…»

«15 грудня — найщасливіший у моєму житті день. Була з Віталієм на іменинах у Колі Охмарбая.

Повертаючись з іменин, він сказав у електричці: «Ти зараз така гарна». А як заходили в гуртожиток, узяв за лікоть і міцно стис. Думала: це прощання. Ступила до кімнати, роздяглась. Раптом хтось стукає. Це він! Зайшов… милий, чудовий, хороший мій Вітя з карими сяючими очима.

Вже не пам’ятаю, що було потім. Тільки нічого поганого, навпаки — все хороше. Він підвів до вікна, узяв за руку, просив, щоб я цілувала його. І гладив волосся, цілував сам мої очі, називав гарною, хорошою, наспівував пісні й вставляв у куплети моє ім’я. О, яка я була щаслива. Я розповідала, як провела літо, а він обійняв, притис до себе. Спитала: «За що?» — «За те, що ти щебечеш…» Мені так сподобалися ці слова. Говорив, що у мене смутні очі і що вони подобаються йому. Обіцяв, що Новий рік зустрічатимемо разом.

Ніколи не відчувала так сильно, що люблю його безтямно і що нікого більше не полюблю такою любов’ю…

Все йде чудово. Але коли ж? Коли я почую заповітне слово?..»

КОНСПЕКТ ТРЕТІЙ

Що буде з Вариною любов’ю, що?

Не знаю. Тільки знаю: Віталій знову написав мені, а їй — ні. В чому ж причина? Може, йому нічим хвалитися?

«За листа дуже вдячний, а за відповідь запізнілу — пробач, — писав він. — Я нездатен навіть на епістолярщину: не маю таланту — хоч умри. Це збагнув лише тут, на практиці. Я мов той неборака, що зодяг ризи, не будучи попом. Я — не ти, Юрку…» Свій практикантський доробок він називає «нулем цілих і сотнею порваних», з гіркотою скаржиться на несприятливі творчі умови.

Загалом Віталій оптиміст. Ми всі так вважаємо. Чи то він лише перед людьми, в колективі — як риба у воді, а на самоті…

Певно, невдачі добре далися взнаки.

Не до Варі йому, не до дівчат.

А в кого їх нема, невдач? Кожній невдачі треба давати здачі. Напишу йому про це.

«Я — не ти…»

Сміхота. Ніби в мене все гладко, ніби моє практикування — дорога, вимощена лаврами.

А на «планьорці» Нонна Землякова, завідуюча відділом культури, сказала: фейлетон Білокрила належало зняти як антихудожній і вульгарний.

Редактор заперечив. Його підтримав також відповідальний секретар: недоліки у фейлетоні є, та в цілому він має право на існування…

Цієї хвилини до кабінету зайшов я. Землякова сиділа до дверей спиною і не бачила мене.

— У нього співають півні! — цим вона, мабуть, хотіла наповал зрізати і автора, і його захисників. — Де ви чули в Південнолиманську півнів?

Я здогадався — мова про мій фейлетон, і відповів:

— У курнику Ксені Андріївни.

Засміялась, адже я живу в ліфтерки, а вона справді тримає курей.

Ходив до Олі на квартиру. Мова зайшла про пам’ять. Я похвалився, що маю спостережливе око.

— А в чому була я зодягнена позавчора? — несподівано спитала Оля.

— У чорному сарафані і картатій блузці.

— Якого кольору картки?

Відповів.

— Молодець. Для журналіста це добра риса…

— Бути молодцем?

Оля засміялась. Зуби в неї рівні, білі, наче намистинки, але дрібні, мов у мишки. Може, й кусючі такі ж?

Тільки я не побоявся їх гострити: забрав у неї мініатюрного оксамитового ведмедика.

— Це мій найдорожчий талісман! — запротестувала, але так, як дівчина, в котрої парубок бере на пам’ять хустину.

Додому повернувся майже щасливим. А Варя ошпарила холодним душем: Оля їй не подобається.

— Чому? — став я на захист. — Дуже гарна дівчина.

— Ти її просто бачиш на занадто світлому тлі, яке, до речі, сам створюєш. Вона примхлива, вередлива. Як ти цього не помічаєш?

Я подумав про Олині зуби. Може, й справді вони кусючі по-своєму? Але з Варею сперечався.

Учора приїхав керівник практики Максим Петрович Прохоренко, бровастий і головастий чоловік. Брови в нього — наче дві очеретяні мітелки. Мабуть, коли він іде проти вітру, вони й ворушаться, як мітелки. Узяв газети з нашими публікаціями, пообіцяв зайти сьогодні.

З’явився о дванадцятій, побалакав з Варею, потім перейшов до мене, іронічно назвав шедевральним фейлетон («Коли б тут була Землякова, вона б зраділа», — майнуло в голові), однак «У Караганду, на будову» похвалив.

— Відмінно, — сказав і замовк, настовбурчивши, наче роги, свої густі розлогі брови.

Тенькнуло серце. Він же нарисовець. Як оцінить нарис про спортсменів-байдарників? Це, здається, найкращий мій здобуток на сьогоднішній день.

Наблизився до столу. Я схопився на рівні.

— Та ви сидіть, сидіть, — махнув він рукою. — Я не збираюся вас екзаменувати. Сікти лозинами — теж, — зірко глянув у мої сполохані очі і, зрозумівши німе запитання, перестрибнув одразу до очікуваного вироку: — Ви писатимете. Видно вже зараз…

Це було найголовніше. І подальші слова критичних зауважень вже падали, наче краплі дощу на парасольку — глухо барабанили об тугий брезент, але не дошкуляли. І ловив я лише ті, що могли знадобитися в майбутньому: про неприпустимість нарочистості, про деталі, що не повинні муляти око, про хитрощі сюжету, про добір фактів — боже боронь (він так і сказав: боже боронь) нанизувати їх, мов намистини, на шворку…

Критика його вже звучала як музика.

Прохоренко… Як же мені кортіло висловити йому свою учнівську вдячність, свою шану і повагу до його таланту. Більше того, я дивився на нього, як на людину, що воскресла з богеми, зуміла порвати з минулим, рішуче відцуралася і від «зеленого змія» і від друзів, що, пустившись берега, і його мало не втопили в триклятому Зіллі. Вже другий рік він і краплі не бере в рот. А раніше… Раніше вважався далеко не рядовим завсідником славгородських погребків.

А познайомився я з Прохоренком на першому курсі. І досить цікаво. Приймав він у нас залік. Поставив запитання — і до мене:

— Та-а-ак… Кепські ваші справи, юначе…

Чому кепські? Я ж учив! Ну, хай не знаю практичного життя газети, бо вступив до університету після школи, але ж теорію визубрив!.. Знаю від «а» до «я». Похололо на серці. Це ж перший залік у житті. Що коли не складу? Можуть і з факультету витурити!..

А він гне своєї:

— Таким чином, ви не читали постанови про редактора газети «Красний Север» товариша Задова…

Ця постанова була його «коником». Може, не сама постанова, бо вона суттєва й важлива, а прізвище редактора.

І хоча відповідав я зовсім про інше, він усе ж звів кепкування наді мною до цієї постанови.

— Значить, не знаєте, що утнув товариш Задов?

Бере в руки заліковку, розгортає.

— Стійте! — іронія з його слів одразу злітає. — Білокрил, Білокрил… Це ваш матеріал сьогодні опублікувала вечірня газета?

— Я… подавав, та ще не знаю… не бачив…

— То ви ж молодчина!

Молодчина — це я.

Поставив залік. Правда, зауважив:

— А газети треба читати.

— Журналісти в таких випадках кажуть, що вони самі їх роблять…

— Так, — йому сподобалася моя винахідливість, — але ж ви ще студент. Вам треба читати. Обов’язково!

…Кортіло мені нагадати Максимові Петровичу і про Цей випадок. І передати думку студентів про нього: справжній газетяр. Не кожен викладач має честь удостоїтись такого визнання серед загалу. Кортіло сказати і про його книжку, що вийшла цього року, чим вона мені сподобалась. Та побоявся, аби моє виявлення почуттів не розцінив він як підлабузництво.

День скінчився невдало: Варя потім повідомила не зовсім приємну новину:

— У Олі є хлопець.

— Ну, то й що?! — сказав я байдуже. А все ж через певний час спитав: — Звідки ти знаєш?

— Що?

— Що в Олі…

— А-а-а… Листи одержує «до запитання», ходить на міжміський переговорний пункт… Та й так видно.

Поживу — побачу.

Сиджу в Очакові, «біля самого синього моря»: при їхав у відрядження. Жнива почалися. Мене зняли з спортвідділу і кинули «на прорив» до сільськогосподарського.

На берег набігає голуба хвиля і з шурхотом розкочується по піску… Під її плескіт і звуки акордеона піонери роблять зарядку.

— Раз-два-три… Раз-два-три, — диригує дитячими вправами фізкультурник.

Верчу в пальцях оксамитового ведмедика, а чую голос Варі:

«Ти ж її не любиш. Скажи, що не любиш…»

На тлі моря біліють чайки. Наче дівочі долоні. Наче Олині долоні…

Кидаюсь з розгону в хвилі — над головою іскрами спалахують бризки, вода холодним вогнем обпікає тіло і найперше бажання моє — вискочити назад, на берег але за мить стає тепліше, і вже ні про що не хочеться думати, а тільки — пливти, пливти, пливти…

Мчимо з секретарем райкому комсомолу степом. Мотоцикл, як сполоханий скіфський кінь, несеться несамовито. Стрілка спідометра сягає стокілометрової позначки.

Вилітаємо за село Куцуруб. З півдня воно омивається водами Південнобузького лиману, а з півночі — морем хлібів. їх тут справді море — ні кінця ні краю. А над ними — небо. Високе, широке, синє, як на картинах давніх живописців.

Замовкає шум мотора. Стою наче в чарівному сні. прислухаючись до гомону колосся, яке видзвонює у нитки сонячного проміння, дивлюсь на свіжозорану ріллю на місці скошеного ячменю, бачу, як блакитною смугою стелиться вдалині лиман…

Десь сюрчить трав’яний коник, пряде срібну основу жайвір.

Ідемо далі.

Праворуч зеленіє лісосмуга, за нею — балка.

Знову розляглися пшениці.

Справжнє хлібне царство, де владарюють праця людини та залізні підпори високовольтних дротів, що навпростець несуть у міста і села в своїх жилах кров віку — електричну енергію.

А колись же тут шуміла ковила, древній вітер розчісував гриви диких коней, що табунами гуляли в необжитих просторах…

Як змінилось лице степу, як змінилися часи!

Немов з-під землі випливає комбайн.

Косять хлопці, зовсім юні. Засмаглі, ставні, пильноокі. Чим не нащадки скіфських пастухів? Обом ще й сорока разом нема.

— Не нудно вам тут? — питаю перше, що спало на думку.

— У степу? — дивуються хлопці, мовляв, хіба можна в степу нудьгувати.

«А наймолодший з них, Скіф… залишився в цій країні. Саме від цього Скіфа, сина Геракла, походять царі скіфів, які й тепер царюють…»

О праотець історії (а мо’, й журналістики), невтомний мандрівниче Геродот! Який доречний ти тут із своїми міфами!..

— Степ нам — що рідний дім. Воля тут!..

Чи не кров скіфів в’яже цих хлопців до Куцурубу, до його земель?

Нашвидкуруч заношу до блокнота заголовок майбутнього репортажу: «У степу під Очаковом». Додаю: «Описати степ, і хлопців, і настрій, що находив на мене, а відтак міг найти й на жниварів, провести паралель з нотатками Геродота». Мимохіть згадую Засупоївку, батька хлібороба, матір… Я — селюк, і степ пробудив у душі щось рідне, близьке мені й знайоме ще з дитинства. Либонь, те, чому важко навіть віднайти назву, але що живе, хвилює, як дух самої землі, на котрій ти народився і до котрої прив’язаний нерозривними узами на весь свій шлях земний. Дай йому лише зачіпку, поштовх — і воно знову прокидається, розцвітає, яким би пилом не було присипане.

…З Очакова до Південнолиманська вернувся попутним автобусом.

— А Білокрил наш — письменник! — проголосила Варя, прийшовши в редакцію.

— Як письменник?

— Його друкує літературний журнал. Правда, Юрку?

Обіцяють дати великий нарис на моральну тему в ближчих номерах…

Стало незручно, але й приємно: начувайтеся, мовляв, практиканти — вони чогось та варті!

Нонна Землякова, дізнавшись, у чому річ, обірвала тиху балачку про реглан-рукав якихось екстрамодних блузок, що надійшли в продаж, і скептично шпигнула:

— Мені теж колись обіцяли, та обіцяного, як відомо, три роки чекають.

— І ви змирились? — наїжачився я.

— З чим?

— З тим, що не друкують?

— А що вдієш: аби в наш час, час комунікацій, кібернетики і атома, пробитися на сторінки солідного республіканського органу, треба мати протекцію чи принаймні міцні лікті, а я — жінка, представниця слабкої статі…

Вона кокетливо поправила зачіску.

— Може, крім ліктів, потрібне ще щось, приміром, голова? — Я не мав права такого казати жінці, та ще старшій за мене. І все ж випалив.

— Ви теж змиритесь! — В її словах було стільки категоричності, як у чорної ворони, що каркає подорожньому лиху долю.

— Ні! — заперечив я.

— Не кажіть «гоп»…

— А я вже перескочив, перескочив ту межу, на якій зупинилися ви!..

— Браво, браво! — вона зналася на тонкощах дискусій і сварок, вона вміла кусатись ущипливо і разюче, зовні лишаючись мовби врівноваженою і спокійною. Та її видавали очі — з них сипалися презирливо холодні іскри. Як вона ненавиділа мене в ті хвилини!

— Браво казатимуть мені читачі!

Я кляв свою юнацьку нестриманість, але вгамувати її не міг.

І водночас виправдовував себе: а що було б, якби послухав Землякову, розділив теорію слабкодухих — «не тратьте, куме, сили» — і перестав вірити в майбутнє?

Мені таланить: їду у відрядження разом з Олею! Вона від своєї газети, я від своєї.

Ідемо у Василинівський район.

Аж не віриться, що це — південь. Тополі, клени, акації… Річка з лепехою, в очеретах болота… Південь мені чомусь уявлявся мало не пустелею — піски, рівнина, безлісся… А тут гаї, балки, лісосмуги. Зблиснуть за вікнами автобуса озерце, ставок… Білі чепурні будинки ховаються в тіні садків.

Оазиси — не села.

І ось ми вже йдемо Василинівкою.

Василинівка — рідне гніздів’я нашого однокурсника Валентина Куцибаби, заїкуватого, але доброго, щирого хлопця.

— Завітаймо в гості до його матері? — пропонує Оля.

— Минати хату друга — безглуздя!

— Злочин!

— А зайти — наказ Валентина!

— Його воля!..

Тетяна Василівна — Валентинова мати — ще молода жінка, трохи схожа на Валентина, — не знала, де нас посадити: зраділа, мов рідним дітям.

— Сходіть у садок, а я вам тим часом вечерю зрихтую, гості дорогі…

Сонце зайшло. У садку м’яка прохолода і вологі пахощі квітів.

— Ой, чуєш? — спинилася Оля.

— Матіоли! — вигукуємо майже водночас.

Криниця, поруч — квітник: матіоли, чорнобривці, м’ята… Та матіоли пахнуть найдужче.

Спустилися городом до берега. Очерет принишк у вечірній мовчанці. Десь чиргикає очеретянка, кумкають жаби, сюрчать трав’яні коники…

Пригадалась знову Засупоївка, домівка. І рідна мати, рідні береги…

За вечерею Тетяна Василівна, по-материнськи підперши рукою щоку, сиділа край столу, розпитувала про нас, а найбільше — про Валентина: як учиться, як живе, чи вийде з нього журналіст…

Коли ж ми залишилися вдвох, вона ніби ненароком поцікавилась:

— А в нього є дівчина? Може, це вона, Оля?..

Я сказав, що є, та не Оля.

— Ой, хоча б він не женився, поки науку скінчить…

Пригадав Варині слова. Того самого бажають її рідні. Цю тему зачепили й ми з Олею, полягавши спати.

Спали у світлиці: я — на кушетці, Оля — на ліжку. Були так близько одне від одного і так далеко.

Довго теревенили про всяку всячину, а найбільше — про життя, про його красу і незбагненність.

Ніч, темінь. Тільки наші голоси літали, наче сполохані птахи: з одної гілки на іншу…

— Знаєш, у житті, як в оцій кімнаті: сутінки, нічого не видно вже за кілька кроків, а людина постійно чогось шукає, хоче розгледіти щось, знайти…

— Шлях…

— Мету…

— Покликання…

— Істину…

— Друзів…

— Надто подругу…

— Друга…

У наших думках, мов молоде вино, бродило непізнане щастя, якого ми жадали, прагли, у яке вірили. Ми снили ним, не знаючи, яке воно, в чому, коли і в подобі чого чи кого прийде…

Засиналося солодко і тривожно. Ми наче й не спали зовсім. Здавалося, я й уві сні розмовляв з Олею. І такі гарні-прегарні казав слова, яких насправді ніколи не міг сказати.

Уранці, снідаючи, я ненароком розлив молоко. І куди? Прямісінько собі на штани! Білі модні штани. Що робити?

Оля реготала:

— Підеш у контору в трусах.

— Кореспондент і без штанів. Де це бачено? — жартував і я, та було далебі не до жартів: варто вийти за ворота, як мої «білокрилі», кажучи Олиними словами, холоші припадуть південною пилюгою і стануть рябі, мов з козлячої шкури…

Трапляються й такі проблеми.

Виручила Тетяна Василівна — знайшла старі Валентинові «техаси». Приміряв — підійшли.

— Тепер я турок — не козак, — згадав арію Карася. — А що старі — не біда: всі хіппі в таких хверцюють.

Можна рушати в путь!

Біля одного подвір’я нас гукнув сивобородий дід — стояв на воротях, мов старець-пророк.

— Зайдіть, дітки, яблук покуштуйте. Бачите, скільки!..

Яблук у саду — мов листя: і на землі, й на яблунях…

— Які є люди хороші, — мовила Оля.

Людська доброта очищає душі. Нам стало світло й легко.

Йшли ми понад річкою, по крутому, порослому травою і кущами берегу. Унизу, в очеретах, блищала вода, а ген далі біліло хатами й зеленіло городами та садками село.

Ішли безтурботні, молоді.

І не хотілося, аби дорога кінчалася, аби в поезію ранку вривався прозовий клопітливий будень…

У контору колгоспу нагодився представник райкому партії. Оля поїхала з ним до першої бригади, а я разом з комсомольським секретарем «комсомольским транспортом» — мотоциклом — узяв курс на поля.

Об’їздили кілометрів з тридцять. Зайшли в Капустянській балці на пасіку. Пасічник, чимось схожий на того діда, що пригощав яблуками (я давно помітив — люди одної місцевості подібні між собою не лише говіркою, а й зростом, кольором волосся, рисами обличчя, вдачі), і його помічниця — густо обцілована веснянками дівчина — пригостили медом. Обідали під трьома тополями, за якими відразу починалося поле.

«Написати б про пасічника», — подумалось блаженно.

Та ба! Для цього мало пообідати з ним. А часу катма. І коли він буде? Може, як скінчу університет? Швидше б!

У першій бригаді Олю я не застав, хоча ми й домовились про зустріч. Запізнився — і вона, мабуть, не чекаючи, пурхнула на Василинівку. Вона моторна, тямовита і темпераментна дівчина. Такою і має бути газетярка!

З бригади пішла навантажена зерном машина. Заліз у кузов і слідом за вітром подався шукати Олю.

Найімовірніші координати — районна газета. Зайшов — Олі нема. Подзвонив у контору колгоспу. Є! Сказав, що чекатиму біля елеватора.

Сиджу, чекаю — ні слуху ні духу.

Що таке?..

Я — до Тетяни Василівни. Оля не приходила. Подзвонив ще раз у колгосп. Відповіли — поїхала вже. Куди? Невідомо.

По радіо передають пісню «їхав козак за Дунай». Дивлюсь у вікно крізь прозору фіранку. Хмарно. Вітер розходився… Олі нема. Сумно…

Турбується також Тетяна Василівна:

— Може, не дай святий, в дорозі що трапилось?

Очевидно, Оля поїде на Південнолиманськ з Вознесенська, думав я, прощаючись з Валентиновою матір’ю.

Приїхав у Південнолиманськ — Олі ніхто не бачив, не зустрічав. На квартирі сказали: ще не повернулася.

Занудився ще дужче. Таке враження, наче мене обікрали або гірко обдурили.

Завтра од’їжджає Варя — програму практики виконала і більше не хоче лишатися, маршрут — на Кривий Ріг. Уже взяла квиток.

Дивне почуття перед розлукою. Силкуюся збагнути його і не можу…

…Увечері Ксенія Андріївна розповідала про себе. Розповідала Варі, але я лежав у сусідній кімнаті — двері були прочинені — і все чув. Підслуховувати, звісно, чужі розмови негарно. Однак вийшло все ненароком — що поробиш. Вона не знала, що я лежав на канапі за дверима, а я вчасно не дав про себе знати. А тоді вже причаївся й до кінця виконував роль сплячого.

Ксенії Андріївні уже за п’ятдесят. Хвилясте волосся, колись темне, посріблилося зрідка павутинням сивини. Симпатичні ямочки на щоках. Прямий ніс, сірі, вже трохи вицвілі очі. Та ще палахкотять, як світло великої зорі на вечірньому небі. А які ці очі були у вісімнадцять років!

— Оце мій чоловік, — розгорнула Ксенія Андріївна сімейний альбом і показала на військового. — Загинув на фронті. Залишилась я сама… Цілі роки прожила, ні на кого й голови не піднімаючи. Все для дітей — Галі та Люди — старалася. Одержувала майже копійки, а дочок же треба і взути, і одягти, і нагодувати… Свято настане — лежу, а руки судомить, а руки сіпає від болю: перед святом білила, прала, прасувала… І все в чужих людей. І все заради дітей, щоб не відчували нестатків… А тепер дорослі. Вже на своєму хлібі… Діти — велика мука. Дітей кохати, казала одна баба, що каміння ковтати. Але вони і велика втіха. Як би я жила, коли б не діти? Чоловіка я не любила. Може, тому й радості не відчувала. Жила як жилося, слідом за течією. Почалася війна. Пішов він на фронт і не повернувся. Думаю іноді: якби його любила, може, це й допомогло б врятувати його, а так… Чи не занадто тяжкий гріх беру на душу? Не знаю. Тільки часом так здається… По війні — вдова я. Діти в мене, сироти. Усе їм віддаю, живу тільки заради них, тільки ними. Минає рік, минає другий, третій… А на чотирнадцятий… Працювала я кур’єром у «Південному Бузі». А в них, у бужан, шоферував Федір Домащук. Ходив завжди брудний, зачуханий, за собою не стежив. Мабуть, у нього щось негараздилось у житті. На цього ніхто не звертав уваги. Невдовзі його покинула дружина, і він зовсім опустив крила. Жаліла його. У думках обігрівала, підбадьорювала. А він наче відчув це… Почалися наші зустрічі. Я обперу його, нагодую, костюм випрасую. Став він на людину схожий: чистий, охайний, поголений. Мовби й не шофер, а інтелігент, газетяр, абощо. І ніби тільки тоді помітила я: вродливий бісів Федір, дужий, ставний. Можна б нову сім’ю будувати. Так у мене ж діти!.. Прийде він, а Галя дивиться на нього, дивиться. Нічого не каже, а просто дивиться… І від того наївно-настороженого погляду дитячого аж моторошно робиться… Далі зустрічалися під козацьким сонцем — таємно. Підкотить Федір легковиком, очікує. Які то були солодкі хвилини! Присплю дітей і — до нього, в машину. Ніч нікому нічого не скаже й не покаже. Я полюбила його. Минуло два роки — моя друга молодість. Ми все ж вирішили побратися. Галя в сльози: «Мамо, не треба. Прошу тебе, мамо!..»

…Зараз пригадую, що розповідала Ксеня Андріївна, і думаю: це ж тема… Тема для оповідання.

«Варю! Хороша, мила Варю!

Що ти сохнеш за ним? Що побиваєшся? А знаєш, що він сказав про тебе? «Потрібна вона мені, як п’яте колесо до воза». Та хіба сама не бачиш: він тільки дурить тебе, а сам сьогодні з одною, завтра з другою. І в Ленінграді в нього є. Ти знаєш: Алла. Вона приїздила відпочивати на літо в його село. Там вони й познайомились. Тепер листуються. Плюнь на нього, мила Варю. Не тільки світу, що в вікні. Та і який то світ побачиш з ним? Завжди тягатиметься за спідницями, а ти лише вроду свою зсушиш та долю загубиш. Твій друг».

Такого анонімного листа одержала Варя перед поїздкою до Кривого Рога. Настрій у неї кепський.

Втішав її, як міг. Казав, що це хтось навмисне намагається посварити її з Віталієм. Пригадую, що навесні виникла така ідея в хлопців: пожартувати. Хто ж був Ще при тій розмові? Ага, Бабашкін, Гальопа, я і Цап-Цапенко… Бабашкін розповів пригоду з анонімкою: від імені якоїсь студентки хлопці написали молодому викладачеві листа. Викладач повірив і… одружився на тій студентці. «Давайте й ми так… Щось у нас весілля ще не було…»

Ця витівка дуже тішила Гальопу.

Невже він?

…Увечері довго гуляв з Олею. Бурхав у верховітті дерев вітер, шумів таємниче листом… Живі імпульси перебігали з крони на крону, наче якась невидима істота стежила за нами, хотіла знати, як ми поводитимемось, про що говоритимемо.

Оля розповідала про своє шкільне кохання — наївне, як і в кожного, скороминуще, але пам’ятне. її хлопець — капловухий і кирпатий — написав цілий альбом ліричних пісень, розмалював його, а той альбом потрапив до вчительки. Скандал був на всю школу!

Цікаво: чи пам’ятатиме коли-небудь Оля оцей вечір, листяний шелест, мою несміливість?.. Чи потрібен був я їй, коли вона розповідала про себе, чи вона просто хотіла вибалакатись? А я чи хтось інший був би на моєму місці — то несуттєво?..

Довго не спав.

А вранці Ксеня Андріївна:

— Облиш про них думати, Юрію. Хай їм грець!

— Кому?

— Дівчатам.

— Звідки ви дізналися, що я про них думаю?

— Хто не був молодий, той не був дурний. А в мене вже коси побіліли.

Радила вона мені, я — Варі. Та одне діло — радити, й зовсім інше — самому опинитися в біді кохання.

День збіг у метушливих турботах, хоча майже нічого суттєвого, крім звіту про практику, не зробив. Отже, я мав повне право повторити слова древніх «Amici, diem, perdidi» — друзі, я втратив день.

Відбулась редакційна «летучка». Хвалили мої репортажі «У степу під Очаковом» і «Там, де три тополі». Останній я написав після поїздки з Олею. І від нього, як сказав оглядач, віяло закоханістю автора в описаних людей. А я подумав: не так у людей, як в Олю.

Завтра ми прощаємося з Південнолиманськом.

Сиджу в парку, чекаю Олю.

За Інгулом сідає сонце. Рожевіє, ніби розмите аквареллю, небо, золотяться краї купчастих хмар. Гасають ластівки. Повітря темніє, наче олово.

Сутеніє…

КОНСПЕКТ ЧЕТВЕРТИЙ

Я вдома, у Засупоївці. До села під’їжджав гарбою. Ішов пішки від станції, а в полі зустрів колгоспного фуражира, що віз на ферму сіно.

— Студент? — почав він розмову, наче не знав, де я вчуся. У селі ж кожен — як на долоні.

— Студент, — кажу.

— І ким же ти станеш, студент, коли вивчишся?

— Газетярем.

— Себто як: газети розноситимеш? Навіщо ж учитись? Лазар Берковець он зовсім дурний, а розносить. Там великого ума не треба. Аби не пив, щоб не розгубив у дорозі.

Фуражир засміявся.

— Лазар — листоноша, а не газетяр. Я вчуся не для того…

— А для чого?

— Щоб робити газети, писати в них…

— Ну, роби, роби. Буде що курити, бо з папером тепер сутужно. Да, а ти знаєш, яка різниця між районною і обласною газетами, студент?

— То — районна, а то обласна…

— От і не знаєш, — зрадів фуражир, що загнав мене на слизьке. — Та рветься вздовж, а та — впоперек… Хи-хи…

«Тепер усі грамотні, всі газети читають», — сказав би на моєму місці Грицько Розбишака. Я ж мовчав, не звертаючи особливої уваги на глузливий тон фуражира. Я думав про домівку…

Ось і знайомий поворот, село! Рідна вулиця, рідна хата.

Мати вибігла назустріч:

— Ой, сину, який ти худий!..

Домівка. Як добре, що ти є. І як хороше хоч зрідка навідуватись до тебе.

ЛИСТ ДО ОЛІ

«Привіт тобі з Засупоївки. Не була ніколи в Засупоївці? Тоді ти не знаєш, що це таке! Це тобі не Сви-нівка — Варя казала, що є таке село біля її Рутнівки — і навіть не… Ні, про твоє рідне гніздо нічого лихого не казатиму, бо теж не бував у ньому, і ще, чого доброго, ображу твій місцевий патріотизм.

Що роблю дома?

Ходжу в колгоспний сад, дещо пишу, допомагаю матері по господарству і водночас досхочу тішуся чарами природи. Надто ввечері. Ти знаєш, які вечори в селі? Мабуть, знаєш… Люблю їх, з вербами і тополями, з місяцем, що як діжа посеред неба, з дівочими співами, що линуть з-за греблі, і… з самими дівчатами. Шкода тільки, що серед них нема тої, яка зробила б вечори ще чарівнішими, ще милішими.

Де ж вона та, що краща і місяця, і зір, і тополь?..

Знаю, та…

Новини такі.

У Славгороді бачив Лебедя: оженився і має направляти весільний поїзд в Олександрію. Казав, сповістить телеграмою, щоб їхав до нього бояринувати.

Може, поїдемо, га?

Чув про турне Розбишаки по «південних губерніях». Кажуть, вирушив у мандри без копійки в кишені. От Розбишака! Хвалю за хватку.

Нарис мій таки пішов у журналі. Уже вичитав гранки. Я майже на небі. Може, ще не на сьомому, але вже там! Отже, коли стрінеш де Землякову, передай їй полум’яний фізкультпривіт!»

ЛИСТ ВІД ОЛІ

«Юрію! Я неймовірно розледащіла. Не можу навіть узяти в руки перо — часом таке жадане й необхідне. Домашнє тепло діє просто колисково. Правда, я іноді змушую себе піти на річку, попляжувати, почитати, зайнятися дрібними справами, але не більше… Не відвідую і танцмайданчика, хоч він перед нашими вікнами, як кажуть, під боком.

Тільки ввечері, коли місяць виходить парубкувати, я простую під наші верби. Ти любиш свої. Але коли б ти бачив наші! Які вони розкішні! Уявити не можеш. Ні, уявити, звичайно, можеш, а відчути оте незвичайне, що випромінюють вони в літню ніч, відчути дівочим серцем їхню казковість, мабуть, хлопцям не дано.

Та що я про місяць? Ти ж написав, що в Засупоївці він також є.

Юрію! Угостити б тебе білим наливом, га? У нас він такий апетитний. Мій батько — заповзятий садівник. І моя яблунька є, сама посадила. Цього року вродило двоє яблук. Здоровецькі!.. Одне зберігаю ще на гілці. Хочеш, привезу тобі?

Мені не поталанило: в такий благодатний літній час поклала в ліжко ангіна. Ангіна — це, знаєш, не зовсім приємна річ, коротше, не гладіолуси, які так чарівно зацвіли на грядках.

Вже, правда, одужала. Та надворі «хвороба»: останні дні порядкує дощ. То зливою періщить, то бавить буйними краплями при ясному сонці. А тут ще й твоя листівка з дітьми, що тікають від грози. Гроза і дощ. Хіба теперішні діти (в наш вік!) так ганебно бігли б од грози? Вони б швидше толочили калюжі, як толочила я малючкою. Мені й зараз інколи кортить вибігти на шлях під дощ і похлюпатись у воді, але ж я мушу бундючити з себе серйозну дівчину, дівчину на виданні, щоб женихів не розлякати…

Як трохи проясниться, піду по гриби. Це — теж навіяння твоєї листівки, бо з кошика в дівчини виглядають гриби. Ох, і люблю їх збирати!

І ліс люблю. Наші ліси такі гарні, такі красиві, яких нема ніде в світі. Повір!

А ти, знацця, нарисуєш. Ой, дивись, а то донарисуєшся: видаси одну книжку, другу… А як же районна газета, для котрої тебе готує Овсій Овсійович Нудненький?

Згадала про книжку і позаздрила тобі. Ти й не думаєш про неї, а таки видаш. А я… Яка була б я щаслива, аби змогла здійснити свою мрію. Знаєш, я ще в школі писала вірші, оповідання. Мені казали: будеш письменницею. Я вірила. А тепер сумніваюся навіть у своїх журналістських здібностях: чи маю їх?

Нова тема, якою ти запалився, це вже справді для оповідання. Матеріалу негусто, але коли він хвилює, не відкладай: коваль клепле, поки тепле. Власне, ти ще в Південнолиманську про це говорив — забув? Ксеня Андріївна… Хороша вона жінка. Намагаюся уявити її в ту далеку пору: половина життя за плечима і раптом… сонячний удар (пам’ятаєш Буніна?). Не будь, звісно, епігоном. Пиши по-своєму. Про кохання ти маєш сказати, як не міг сказати навіть Ромео Джульєтті.

Ой, Юрію, будуть з тебе люди. Не знаю, чи спатимеш ти спокійно. Адже муки, муки, муки творчості не Дають тобі жити вже зараз. А втім, це ж щастя! Можна лише позаздрити тобі. Я й заздрю. Тільки не заздрістю Землякової — хай їй легенько тикнеться, а білою, пісенною.

Які в мене почуття?

Якісь роздвоєні, непевні.

О! Сонце виглянуло. Ура! Треба набратися його якнайбільше. Запастись теплом. Так хочеться мати його, І не лише для себе… На жаль, ще надто мало його і в нас і в ближніх наших.

Сонце.

А тут ще й концерт ліричний по радіо… Боюсь продовжувати в цьому дусі, а тому й кінчаю листа».

Уранці вийшов у сад. Хмарно. Під коп’ячком, на золотистих, як шовк, кулях, солодко спить собака.

Підходжу до грушки. Нагинаю рясну гіллячку. З неї прозорі краплі — крап, крап… І груші росою покриті. Зриваю одну, протираю долонею, надкушую — так смачно хрумтить на зубах…

Вигулилось сонце. І засріблилась зелень, заграла барвами кришталева роса…

Кучерявиться яблуня. Гілля стелиться аж до землі й переплутується з картоплинням. Яблука червоніють, наче соромливі дівчата…

Яблука червоні, яблука доспілі,

Ми з тобою йдемо стежкою в саду.

Рядки Рильського самі собою спливають.

Пахне гарбузинням, квітами.

Біля криниці темно-рожева жоржина палає, як пожежа, а любисток уже почав присихати.

Тихо шелестить вітер — якось особливо, передосінньо…

Десь далеко, здається, біля греблі, співає в когось у дворі півень. І ще далі чути…

Дивно, гарно, радісно на душі.

«Боюся продовжувати в цьому дусі».

Це щось та значить!

І чи випадково ми обоє серед літа захворіли ангіною? Ні, мабуть, є тут загадка якась. Це не простий збіг обставин, не простий.

Думки — тривожні і ласкаві — лоскочуть надію.

А в гарбузинні бджоли гудуть. Над картоплинням тремтять, літаючи, метелики. Цвітуть соняшники. На одному вже зачепилась павутинка. Невже бабине літо? Рано ж… Це наче сивина в косах молодої жінки.

Ще один день вдома.

Тепле передосіннє проміння, немов ласки старої матері: не гарячі, а ніжні, благословенно приємні.

Уже й лист жовтіє на кленах.

А на соняхи причепилось ще кілька ниток.

Так, бабине літо.

Дивлюсь у небо — може, воно пропливе і там? Ні, небо високе, синє й чисте.

У дитинстві мене дуже хвилював політ бабиного літа.

Стоїш, було, на подвір’ї і дивишся у височінь, а там маленькі клубочки з довгими білими нитками пропливають, їм пестить сонячне проміння. І самому хочеться піднятися вгору, бути серед тої тихої краси, серед казкового плину, розсотатись на безліч срібних павутинок і пливти, пливти…

Пам’ятаю, дивився на голубий світ дитячими очима, а в душі щось хвилювалось, клекотало… Я, очевидно, радів, що живу серед світлих просторів дня, що бачу в небі сонце — мені дуже кортіло його дістати руками. Сидів з батьком на призьбі хати і казав:

— Ото якби сонечко впало. Туди, на дорогу. Я побіг би і взяв його — золоте кружальце. Золоте дзеркальце.

Я ще не знав, що те кружальце, те люстерко у багато разів більше за землю. Мені доконче бажалось його мати і тримати в руках.

Батько, добра, мудра і лагідна людина, тільки мрійливо усміхався.

Ближче тулився до нього, слухав його ласкавий голос, і було мені хороше-хороше…

Батько…

Я зірвав кілька чорнобривців, а в берегах ще виламав пучок недозрілої калини і відніс на його могилу.

Допомагаю матері збирати город. Прислуховуюсь до мови. Мати моя ледве вміє розписатись, малограмотна, а як говорить!

— Казав циган: одне літо обміняв би на чотири зими…

Вона любить літо. Бо зимою їй справді сутужно, мов циганам: занесе снігами хату, закидає подвір’я, а палива — як кіт наплакав. А треба ж обігріти оселю, треба й стежки прокидати, дати порядок сякому-такому хазяйству…

Зараз мати ласкава, тиха й урочиста. Розумію: син-бо їй помагає.

— День який гарний, — кажу.

— А гарний, бо ще ряден не крали.

— Яких ряден? — дивуюся.

— Та то старе згадалось. Про сусіда нашого, Павла, хай йому легко лежати.

— Розкажіть.

— Поїхав колись Павло на ярмарок. Узяв рядно — товар на возі прикривати. Приїздить увечері та її журиться: «День дурний був. Весь день рядна крали».— «І в тебе вкрали?» — жінка до нього. «Та в мене аж увечері».

Сміється мати, сміюся і я. Сіли на обніжку спочити.

Мати ще дещо розповідала. Зараз я записував ті бувальщини. Може, колись знадобиться.

Минулої ночі, до самого світанку, скиртував у полі. Було оголошено суботник. Мене, звісно, це не стосувалось, та я теж ходив.

— Добровольців приймаєте?

— Приймаємо. Бери вила — роботи вистачить.

Працювали дружно. Натомився, та задоволений. Яка краса в полі! Запам’яталися повний місяць, що освітлював стерню, скрип гарб у сутінках, зелені відсвіти неба над тополями край села, пахощі соломи і землі, пісні дівочі… А хіба забудеться хміль трудової втоми? Повертався додому, як косар, як молотник, як людина, що зробила щось корисне й потрібне іншим…

Од’їжджаю з дому.

Приходив сусід — Павлів Грицько. Син того Павла, в якого на ярмарку цигани вкрали колись рядно. Він тепер хазяйнує на батьківському дворищі. Працює в колгоспі. Руки в нього чорні, як поле, і в борознах — теж як поле восени. Але людина він душевна і обов’язкова. Обіцяв завтра підвезти до станції.

Я давав Грицьку читати власні вирізки з газет. Давав і журнал з нарисом. Питаю:

— Ну, як?

— А ти можеш написати в газеті правду?

— Я й пишу правду.

— Ось ти писав, що хлопці на якомусь там заводі виконали норму на сто два проценти. У газетах часто можна вичитати: виконали й перевиконали. А хіба ми так говоримо? Еге ж ні? Ти жив у селі, ти мусиш знати… А то: виконали, — перекривив Грицько.

— У нарисі ж я не писав, що «виконали». Як нарис?

— Теж з брехнею.

— Де ж вона?

— Ти хоч і поміняв прізвища, а я таки докумекав, що мова про Василя Закревського, твого шкільного товариша, та Надю Панченко. Чого ти написав, що в Наді не батько, вітчим? Хіба в неї вітчим?..

— Я писав не тільки для одного села, не тільки для тебе, Грицьку. Аби розжалобити читача, чи що, я домислив: Надя, тобто Софія, росла без батька. Щоб читач більшою симпатією пройнявся до неї.

— Е, ні, я з тобою не згоден.

— Чому?

— Ти кажеш: писав не для села, не для мене. А для кого ж?

— Для всіх.

— Ото ж бо й набрехав тому. Для всіх… А ти пиши не для всіх і не про всіх. Пиши, приміром, про мене.

— Може, й напишу колись.

— Ти неправильно зрозумів. Не конкретно про мене, Грицька Павлового, а про таких, як я. Нас багато. Ти думай про мене, про мої руки, про куфайку — і пиши. Пиши, як Шевченко писав. І всі думатимуть, що ти про них пишеш.

— То ж поет… У газеті так не напишеш.

— А ти напиши!

— Для того й учуся, щоб писати. Хоч не так, як Шевченко, але щоб добре, переконливо.

— Учися, учися, Юрію. Тільки не забувай про чорні руки і куфайку.

…Чи скаже ще хтось так влучно про мою роботу, як сказав Грицько?

Трохи боляче від його слів.

КОНСПЕКТ П’ЯТИЙ

Потиск рук, веселі усмішки, обійми… Шумить, вирує студентство.

— Привіт мамі-Одесі!

— Здрастуй, батьку-Ростов!

— Хай живе і пасеться Південнолиманськ! Вітаємось по назвах міст, де проходили практику.

На дівчатах нові плаття, костюми. Ляля Сімороз в оксамитовій спідниці, збоку розріз — засмагле на пля-Жах стегно аж бронзовіє.

— Лялю, ти що, догану хочеш? — допікає її Михась Бриль.

— Любові, любові я хочу, Михасю.

— Ай да Ляля, люкс дявчина! — прицмокує Михась. Його білочуба голова світиться, наче соняшник на городі.

Викотився з-за тополь круглий, опецькуватий і набундючений Володимир Пироженко.

— Гарбузик! Дай я тебе поцьомаю! — кричить на весь бульвар Віталій Гайдук.

— Тосік!

— Мусік!

У багатьох з нас є прізвиська. Не вуличні, а студентські. Варто було Пироженку надрукувати в університетській багатотиражці байку «Гарбуз»,— а сам він хлопець справді кругленький, наче з родини гарбузової,— як його одразу ж прозвали Гарбузом, а Михась Бриль зве його Гарбузиком, оскільки ж вимовляє це слово з білоруським акцентом, виходить — Гарбужік.

Коля Аргат часто співає пісню, завезену з Ухти, звідки він родом:

Та суперник виявився моцним —

Тосік; він мене по сходинах скотив.

Усіх слів не знає. Співає лише два рядки. Ім’я героя пісні розтягує, як міхи гармошки: То-о-о-осік… Аргата не стало на курсі. Народився Тосік. Коля Тосік.

Ну, а Мусія Шапковала вже за аналогією прозвали Мусіком.

Ніхто, звісно, не ображається. Така доля в тих, кого перехрестили.

— Катринпоясок! Як твій мозоль?

У Марка Лопуха з першого курсу сидить на п’яті сухий мозоль. Чим не мастив, що не робив — не помага. А педикюр робити боїться.

Є в нас, правда, й власні, справжні прізвища, які не потребують коментарів — Лебідь, Рак, Цап-Цапенко, Гальопа.

Часто, коли викладач робить перекличку, буває так. Заглядає він у журнал і читає:

— Лебідь?

— Я.

— Рак?

— Я.

— Невже буде Щука? — дивується викладач.

— Ні,— кричимо хором. — Щуки не буде, буде Цап…

Справді, через кілька прізвищ він читає:

— Цап-Цапенко…

І про Гальопу зрештою треба ясніше сказати. Сашко Гальопа — весь у пошуках: свого творчого обличчя, стилю, надто — псевдоніма. Шукаючи оригінальний псевдонім, він підписував свої замітки то Олексою (на зразок Олекси Стороженка та Олекси Десняка), то Олесем (на зразок Олеся Гончара), то Олелем, Олельком — це вже власна його фантазія… Ці пошуки довели до того, що одного разу Михась Бриль сказав:

— Що ти мелеш: Олесь, Олель, Олелько… Писав би рже — Омелько… Саме по тобі.

Чи ввійде він в історію журналістики з яким-небудь псевдонімом, а в нашій пам’яті, певно, залишиться як Омелько Гальопа.

Зараз ми не хочемо заглядати в імлу невідомого завтра. Яке воно буде? Сповнене штормів і незгод, горобиних ночей чи ясне й спокійне, мов ранкове море?.. Інші проблеми стоять перед нами. Лесь Лебідь, наприклад, зажурено потирає чоло:

— Де б його позичити троячку? Сім’я — треба харчувати…

Перша фраза, яку я почув з вуст Миколи Охмарбая:

— Кумису б оце!..

А коли декан поздоровив нас з початком навчального семестру і побажав успіхів, хтось кинув:

— То, мо’, відмінимо лекції’?

Практика породила нові теми для розмов. Особливо популярний випадок, що трапився в Одесі з Віленом Кобзарем.

Вілен — інтелектуал. Це всім відомо. Знає добре історію, літературу, мистецтво… У його не такій вже й великій голові, мов книжки на бібліотечних полицях, в повній послідовності відкладені здобуті знання про Магдебурзьке право і шведські сірники, тірольську музику і опішнянські сливи, чехословацьке скло і філософію Ма-хатма Ганді… Він може увернути при розмові термін, про значення якого його співбесідник навіть приблизного поняття не має. І робить це не хизуючись — делікатно, природно. Не так, як Белла Багрич або Ляля Сімороз: «Ів Монтан!..» — «Софі Лорен!..» — «Бріжіт Бардо!» — «Ох, ах!..»

Далі «ох» і «ах» діло в них не просувається.

Вілен зачеплену тему пояснює грунтовно, по-науковому скрупульозно. До того ж має манеру говорити неквапливо, спокійно, зважуючи кожне слово. А ще сам Вілен вельми примітний зовнішньо: худий, аскетичний, з яструбиним, кавказького типу носом, смолисточубий, чорноокий, як маг… І враження справляє воістину магічне: мимоволі проймаєшся до нього поштивістю. Виховувався Вілен у сім’ї директора обласного театру, змалку спілкувався з культурними, освіченими людьми, багато читав.

Я не раз щиро заздрив Віленові, його делікатності, Інтелігентності.

Так ось: пішов Вілен в Одесі на танці.

Був чудовий вечір. А ще чудовіша дівчина стояла під каштаном, у світлі неонових вогнів. «Волосся — як в Ізольди, — відзначив він, — погляд — дитяча цнота, постать — Мавки».

«Це вона, моя мрія», — благоговійно подумав Вілен.

Почалися танці. Обережно й ніжно повів її в коло.

(«А ви прекрасна», — озвавсь несміливо, дивлячись у її невинні й чисті очі.

«Так?»

«Я б хотів, як цар, володіти вашою світлою короною», — Вілен любив висловлюватись пишно, піднесено.

«То в чому ж річ? — спокійно відповіла «біловолоса Ізольда»: — П’ять папірців, і корона всю ніч — ваша…»

У нього одібрало мову. Та він оволодів собою і тремтливим голосом сказав:

«Усі алмази моєї душі…»

«Алмази прибережіть для себе, юначе, і не заважайте іншим заробляти золото», — «Ізольда» прямо посеред майданчика так штовхнула Білена в кволі груди, що йому аж дух сперло.)

…Я запитав Вілена:

— Було таке?

Подумавши, Вілен зітхнув:

— Я не знаю життя, старик. Не знаю. Я виріс в тепличних умовах. Щасливі ви, хлопці, котрі вийшли з сіл, робітничих селищ. Після танців я мало не збожеволів. Я ж дивився на неї, як на святиню. І раптом…

Парадокс: я заздрив Білену, а він заздрить мені, нам, селюкам.

Тільки переступив поріг гуртожитку на вулицю — назустріч Оля. Вона лише сьогодні приїхала.

— Привезла яблуко? — запитав я її замість привітання.

— Слово леді…

— Яке яблуко, яке яблуко? — почали допитуватись хлопці.

— З райського дерева, — сказала Оля.

— Ой, дивись, Олю, не спокуси Юрія!

— Я ж не Єва.

— Всі ви, дівчата й жінки, від неї…

Оля квапилась. І мені здалося, що вона в чомусь хитрує.

Одержав гонорар за нарис у журналі. Сто карбованців! Це три стипендії. Стільки грошей я ще ніколи не мав.

Купив Олі коробку найдорожчих цукерок, запросив у театр.

Ішли центральною вулицею. Потік машин, потік людей. Здається, разом з ними рухаються і дерева, магазини, кіоски. Кругом вогні, вогні… І вони ніби пливуть… А під ними пропливають пари. Я теж спробував торкнутися Олиного плеча. Вона м’яко відсторонилася.

— Я нудна людина, Юрію, — пояснила згодом своє небажання бути схожою на ті пари, що в обнімку тінями снували тротуарами. — Моє серце — крига. Та хто розтопить — тепла матиме на весь вік.

— Як мені знайти шлях до твого серця? — продовжив я награно цю розмову.

— Навіщо?

— Аби розтопити кригу. Кажуть, у Австрії є школа залицяльників. І практика в них буває. Поступити б туди!

Жартував, а в свідомості, наче підстрелений птах, тріпотіла думка:

«У неї є він».

Ще з’їхалися не всі. Лише вчора прибула Варя: змарніла, втомлена.

— Що з тобою? — поцікавився я.

— Хворіла.

Хворіла… А ще більше, мабуть, побивалася за Віталієм.

Досі нема Миколи Слободяна і Грицька Розбишаки. Після практики вони подорожували по Україні, потім збиралися відвідати «з дружнім візитом» Кавказ. Вілен Кобзар бачив їх в одеському аеропорту: хлопці вантажили чемодани на літак, що мав летіти на Єреван.

Небо синє й високе, як у віршах, хмари білі, наче ви прані простирадла. Сонце вщерть заливало Славгород дарувало осіннє літепло.

Повертався з редакції обласної газети вулицею Героїв Революції, милувався красою… Золотилися вікна рожевіли стіни будинків. Крон каштанів уже торкнувся багрянець, наче їх присмалила пожежа. У густій траві жужмилося пожовкле листя…

Згадував учорашній вечір зустрічі з молодими композиторами. Оля обіцяла, що теж прийде. Беріг місце, але… Не прийшла.

Після вечора відразу ж заспішив до гуртожитку, хотів дізнатися в дівчат, що з Олею, чому вона не була на зустрічі.

На площадці п’ятого поверху курили Бриль, Цап-Цапенко, Бабашкін. Бриль наче зрозумів, що мене цікавить, кинув рукою, мовляв, там, у коридорі. У коридорі на пожежному ящику, по-домашньому, в халаті, сиділа Оля, розмовляючи з якимось прилизаним типом в окулярах і білому плащі.

«Він?»

Кивком голови привітався з Олею і зніяковів.

Згадуючи зараз вчорашнє і дивлячись на осінні пейзажі, я ніби жадав розвіяти ту ніяковість, ту прикрість що пережив. А в голові знову й знову шугало:

«Він?»

Рецензія на мій нарис.

І яка!

Пише колишня вчителька, мати теперішнього секретаря райкому комсомолу.

«Доброго дня, товаришу Білокрил, колишній наш учень і сучасний журналіст. — Слово «журналіст» жирно підкреслене. — Те, що Ви, товаришу Білокрил, журналіст — це вже стало відомо, бо я прочитала Ваш, з дозволу сказати, нарис, де Ви розкритикували секретаря райкому. Ви пишете: «Жаль хлопця, — подумав секретар, його товариш по чарці…» Про те, що діялось насправді на засіданні, записано чорним по білому в протоколі. Це буде встановлено перевіркою. Це документальна справа, а не мрії Наді, тобто Софії, як Ви пишете. Ну а щодо чарки — то Ви вдалися до справжнісінького наклепу. Мій син — секретар райкому. Як на нього тепер дивитимуться юнаки і дівчата? Як на п’яничку, на бюрократа?..

За це відповісте, відповісте перед правим судом.

Да, товаришу Білокрил, ми Вам допомогли вийти р люди, та справжньою людиною не зробили. Не виховали основного — чесності, справедливості. У Вас їх нема.

Я ніколи не забуду, як ми сиділи з Вашим батьком на випускному вечорі і він казав: «Розумію — ви синові зробили багато, за це спасибі, я просив його: будь вдячний учителям, які зробили тобі стільки добра!» Це слова Вашого батька. І я їх не забула. А Ви, товаришу Білокрил, забули.

Отак!

Ще одна порада Вам: пишіть нариси справедливі і художньо оформлені. А то бачите — написали неправду. Це ми доведемо і на Ваш нарис напишемо інший «нарис».

Поки що не прощаємося.

Учіться жити і думати своєю головою, а не тим, що Вам можуть розказати дівчата, та ще дівчатка непевної поведінки». Це вже натяк на Надю Панченко, яка завагітніла від Василя Закревського і народила дитину до шлюбу. Про цю історію, яка прошуміла на весь мій рідний Яромирський район, я написав нарис. Його похвалили в редакції, надрукували. Були хороші відгуки і читачів.

І раптом — критика!

Що й казати: вік живи — вік учись. Ось до чого може привести необережне слово, необдумано висловлена фраза. Абзацові про сцену в райкомі комсомолу я не надавав особливого значення. Я, власне, його вигадав для художньої правди. А він, виявляється, прикро когось вразив.

Неприємно на душі, гидко й кисло.

І вже, мабуть, нічого не можна поправити. Слово — не горобець, надто надруковане, тиражне…

Уранці сьогодні прокинувся, глянув у вікно — вже осінь надворі. Біля будинку клен жовтіє, як воскова свічка, вгорі — небо у сивих вовняних ковдрах.

Осінь веде по Славгороду за руку негоду, зриває листя з дерев, мрячить дощик.

Перехожі кутаються в плащі, піднімають над головами кружала парасольок.

— Люди добрі, чи не пустите погрітися? — постукав я до Олі в кімнату.

— Заходь — будеш гостем.

На ліжку в неї лежав розгорнутий фотоальбом.

— Хочеш побачити мого фраєра? — лукаво повела очима. Очі заіскрились-заіскрились…

— Гадаєш, мені буде дуже приємно?

— Отже — не хочеш?

— Ні.

А сам думав: хто він, що він? І з якою метою вона завела мову про «фраєра»: щоб я наполегливіше добивався її взаємності чи облишив будь-які наміри? Хіба розгадаєш. Чи, може, вона нічого не мала на увазі — просто так, несамохіть вийшло все?

Ні, тут щось є.

Як бути? Нічого не ясно.

А хлопці ж мені трохи заздрять.

Цап-Цапенко сказав, що вони тільки язиками плескали та вухами ляпали, дивлячись на Олю — милу, симпатичну Олю, а я одразу закрутив роман.

Роман…

А того хлопці не знають, що я жодного разу її ще не поцілував.

Приїхали нарешті Грицько Розбишака і Микола Слободян — засмаглі, схудлі. Розповідають про свої пригоди.

— Щасливий ти, Марку, — поляскує розхристаний Слободян по плечі старосту курсу Лопуха, тобто Кат-риногопояска.

— Чому щасливий? — не зрозумів Марко.

— Міг утратити двох кращих з кращих, сумлінних серед найсумлінніших студентів…

— Себто вас? Які ви кращі, які кращі? Що я скажу деканові? Де вас носило?

У Марка голос глухий, жалібний, наче в старої скрипки.

А хлопці регочуть.

— Вам хи-хи та ха-ха. Ви дохахакаєтесь, — це вже втрутився Гальопа. — Востаннє кажу!

На нього ніхто не зважив. Жартів все одно не розуміє.

Оточили хлопців:

— А що з вами сталося?

— «Некое страшное ожидание суда и ярость огня, готового пожрать противников», як у Новому завіті сказано. Тікали ми, аж гай шумів! — чи то брехав, чи правду казав Слободян, чухаючи розхристані груди.

— Був би з нас шашлик, дорогий Марку, а не відмінники навчання, і довелося б тобі збирати з курсу по карбованцю на вінки надгробні, якби не заячі наші нори, — підбріхував Розбишака.

— Прогульники ви! Що я декану скажу? — бідкався староста курсу.

— Лікуй мозоль, Марку, лікуй, — ще раз ляпнув його по плечі Слободян. — Декан у нас чудова людина. Він не зобидить…

Декан наш справді характерник. Кажуть, Юлій Цезар знав на прізвища всіх воїнів свого війська. Юлій Никифорович Пустовар не знає жодного студента. Його й прозвали — Юлій Але Не Цезар.

А сам лагідний, сумирний чоловік. Хоч часто й гримає, страхає — всі знають: зла не зробить. Не те, що Нудненький. А ще декан дещо неуважливий, як Коля Слободян. І такий же добрий, як Коля.

«Чудовий студент», «наш радянський студент», «відмінник навчання» — це його улюблені вирази.

Про нас, студентів-журналістів, кажуть на інших факультетах:

— Журналісти? Та вони такі, що й свого декана розчихвостять.

Що правда, то правда.

Грицько Розбишака видрукував оце в університетській багатотиражці гумореску і хоч би трохи заштрихував, щоб не так прозоро було видно, про кого в ній йдеться.

Ну й Грицько!

ХВОРОБА ВОЛОДІ ДУБКА

Гумореска Грицька Розбишаки

Чим ближче під’їжджав Володя до Славгорода, тим сильніше гризло його сумління і в голові вимальовувались чорні контури незавидної перспективи.

«За це по голівці не погладять, — думав він. — Стипендію, мабуть, уже давно зняли. Ще й догану вліплять… Або… Ні, краще не думати про це «або», що буде — те й буде».

Грізно зустрів Володимира староста курсу:

— О, рекордсмен сачків! Марш до Никифора Юліановича з повиною!

Відчуваючи, як холодніють нутрощі, Володя переступив поріг кабінету декана, не наважуючись підвести винуваті очі.

— А! Сідайте, прошу вас. Ви в якій справі? — почувся приязний голос з-за дубового столу.

— Та я… — затнувся Володя.

— А… Це ви щойно одружилися! Дуже радий, дуже радий. Щиро, від душі вітаю.

— Та ні, мене…

— Ага! Ви про дипломну! Читав, читав. Дуже хороша дипломна і, я б сказав, досить-таки непогана дипломна: глибоке дослідження, серйозне й цікаве дослідження. Ми вже міркували: а чи не хотіли б ви в аспірантуру?

— Пробачте, Никифоре Юліановичу, я ще тільки на третьому курсі!

— А-а! Пам’ятаю, пам’ятаю. Як же! Ваше прізвище… Липовий. Ви чудово виступали на профспілковій конференції. Всі ваші зауваження ми обміркували і все взяли до уваги, так що не хвилюйтеся.

— Ні, я Дубко… Я пропустив півсеместра…

— Півсеместра? — чи то захоплено, чи то співчутливо вигукнув Никифор Юліанович і скоромовкою почав розпитувати: — Щось трапилось? З вами, чи, може, ваша мати вмерла? Я щиро, від усієї душі співчуваю. Але тримайтеся, товаришу Липовий.

— Моє прізвище Дубко…

— Так от, бадьоріться, товаришу Дубковий, бажаю вам усього найкращого. Можете йти.

«Пронесло!» — радісно подумав Володя, полегшено зітхнув і намірився вже виходити, як почув голос Никифора Юліановича:

— Стривайте-но! Хвилиночку, товаришу… е-е… Дубовий. Ви чомусь занепокоєні? Зітхаєте… Ага, так чим же ви хворієте?

Володя ніколи в житті не хворів. Хіба що в дитинстві свинкою. Тому це питання його спантеличило. Він напружено почав пригадувати назву хоч однієї хвороби. Даремно! В голові чомусь вертівся епізод з книги «Троє в одному човні», герой якої відшукував свої хвороби по медичній енциклопедії-Та з усіх приведених там назв запам’яталася тільки «родильна гарячка», яка обминула навіть цього злощасного героя. Тим більше вона тут була зовсім недоречною, як і свинка.

Від напружених думок на кремезній шиї студента здулися вени, а лоб укрився дрібними краплинами поту.

— Та ви не соромтесь, кажіть, прошу вас, — лагідно умовляв декан.

У Дубка пересохло в горлі, кров ударила в скроні, навівши бідолаху на рятівну ідею:

— У мене це, як його… Недокрів’я у мене, — сказав і низько схилив голову.

— Себто апластична анемія? — перепитав Никифір Юліанович. — А вигляд у вас ніби нічого, чудовий вигляд, загорілий вигляд…

— То від недуги, — промимрив Дубко.

— Так, так, — вів далі декан. — Вам треба лікуватися. Обов’язково треба лікуватися. Вам що, замало стипендії?..

— Та я… — почав було Дубко.

— Знаю, все знаю… Пишіть заяву в профбюро — дамо грошову допомогу. Аякже! Дамо.

І поки студент писав заяву, декан уголос міркував:

— Ай-яй-яй!.. Людина хворіє, а громадськість цього і не знає. І все через вашу скромність. Ні, тепер я сам візьмусь за це діло…

Декан викликав голову профспілки:

— Ось вам студент… Хороший студент, наш радянський студент. Відмінник навчання і дуже чудова людина. Але він захворів недокрів’ям, себто апластичною анемією. Це страшне діло. Деканат просить, ні, наполягає, щоб йому… Пробачте, як ваше прізвище? — звернувся декан до Володі.

— Дубко.

— Так от, щоб товаришеві Дубку дали путівку на курорт.

І товариш Дубко, одержавши одноразову грошову допомогу від профспілки, поїхав на курорт.

…На курорт Грицька Розбишаку не послали, та все ж дали путівку в студентський профілакторій.

«Патетична соната»… Що за звуки! Чарівники, ворожбити!

А за роялем, чимось схожим на чорного лебедя (мабуть, відкинутою, наче крило, покришкою) — Оля… Легкими ударами-переборами тонких пальців по клавішах вихоплює з розкритої душі інструмента диво-мелодію. І зал нишкне, зал зачаровується. Мелодія тривожно-енергійна і водночас ніжно-хвилююча. Може, не всі знають, що вона означає, який зміст уклав у неї автор, та проймає вона кожного. Десятки людей, тамуючи подих, зосереджують свою увагу на сцені, де чарівно гортанить лебідь-рояль, де по клавішах бігають прудкі Олип пальці.

І здається мені — цю мелодію слухають ще десь. Саме в цю хвилину, цієї миті, зосереджені й теж замріяні, сидять такі, як і ми, люди, але в іншій країні, навіть на іншому континенті — і в їхніх серцях озивається щось прекрасне й незбагненне, тривожне й хвилююче, бадьо ре й ніжне…

А що вже говорити про мене.

Грає Оля. Тож музику я чую чи її серце? Думки струменять, зливаються в один потік, в одне річище: що чекає нас попереду — розлука без скорбот чи щастя молоде, як ми, як музика оця?

Надворі в обличчя ударила хвиля осіннього повітря. На тротуарі ворушилося, наче живе, листя. Вогні переливалися, мигали… Палала осінь…

— Іноді заздрю людям, — сказала Оля, — котрі ніколи не беруть до серця образ… І взагалі живуть собі, наче дерева…

Я тримав її під руку, і вона не висмикувала її, як бувало раніше.

Зупинилась перед гуртожитком. Оля:

— А знаєш, не хочеться заходити…

— Музика?

— Музика…

— А де ти навчилася грати на роялі?

— Я два роки працювала в Будинку культури. До нас приїхала випускниця інституту культури. Вона й навчила…

Ми опинилися на Княжій горі.

Краса над Дніпром — неписана. Небо безхмарне, зоряне. Внизу — глянець води. А там, на Подолі, мозаїка земних зір, електричних…

Піднялись алеєю до князя. Стояли жовто-багряні дерева у сфінксовій задумі, осипаючи листя. Здавалося, летіло воно з-під широких темних піл князевої ризи-накидки…

— Поклянись перед ним, — показала Оля на пам’ятник: була вона перед ним, наче горошинка, — що через рік, і через два, і через три на цьому місці згадаєш своїх однокурсників…

— Однокурсників чи однокурсницю?

— Клянись! — не уточнила вона.

— Клянусь! — сказав я. — Клянусь аллахом, Юлієм Але Не Цезарем, Барабанним, Нудненьким і Гальопою, що примкнув до них.

— Який ти несерйозний!

Оля зібрала жмуток кленового листя, подала мені.

— Пора.

— Чому?

— Гріх.

Це був, можливо, найщасливіший вечір мій. Я ще раз переконався, що люблю Олю. Але за що? За очі? За музику? І сам не знаю.

У гуртожитку в коридорі хлопці під гітару співали пісень.

А біля кухні підпирав плечем одвірки Лесь Лебідь. Жінка його — тиха, сором’язлива дівчина — чистила картоплю. Ще зовсім дитина. Тільки на першому курсі. А вже заміжня, а вже звалила на худенькі плечі сімейну ношу. Живуть вони з Лесем у різних гуртожитках. Обоє замучені й засмучені. Що в них діялось на душі в ті хвилини, коли слухали цей безтурботний гамір, юний дзвін гітари?.. Мабуть, так почуваються лебеді, пара лебедів, що з перебитими крилами дивляться з осіннього болота на відлітаючу у вирій зграю своїх небесних побратимів…

Охмарбай буркнув:

— Дурні. Треба було їм женитися. Нетерплячка їла, чи що?

— Любов їх з’їла, — прокоментував Бриль.

Наснився сон. Наче ми десь ідемо з Олею чи то садом, чи алеєю. У неї на руках дитина. Нас переслідує якась тінь. Я не відчуваю, що сповиток з пелюшок, якого несе Оля, близький мені. Здається, ніби несе вона 1грашкову ляльку. І ніяковіє…

Верзлося казна-що.

…Яка ж все-таки тінь переслідує мене?

Я трохи боюся Олі. Вона не з тих дівчат, що їх цілують у перший же вечір, забувши на ранок. Мені здається вона кришталевою вазою, якою можна лише милуватися. Боюсь навіть доторкнутись до цієї вази, а раптом упаде, розіб’ється?..

Читав їй учора вірші Сосюри про гітари й жоржини, про донецькі ночі й потяг, що гуркоче вдалині… Цікавої чи розуміла вона, що то не Сосюра звучав, то звучав голос мого серця?

Зранку морозило. Натомість розходився вітер, зривав з каштанів і тополь листя, здіймав угору — воно кружеляло там, наче сполохані голуби.

На першу пару я запізнився — ходив у багатотиражку «Славгородський університет».

Третя пара — семінар з історії партії.

Вів його Сергій Михайлович Береговий — секретар парткому, автор чудового підручника, людина авторитетна, всіма шанована, а головне — людяна.

Був він, як завжди, в доброму гуморі. Почав з того, що, глянувши на розкритий завчасно Марком Лопухом журнал, усміхнувся:

— У стародавніх римлян було заведено листи закінчувати словом Vale, що означає: «Привіт! Будь здоров! Прощай!» А ви хочете цим словом відкрити семінар?

Сергій Михайлович заходився розпитувати, які книжки читаємо, які вистави, кінофільми дивилися останнім часом…

Аудиторія загула, зашуміла. Кожен хотів щось сказати, висловитись, зауважити. Активність була, що називається, стопроцентна.

Коли мова торкнулася військової тематики і її висвітлення в літературі та мистецтві, він згадав один епізод з років війни:

— Трапилось це під Ніжином. Наш ешелон з пораненими фронтовиками стояв поряд з поїздом, вагони якого були навантажені снарядами. Раптом налетів «мессер», скинув бочку з пальним. І треба ж такому статися? Пряме попадання у состав зі зброєю. Снаряди почали вибухати. Що там робилося! Кошмар, пекло! — Розриви, тріск, вогонь, людські стогони і чийсь пронизливий крик, що й зараз вчувається іноді: «Мамо!..» Я ще ніколи не бачив стільки крові — було її наче води в калюжах після дощу… Ми, що супроводжували состави, кинулися рятувати поранених, витягували тих, кому пощастило вціліти…

Береговий замовк. Мовчали й ми. Нарешті він сказав:

— І ось минуло відтоді стільки літ, а бачу я перед собою очі одного капітана. Він був поранений у ноги і, коли почали вибухати снаряди, хотів вистрибнути з вагона. Вагон перекинуло — капітанові причавило ноги… Ми підбігли з другом. Спробували вигребти нещасного з-під металу, обдирали нігті, що не робили — допомогти не змогли. Капітан зрозумів безвихідь становища і спокійно: «Розстріляйте мене, хлопці…» Наче води попросив… Ніяк не можу забути очей тих, що дивилися на мене в останню мить…

Який не схожий Сергій Михайлович на Овсія Овсійовича Нудненького.

Зайшов Овсій Овсійович, гепнув на кафедру портфеля — чи не більшого за самого себе? («І що він у ньому носить?» — якось спитав один з нас. «Думки, думки», — пояснив Мусік), хитрувато поглянув на ряди, в аудиторію:

— І вас немає, а ви мов тута?

Це, мабуть, найдотепніше, на що він спромігся за час всієї викладацької діяльності, бо лекції, будемо відверті, Овсій Овсійович читає так, наче корова жує жуйку — сіро, нудно, одноманітно.

Одного разу Микола Слободян передав мені записку з двовіршем:

Овсій Овсійович Нудненький

Читає лекції нудненько.

Загалом нам не поталанило з викладачами. Якщо не брати до уваги Берегового та Прохоренка, штатний склад «професури» схожий на позаштатний кореспондентський корпус будь-якого друкованого органу: список рясний, а портфель пустий. Є в нас, наприклад, Пимон Пантелеймонович Барабанний — справжнісінький прототип гоголівського Ноздрьова. Читає він стилістику або, як кажуть хлопці — барабаністику, економіку сільського господарства (майстер на всі руки!) і веде ще спецкурс по рецензії. Про останній свій хліб він говорить так:

— Сам я не вмію писати рецензій, але знаю, як треба їх писати.

На стилістиці ж то взагалі барабанить, що на думку спаде. Баляндрасить про що завгодно, тільки не про стилістику. Проте дуже полюбляє, коли студенти посилаються на його думки. Під час заліку він ретельно й прискіпливо запитує: «А якою ви літературою користувалися?» Студент називає один підручник. «А ще?» Називає другий. «А ще?» Називає третій. «А ще?» І не кожен здогадується, що треба сказати: «А ще записами ваших лекцій, Пимоне Пантелеймоновичу». Та коли здогадається, вважай, залік гарантований.

На перерві зустрів зажуреного старосту курсу Марка Лопуха.

— Чого зажурений, Марку, мало людей на лекції ходить?

— Та ні.

— Мозоль болить?

— Я вже звик, — махнув рукою. І я розшифрував це по-своєму: звик і до болю і до ваших «шпильок».

— А чого ж?

— У пісках Африки розбився англійський літак. Сто чоловік загинуло!..

І дивно й тривожно стало мені. Згадав яромирського діда, що за все життя не був у якійсь там Кулябівці, хоча вона за десять верст від його хати… Мабуть, і Марків батько не виїздив нікуди з Кременчука, звідки родом Марко. А сина його — до речі, такого раціоналіста — турбує доля всього світу.

Двадцяте сторіччя!

У сто тридцять п’ятій кімнаті, прозваній гвардійською, бо кімната ця найбільша і там живе найчисель-ніший гурт хлопців — Гайдук, Бриль, Слободян, Тосік і Мусік, Лебідь, Цап-Цапенко, Охмарбай — зібралося товариство.

Прийшов Аспірант. Ми так називаємо торішнього випускника, славгородянина Бабашкіна. Працює на радіо. Однокурсники його розлетілися. А Бабашкіну кортить, мабуть, ще подихати студентським повітрям. Інколи ми в нього позичаємо грошей до стипендії. І чи не через те він своя людина в гуртожитку? А загалом серед нас він мов приблуда, до якого звикли і без якого вже й життя наше вважалося б біднішим.

Як завжди, Бабашкін дещо розповідав із студентських придибенцій.

Я помітив цікаву річ: ще на першому курсі нас навчали викладачі, як треба учити, конспектувати, читати… Був навіть спеціальний курс «Як швидше читати і конспектувати». З усіх тих настанов не лишилося в голові жодного слова. Найкраще ми сприймали те, що передавали з власного досвіду старшокурсники.

— Не бійтеся, хлопці, екзаменів, а тим більше — заліків. Ніколи не бійтеся. Чия відвага, того й перемога. Відповідайте впевнено, по-професорськи, розвивайте думку з геометричною прогресією. Не жалійте води! Викладач почне сумніватися. «Або я не знаю, — подумає, — або студент усе знає».

Пам’ятаю, складав я літературу одному професорові. Хороша була людина, та вже померла. Попалася мені «Анна Кареніна». А я не читав. Якось ніколилось. Зайнятий був громадською роботою. «А ви читали «Анну Кареніну?» — спитав професор. «Ні». — «Юначе, — зрадів професор, — як я вам заздрю!» — «Мені?» — «Так. Ви не читали ще жодного разу, а я — вже шістнадцять разів. Я вам заздрю, що ви ще тільки будете впиватися насолодою вперше». І поставив залік.

Зайшов голова студкому, тобто Сашко Гальопа.

— Якщо сам збився з пантелику, не збивай інших, — присікався він до Аспіранта.

Дивні є люди. Живе собі чоловік як чоловік, поводиться залежно від наділеного батьками характеру, розуміє відповідно до кебети, якою начинена голова. І ніхто не дивується його словам, вчинкам, усі знають: саме так має чинити той чоловік, саме те казати, такий він є. Та ось висунуть небораку на посаду — хоч крихітну, а вже посаду — і метаморфоза. Він вважає, що поводитися далі, як досі, негоже, говорити, як говорив, не личить. Більше того, йому здається, що саме він найрозумніший серед тих, хто йому підкоряється «по штату», що саме він непохибний у кожній дії і саме він мусить диктувати всім свою волю. Загадай дурневі богу молитися — лоб проб’є.

Отаке і з нашим Гальопою.

Наче й по суті говорив Сашко, та його слова звучали якось фальшиво, неприродно.

— Омельку, ти чого такий дурний? — Аспірант свого часу не губився на екзаменах, то ж чи міг спасувати перед Гальопою?

— Я… я… Та я напишу в радіокомітет! — не знайшов Що сказати Гальопа.

— Мужик ти! — під сміх оточуючих припечатав йому тавро Аспірант.

У студентських вустах цей вислів вживається зовсім не в тому значенні, в якому його колись вживали пани, поміщики, всяка знать, зневажаючи людей праці. Та Гальопа образився.

— Я працював на руднику, я був гірником! — ощетинився, наче кіт, якому щойно цигаркою присмалили вуса.

— Ну, то й що? — байдуже здвигнув плечима Аспірант.

— Як що?

— А так! І Лопух он бетон місив на кременчуцьких будовах, Охмарбай носив вантажі в порту. Чи не так, Миколо?..

— Носив, — підтвердив Охмарбай.

— …Гончаренко починав біографію з екскаваторника, ну, а Лушпенко — той і кочегарив, і шоферував, і слюсарював…

— «Был актером, был танцором». Та ще й оженився, — подав голос Мусік.

— Але ж вони, — розвивав думку Аспірант, — не вимагають нагород, пільг, зрештою не комизяться?

— Порожній колос вгору гнеться, а повний…

Мусік не зраджував собі.

Тим часом Гальопа все ж не мав зараз претензій до Мусіка. Він почав закипати і на своїх хлопців уже не зважав — бачив перед собою головного противника і мусив розквитатися з ним, як належало в його становищі. Він прагнув підкласти міцну основу під кожну фразу, він не мав права розкидатися словами, як Мусій Шап-ковал. Бо що дозволено Юпітерові, те не дозволяється бикові.

— Я не комижусь, я горджуся! — виклично заявив він, наче перед ним була аудиторія новобранців дитячого садка.

— Ні, ти не гордишся, ти просто виламуєшся, наче кукурудзяний бублик, вихваляєшся, — припирав його до стіни Аспірант, — а справжній робітник ніколи так гучно не доводитиме на кожному перехресті, що він, мовляв, гегемон, провідна сила, а решта людей суспільних шарів і верств — то другий чи третій сорт…

— Гірники як моряки: у них власна гордість, — Гальопа сказав це вже дещо примирливіше, наче хотів виправдати свій пафос, притаманний швидше поганим передовицям районних газет, ніж приватній бесіді.

Але Аспірант не пішов на компроміс. Він раптом спитав:

— А ти хоч раз у рудник спускався?

— Я два роки…

— Що два роки? — перебив Аспірант. — Переховувався серед гірників, щоб потім показати їм дулю і вступити до вузу?

— Та я!..

Гальопі перехопило подих. Він, звісно, хотів щось заперечити. Але, мабуть, Аспірант вцілив прямо в яблучко, в найболючіше Гальопине місце. І хто! Тип, який не поїхав за призначенням, півроку оббивав пороги редакції і тільки завдяки славгородській прописці не опинився за бортом журналістики.

— Та я… — повторив Гальопа.

— Та ти просто дезертир, — не дав йому знову отямитись Аспірант. — Ти втік з рудника, шукаючи легшого хліба в житті. Так само, як я не захотів їхати в район.

Нема гострішої зброї, як відверте, нічим не замасковане слово правди. Від нього нема рятунку, нема броні, засобів захисту. А слова Аспіранта скидалися на жорстоку оголену правду.

І це доконало Гальопу.

— Я тобі пику наб’ю! — закричав він несамовито і кинувся за двері. — Я цю справу так не залишу! — чулися його погрози в коридорі.

— Навіщо ви, хлопці?.. — плаксиво озвавсь Марко Лопух. Він любить, аби все було тихо-мирно, щоб і вівці не голодали, і сіно лишалося нечіпаним.

— Іди, Марку, краще пиши свій роман, — порадив Мусік.

Марко Лопух справді пише роман «Нижній поверх». Коли його спитали, чому він дав таку назву своєму творові, пояснив усе той же шалапутний Мусік.

— Бо на вищі поверхи Маркові підніматися важко: у нього мозоль.

Якось біля гуртожитку я зіткнувся з Лялею Сімороз, Беллою Багрич, Люсею Терепою. Ляля — завжди екстравагантно шикарна, Белла — дещо старомодна, Люся — до неохайності недбала. Я маю на увазі їхнє вміння одягатися. Такими побачив їх і цього разу. Ляля — в розкльошованих брюках, одної холоші яких вистачило б Люсі на сукню, Белла — в плюшевому капелюшку (чи не бабусиному?), Люся — в коричневому, Майже чоловічому светрі під шию поверх синього плаття і кашеміровій яскравій хустині.

Погомоніли. Завернули, не змовляючись, на Княжу гору.

Я почав намугикувати пісню. Люся пильно глянула в очі, спитала:

— Юрію, що в тебе там є?

— Де?

— Всередині.

— У давнину сказали б: душа. Та я знаю — душі нема. Серце ж є. Точно. Любляче серце… А чого ти запитуєш?

— Ти завжди ходиш з гарними дівчатами. Сам наче й не маєш кучерявого чуба — худий, вибач, носатий, а он і зараз Ляля, найвродливіша дівчина на курсі, до тебе горнеться…

Люся мовила це з якоюсь тугою в голосі. Віталій Гайдук признався мені: на минулому тижні проводив її з танців, а вона: «Вітю, мене ще ніхто не цілував у губи. Поцілуй».

Бідна дівчина.

Михась Бриль дметься на Гарбузика. Його «протягли» в світловій газеті. Гарбузик написав на нього епіграму, використавши білоруську народу пісню «Сам не знаю, не вєдаю».

Сам не знаю, не вєдаю,

Що робіці маю:

Людзі ходять на лекції,

А я і ня думаю.

— Ну, Михасю, Гарбузик тобі дав! За всі збиткування відплатив, — сміються хлопці.

— Це твій найкращий твір, — похвалив Гайдук Пироженка.

Гарбузик задоволений. І похвалою комсорга курсу, і творчою вдачею. Пишається, цвіте… Наче ще більше округлів.

Хмари — лебеді, над ними — золотий глек сонця, а з нього ллється осіннє тепло…

День гарний, тихий, світлий.

Та почався він з того, що мене викликав Юлій Але Не Цезар і посварив за пропуск лекцій.

А після другої пари читаю на дошці об’яв коло деканату: «Оголосити подяку за випуск світлової газети таким товаришам…» У списку і моє прізвище.

Підпис під наказом — Юлій Пустовар.

Путі господні несповідимі. Начальства — теж.

Вийшов у скверик.

Що в нас за стосунки з Олею? Обоє ми наче чогось вичікуємо, наче пливемо одним ставом, в одному напрямку, але на різних човнах. І вже стомлюємось гребти веслами. Пересісти б в один і плисти пліч-о-пліч, але не вистачає духу ні в неї, ні в мене. Освідчитися? Здається, не час. Сказати, що Оля цурається мене, теж не можна. А я ніяк не зважусь на рішучий крок. Я просто боягуз. Мені було б боляче почути:

— Ти хороший, славний хлопець, але…

Як важко бути сліпим. А я… чи не сліпий я?

Чомусь у пам’ять врізується нісенітниця. Валентин Куцибаба, дізнавшись, що Оля, коли хворіла, виписалася раніше, ніж я за нею приїхав до лікарні,— а вона теж, певно, йому подобається, — зловтішно, заїкаючись, прокаркав:

— В… в… вона т… тебе н… н… ніколи не чекала: н… н… ні там, н… ні т… тут.

Тяжко.

До того ж загубив сьогодні значок — Олин подарунок.

Здається, знаю, де він. Уранці мене обнімав Мусік. У нього така манера: підійде, притулиться, поляпає по плечу і тої ж миті спритно й уміло відчепить з грудей потрібний йому значок. Школярські витівки, школярську й свідомість має, уподобання. Мусік — заповзятий колекціонер. У нього цілий чемодан різних цяцьок. А він все збирає їх.

Невже хто вкраде в мене й Олю?

Любов… І сміх і гріх з нею нам, студентам.

На Вариних іменинах була її землячка Наталка Кравченко, співачка філармонії. Боже, як вона співала! її голос і зараз звучить у вухах.

У цю дівчину закохався Микола Слободян.

Він ходив з Наталкою в філармонію на концерт.

А треба віддати Миколі належне: хлопець він тямковитий, розумний, проте дуже неуважний. Наш професор. І вигляд має професорський: в окулярах, розхристаний, штани пожмакані… На першому та другому курсах ми жили в приміському містечку. їздили електричкою. Якось він сів у електричку, що йшла не до Славгорода, а зовсім у протилежний бік. А то замріявся і зодяг черевики — лівий на праву ногу, правий — на ліву. Ну чим не професор?

Пішли вони в філармонію. Наталка повела його за лаштунки — познайомити з артистами, героями вечора. Іде Микола, аж чує — черевик якось неприродно ляпнув. Глянув — відлетіла підошва і задерлася до самого каблука. До того ж — нога була в драній шкарпетці, й світилися пальці.

Добряк Микола розповів про цю пригоду хлопцям. Тепер йому не дають проходу. Почне, приміром, він сперечатись про закони розвитку людського суспільства, а йому хто-небудь:

— Колю, ти ліпше розкажи, як у філармонію ходив.

Халамидники!..

Нудненький читає список рекомендованої літератури до майбутнього семінару з історії преси.

Поруч мене сидить Вілен Кобзар. Не записує.

— Чом не записуєш? — питаю.

— А знаєш, скільки студентові треба прочитати в день, щоб хоч мінімально охопити навчальну програму?

— Пудів? — жартую.

Річ у тому, що на критичному горизонті нещодавно вибухнула бомба. У пресі з’явилась рецензія на монографію Нудненького.

Рецензент написав: «З однаковим успіхом для справи тов. Нудненький міг би «відкрити», що Волга впадає в Каспійське море, або що вдень горобці цвірінькають, а на ніч ховаються в стріху». Та на цьому не зупинився, а ще подав ряд витягів з монографії:

«Він одержав і передав для розпорядження близько двох пудів нелегальної літератури»;

«…З Києва відправлено такі транспорти літератури: в Катеринополь — пуд 10 фунтів, у Харків — пуд 3 фунти, в Полтаву — 17 фунтів…»

Вибух тим сильніший, що зірвав бомбу Грицько Розбишака — це він написав рецензію.

Тепер ми жартома теж міряємо рекомендовану літературу… пудами.

КОНСПЕКТ ШОСТИЙ

Чергові комсомольські збори були з дещо незвичним порядком денним: «Ти і честь факультету».

Почалися вони в’яло, із загальників Сашка Гальопи про те, що нам випала честь жити в прекрасний час — його поет назвав ще неповторним, і що за щастя жити такий час боролися наші діди та батьки…

Далі він розповів про те піклування, яке проявляє до студентів держава, викладачі і… зокрема заступник декана Овсій Овсійович Нудненький.

— Але в нас є окремі товариші, котрим, вибачте на слові, плювати на те, що на кожного з нас держава витрачає п’ять тисяч — ви тільки подумайте: п’ять тисяч! — карбованців, аби дати вищу освіту. Вони ганьблять честь факультету…

— Конкретніше можна? — почулось з рядів.

— Можна й конкретніше. Я мав на прикметі Грицька Гончаренка…

— Себто Розбишаку?..

— А що він зробив? — зашуміли в аудиторії.

— Та відомо ж що: покритикував у рецензії Овсія Овсійовича! — кинув скептично Охмарбай.

І тут схопився з місця Нудненький, бо почув цю фразу, хоча Микола промовив її півголосом.

— Ні, товаришу Охмарбай, не в мені справа, не в мені!.. Справа стоїть глибше. Це, безумовно, не простий випадок. Це — антифакультетська, я сказав би, антигромадська акція!..

Досі в аудиторії панувала анархія. Аргат балакав з Цапом-Цапенком, Белла Багрич, забарикадувавшись книжками, читала Мопассана, клеїв дурника Мусік, Михась Бриль і Вілен Кобзар грали в кишенькові шахи. Кожен розважався, чим міг. Та ось слова про «антигромадську акцію» долетіли до студентства, торкнулись його свідомості. І зробилося враз тихіше. Очевидно, збори передбачались не звичайні.

Навколо трибуни, наче молодий півник біля старої курки, бігав Овсій Овсійович.

— Це антигромадська акція, товариші. Так, так!.. Річ не в мені. Річ у тому, що товариш Гончаренко відірвався від колективу, у нього нема нічого святого в душі: він піднімає руку на святиню нашу, на альма матер!

Нудненький вихопив з кишені папірця, короткозоро тицьнув собі під носа:

— А чим він займається на лекціях? Ця записка випадково потрапила до товариша Гальопи! І він правильно, товариші, зробив, що не промовчав, передав її у де-Кант…

— Що ж там написано? — зацікавилися в аудиторії.

— «По мосту, що з’єднує містечко Атаки з Могилевом-Подільським, бігла розкуйовджена циганка, лементуючи щось молдавською мовою, мабуть, шукала порятунку на високому березі благодатної Вінниччини. За циганкою гнався розхристаний циган, кидаючи їй навздогін, наче каміння, добірні російські неологізми. А внизу гомоніла, пінилася водами українська ріка Дністер, немов наспівувала голосні пісні…»

У залі гойднулася весела хвиля.

— Та в революцію таких до стіни ставили! — схопився Гальопа.

В аудиторії знявся гамір.

— Що це, самосуд?

— Ви ображаєте студента!

— А він хіба не образив викладача?

— Слово Гончаренку!.. Хай пояснить!..

Нудненький виждав, поки шум трохи стих. Потім сказав кілька фраз про напружену, гостру ідеологічну боротьбу, яка точиться в світі між двома системами, про сучасне міжнародне становище і перейшов до конкретних своїх тез:

— І ось у розпалі цієї боротьби я хочу запитати вас словами Горького: «З ким ви, майстри культури?» З ким ви, товаришу Гончаренко, хочете йти пліч-о-пліч? І чому ви взяли псевдонім Розбишака? Може, поясните?..

— Ну, не буду ж брати я псевдонім — Нудненький…

У залі знову засміялися.

Нудненький зблід. Гальопа стиснув кулаки. І так гнівно подивився, що мені подумалося: коли б його воля та сила, він би цієї миті знищив, зітер Гончаренка в порошок.

Нарешті на трибуну вийшов Гончаренко. Блідий, схвильований. Говорилося йому важко.

— Мене зараз звинувачують в таких гріхах, що єдиною відрадою є думка: добре, що я живу саме в цей час, про який сказав у доповіді Гальопа, що зараз не роки панування культу…

— А що ти знаєш про ті роки? — не витримав Гальопа.

— Я знаю не тільки про ті роки… Я знаю ще й таке Перед війною один, дуже схожий на тебе, Гальопо. районний оратор часто виступав на зборах, нарадах, мітингах, бив себе в груди та кричав, як ти кричиш, високі слова. А німці прийшли — перекинувся до них. старостою став…

— Курсу? — Мусік сидів поруч з Лопухом і не міг пропустити нагоди ущипнути свого сусіда.

— Ну що ти? — сіпнув його невдоволено Лопух, мовляв, як ти можеш так несерйозно поводитись на таких серйозних зборах.

— Поліцейським прихвостнем, — закінчив Гончаренко. — Та я… Та я… Я скаржитимусь… Я за такі аналогії подам на тебе в суд! — зарепетував Гальопа.

— Прошу не перебивати мене, якщо дали слово, — Грицько почекав, поки стало тихо. Далі сказав, що аж ніяк не сподівався, що його рецензія на монографію товариша Нудненького викличе такий гнів факультетського керівника і окремих активістів.

— Так не чинять не тільки комсомольці, а й просто порядні люди.

— То, виходить, комсомольці — непорядні люди? — загострював обстановку Гальопа.

— Ти погано вчив логіку. Я кажу про тих, які не варті цього високого звання.

— Ти краще скажи про листа до міністра!

— О, це вже ближче до істини, — посміхнувся Грицько. — Я й сподівався, що до цього дійде. Саме звідси й треба було танцювати, починати збори, а не так пишно: про честь факультету…

Лист міністру? Це щось нове. Ми нічого не знали. Збори виходили за буденні рамки.

— Що за лист?

— Хтозна.

— Кажи, кажи!

— Та не перебивай. Хай сам скаже!..

— Мені тут дорікали, що я одірвався від колективу. Справді, був час, коли я стояв осторонь. А коли людина дивиться збоку, вона часто помічає більше, ніж ті, що в гурті, вкупі… І я помітив дещо.

— Що саме?

— Ви знаєте, напевне, приклад, що стався в одній з республіканських газет. Приїхала делегація іноземних журналістів. З африканських країн. Редактор, представляючи своїх співробітників, похвалився, що всі вони з вищою освітою, всі закінчили факультет журналістики Славгородського університету, тобто наш факультет. І ось один з гостей питає: «Інгліш, панове?» Мовчанка. «Франсе?» Мовчанка. «Дойч?» Ні пари з вуст. Тоді той Журналіст каже: «А ми всі з середньою освітою…» Цей та й цілий ряд інших фактів — чи вміємо ми друкувати На машинках, стенографувати, до ладу фотографувати — навели мене на думку: нас неправильно готують До роботи в пресі… Хіба той, хто здатен аналітично мислити, не аналізував подумки рівень тих лекцій, які нам читають деякі викладачі? Скільки в них схоластики догматизму, начотництва, проти чого бореться наша партія!

— І ти написав міністрові?

— Написав. І пропонував позбавити нас деяких викладачів…

— Он воно що!

— А вони: честь факультету!..

— Заварили!..

Багато хто, мабуть, був згодний з Гончаренком. Але так відверто не зважувався говорити. І оця відвертість, з одного боку, обурювала, бо ніби розкривала потаємні думки кожного, а з другого — викликала симпатію, підкоряла сміливістю і правдивістю.

Я теж, слухаючи Гончаренка, запитував себе: а чи зміг би я так?

Оцей психологічний стан і народжував двояку реакцію аудиторії: то вона ставала горою за Розбишаку, то готова була, як Гальопа, розтоптати його, знищити.

— …Я написав листа міністрові. Лист повернувся до університету. Мене викликав на розмову товариш Береговий. Він сказав: питання, поставлені мною, якоюсь мірою заслуговують на увагу, звісно, можна позбутися окремих викладачів — тих, про котрих ви написали, та справи на факультеті від цього не зміняться. На факультеті потрібна кардинальна реорганізація…

Студентів, либонь, не так цікавила зараз реорганізація, як прізвища викладачів, котрих Грицько у листі до міністра пропонував вигнати втришия з кафедр.

— А кого, кого?

— Кажи!..

— Не має принципового значення.

— Як не має? Має!

— Не бійся, кажи!

Тим часом Грицько гнув своєї:

— Я сказав Сергію Михайловичу, що коли стабілізується сучасний стан життя на факультеті, коли не виносити з нього сміття, то врешті-решт він лопне… Помилки згодом буде виправлено, та це коштуватиме значно дорожче, ніж витурення двох викладачів…

— Та кого, кого ж ти маєш на оці?

— Ти перед своїми товаришами — називай!

— Барабанного і Нудненького!

Я поглянув на Овсія Овсійовича і Пилипа Пантелеймоновича: вони були червоніші за помідори. Зараз їм можна було тільки співчувати.

Так ось чому Нудненький пришивав Грицькові антигромадщину!

Хвилі обурення і схвалення знову зіткнулися в залі, д здалося, що до стелі аж бризки полетіли.

— Тут Гальопа вже називав цифру, скільки держава витрачає на мене коштів. Я хотів, щоб держава тратила менше, а віддачу одержувала більшу. Я навіть думав перевестися на біологічний факультет. І вірю, що приніс би не менше користі, а може, й більше…

У Грицька щодо цього були свої доводи. Але я не волів їх чути. Як це — поміняти наш рідний факультет на якийсь інший! Нахаба! Тут уже й мене охопила ненависть, шаленство. Ми, журналісти, завжди вважали: кращого факультету нема, як і нема в світі кращої професії за нашу. Вважали себе на особливому становищі. Біологом, істориком, фізиком може стати кожен, хто більш-менш сумлінно вчитиметься, а журналістом треба народитися. Треба бути талантом. Ми, звісно, всі талановиті. «Ми — виняткові студенти, не звичайні», — думав кожен з нас. А він так легко, так байдуже готовий зрадити нас!

— Я розмовляв з багатьма однокурсниками, які вже знали про лист, які готували ці збори. Вони казали: ми не проти тебе, але ти став проти сильного вітру. Дивно слухати їх… Не ставати проти сильного вітру… Але ж ми живемо у час, коли є ще сильніший вітер, вітер правди, комуністичної справедливості. І ми готуємо себе бути поборниками правди. А що з нас вийде, коли ми вже студентами звикнемо миритися з рутиною, коли міркуватимемо: а, це мене не обходить, моя хата скраю, мені аби швидше закінчити факультет. Не вік же я житиму з товаришем Нудненьким. І так думає чимало студентів.

— Хто саме?

— Називати своїх товаришів я не збираюся, аби і їх не спіткала моя доля…

— Називай!

— Називати?

— Валяй!

— Той же Гальопа!..

Аудиторія ахнула.

— …Аргат, Кобзар, Бриль, Шапковал!.. Досить чи продовжувати?

Це переповнило чашу обурення. Під градом слів оратора стали вбирати голови в плечі хлопці й дівчата, боячись почути з вуст Грицька своє прізвище. Кожен з нас у приватній бесіді міг назвати викладача як завгодно — пустодзвоном, начотчиком, науковим імпотентом, але щоб ці думки оголошувати прилюдно, перед усім факультетом, перед лицем самих викладачів, — цього не передбачав ніхто, та й не кожен би насмілився на таке… А Грицько називав речі своїми іменами, байдуже рахував, як бухгалтер кісточками рахівниці: раз, два, три…

Це було занадто!

— Збори наші називаються «Про честь факультету», І це добре, що організатори їхні не написали в об’яві; особиста справа Гончаренка, хоча до цього все звелося… Я, готуючи листа, й думав перш за все про честь факультету, про майбутнє, про долю вашу…

— Про нашу долю ти не турбуйся! — вигукнув хтось нервово.

— Вигнати з університету! — підхопився на парті Гальопа, наче в стременах у розпалі бою заповзятий рубака. — Вигнати! — сіконув невидимою шаблею повітря.

У мене по шкірі побігли сироти: чи не такі, як Омелько, свого часу злочинно вершили правосуддя?..

Не можу в усьому погодитися з Гончаренком. Він — теж не цяця. Та в його словах більше правди й щирості, ніж у вчинках і лозунгах Гальопи. Чесне слово!

Гальопа два роки працював на руднику. Знаннями на екзаменах він не відзначився, але трудовий стаж дав йому право стати студентом попри конкурс у тринадцять чоловік на місце.

Ще на першому курсі, у колгоспі, ми з Сашком працювали на збиранні кукурудзи. Наші рядки межували. Стомившись, сіли спочити. Пристав «на перекур» також Гайдук. Розбалакались. У хлоп’ячому гурті зайшла мова про дівчат. І Гальопа зізнався, що в Кривому Розі зустрічався з одною медсестрою, навіть жив з нею. Вона тепер надсилає посилки, а то й — гроші. «Дурні баби, — сказав він. — Чи вона гадає: я після університету женюся на ній? Дулю з маком!» Ми зніяковіли, та з фальшивої сором’язливості промовчали. Минав час. Гальопа їздив на канікули до тої дівчини, вона завагітніла. Він умовив зробити аборт і після того відцурався, вдало, на його думку, вистрибнувши з вогню.

Мене це обурювало. Я розповів про цей випадок на зборах, коли Гальопу висували «в керівництво» — головою студкому. Точніше, не розповів докладно, бо вважав: перед колективом не годиться говорити про такі делікатні речі, а сказав, що не голосуватиму за Гальопу. Слово узяв Нудненький, і мене «поставили на місце». Я не зумів довести правоти, переконати. Гайдука ж, який ліг допомогти, на зборах не було.

Я довго не міг змиритися з такою несправедливістю. І зараз вважаю, що Гальопа незаконно посідає місце голови студкому. Хай би навіть він не два, а цілих десять років працював на руднику. Не місце чоловіка красить, не місце…

— Вигнати геть! — ще раз крикнув Гальопа. — Голосувати! Зараз же давайте голосувати!..

Відразу, щоправда, голосувати не стали. Бо хоч Гальопа і вважає себе вожаком, якого мусять слухатись усі, та всі — це колектив, а в колективі кожна особистість має свою думку.

Почалися дебати. Звісно, спочатку виступили профспілкові «штатні» оратори. Говорили про те, що Гончаренко нехтував довір’ям товаришів, пропускав лекції, не ходив на суботники. Витягали на світ білий все, що можна було витягти чорного з поведінки Гончаренка, виливали на його голову бруд, який тільки можна було вилити. Так, Гальопа сказав, що Грицько висловив колись думку: місце в університеті — тим, кому двадцять років, але мудрість їхня сягає за цей вік. І аж ніяк не лушпенкам та лопухам. Хтось згадав, що він висловлювавсь проти суботників та поїздок у колгосп, говорив, що діло студентів — учитися, а не замітати вулиці і збирати кукурудзу… Одні називали його мало не контрреволюціонером, хтось навів слова про «милу соціал-демократичну душечку», інші охрестили примітивною людиною, пасквілянтом, ще інші порівнювали з Климом Самгіним…

Збори стали схожі на важкого чумацького воза, якого Гальопа і Нудненький самотужки силкувалися витягти на круту крем’яну гору. Віз уже був майже на маківці. Ще мент — і… І раптом він вирвався з немічних рук і, ламаючи голоблі, підгайстри, полудрабки, покотився, погуркотів униз…

Коли дебатне колесо закрутилося, наче розігнане крутьоло на льоду, і розпалилися пристрасті, хлопці й Дівчата почали виступати стихійно. І ця маса судила розважливіше й розумніше, особливо хлопці, що мали Життєвий досвід — Охмарбай, Лопух, Лушпенко, Холод… Тут уже почулися голоси про те, що Гончаренко писав листа з чесними намірами і критикував монографію також чесно. Що насправді він виступав не проти особи автора, а з властивою юній натурі відвертістю вказав на недоліки монографії, і що особисті рахунки зводити ні до чого. І взагалі, чи варто людину судити за те, що вона думає? А якщо вона помиляється, то гуртом і треба направляти на пряму путь істини.

На трибуну вийшов Гайдук:

— Гальопа тут сказав, що держава витрачає на кожного з нас п’ять тисяч карбованців, і запропонував вигнати Гончаренка з факультету. На нього ж, товариші, вже витрачено більше половини названої суми. Хто ж поверне ці гроші в казну? Гальопа? Якщо так, я голосуватиму за виключення Гончаренка.

Прокотився сміх.

Це трохи розрядило атмосферу.

Стали міркувати ще тверезіше. І вже більше з’яви лося в судженнях доброзичливості, ніж сліпого гніву. Пристрасті стихли, вихор, що так грізно бушував, якось непомітно розвіявся, мовби й зовсім не здіймався до стелі чорним стовпом…

Аудиторія видихлася, стомилась, уже навіть збайдужіла до всього, порядок денний було вичерпано.

За вікнами стояла глупа ніч.

Хотілося їсти і спати.

Збори винесли Грицькові догану і на тому розійшлися.

Ходжу зараз, як у воду опущений. То збори, то Оля…

Сумно від утрати чогось хорошого, світлого, неповторного. Чи, може, від передчуття утрати?

А тут ще й надворі темно, хмарно, ляповиця…

Люди, наче морська піна в час прибою, киплять, готуються до свята. На вулицях — прапори, лозунги панно…

У місті— святкова піднесеність.

Ми з Цапом-Цапенком другий день сидимо в кабінеті журналістики — оформляємо колону. Настрій не схожий на ту бадьорість барв, що народжується з-під наших пензлів.

Гайдук запрошував на свято в своє Розквітне — до нього ближче, ніж до Засупоївки. Але в таку негоду хіба поткнешся в моїх благеньких черевиках на село? Я й додому через те не їду.

Нудьга…

На факультетському вечорі Олю наче гедзь вкусив:

— Скільки разів я обіцяла не ходити на наші вечори і все не дотримую слова.

— Тобі нецікаво? — розгубився я.

— А що тут цікавого, кого я тут не бачила?

Вона надула губи.

Я занепав духом. Їй, виходить, зі мною сумно. «Чому я такий незугарний, невмілий?» — картав себе. Здалося, винен в усьому я. Як би я хотів приносити коханій дівчині радість і щастя! Та ба! Не дано, мабуть, мені цього вміння. Нездатний я робити людям добро, незугарний у коханні. І від того, що розумію це, стає ще важче.

А однокурсники вважають — у мене все так легко виходить.

— Кажуть, ти щодня пишеш. І де ти береш теми? — спитав одного разу Гальопа.

А воно не пишеться. Отже, я й тут не такий щасливець, як вважають люди. Вони просто помиляються в мені.

Як гірко!

А багато ж хто в цей час радіє, сміється, безжуро коротає дні свої. Учора бачив, як у підворітті цілувалась з якимось молодиком Ляля Сімороз.

— Бережи своє здоров’я, — каже Охмарбай.

— Ех, поспати б оце, — позіхає Іван Лушпенко. Спить він, до речі, з ранку до вечора. Трапляється, що й на лекції не ходить. А прокинеться, потягнеться і каже: «Ех, поспати б оце…»

Мені ж шкода губити дні, жаль проспаних годин, прагну до чогось більшого, вищого у житті і все ж утрачаю багато часу безслідно, назавжди. Вічно якась дрібна метушня, мізерні турботи відволікають від основного, чим мушу займатись, чим повинен не тільки мріяти, а й жити.

Пізно ввечері з Цапом-Цапенком закінчили стіннівку.

Подалися до гуртожитку. А там — співи. У сто тридцять п’ятій зібралися хлопці — Охмарбай, Бриль Слободян, Тосік, Мусік, Гарбузик. І завели, ніби на весіллі…

У нас багато улюблених пісень. Ми їх, мабуть, ніколи й не переспіваємо. Аргат заводить російських, Бриль — білоруських, Охмарбай — казахських, ми — українських. І всі ці пісні як перемиті: народні, терпкі, хвилюючі…

Та є серед улюблених ще улюбленіші — ті, що про нас, журналістів. Одну з них ми часто співаємо на концертах зі сцени, і вона вже стала популярною й на інших факультетах. Називається «Завжди в путі, завжди в дорозі»:

Блокнот, та гострий олівець,

Та пачка цигарок,

Та стук коліс, та недруг наш —

Заплутаний клубок.

І варто жить,

Щоб розкрутить

Проблем заплутаний клубок!

Так, варто жити, думає кожен з нас, овіяний романтикою майбутніх подорожей на Урал, у Сибір, на Волгу… І в снах майорять кореспондентські поїздки, зустрічі… У нас нема в тих краях, куди вирушимо, рідних, батьків, братів, сестер. Зате скільки нових людей зустрінемо! І даруватимемо їм частку свого серця, свого життя. Про нас не розповідатимуть казок, легенд, не складатимуть пісень, та ми не тримаємо курсу на Парнас, а коли треба, станемо й до верстата, поведемо в атаку бійців, як водив колись Сергій Борзенко, як симоновський Синцов, ми в трудових буднях даруватимемо щастя іншим, самі його не відаючи.

Ще є потрібна пісня, яка народилася на факультеті й передається кожному новому поколінню студентів. У ній говориться, що нам не доведеться сидіти, як статистам і бухгалтерам, на одному місці, а все життя роз’їжджати, «колесити» — це так хвилює. Це так красиво!..

Закінчимо цю. А тоді Коля Аргат візьме гітару і почне «Пісню американських журналістів»:

Світять очі твої в диму імлистім.

Ні, нема, нема кохання в журналістів…

Те, що немає в нас любові,— брехня. Але так кажуть. І ми співаємо, кожен думаючи про свою дівчину.

Доходимо до слів:

Шеф наказав: летіть в Кейптаун…

Робимо невеличку паузу.

І змигнуть в очах моря, континенти, далекі нічні міста, залиті вогнями, не бачений нами Кейптаун. Не бачений. Та ми його побачимо! Може, не вийдемо на побачення, може, нас розлюблять, що ми часто мандруватимемо по світах, але як це гарно, романтично, чорт візьми!

Співаємо ми задушевно.

Ми не знаємо своєї майбутньої долі. Та віримо: вона мусить бути прекрасною.

…Зранку дощ, мряка. Збираємось на демонстрацію. Біля університету — натовп. Помічаю Олю. Ці дні я майже не зустрічався з нею. І ось, наближаючись, відчуваю якусь солодку хвилю, що оживає в грудях, підкочується, хлюпає до берегів серця.

Оля небайдужа мені, ні. Оля — це все…

Почали шикуватися колони. Мені здалося, що негарно йти поруч з Олею, що всі звертатимуть на нас увагу, дізнаються про мої почуття, а дізнаються — неодмінно розсудять, розведуть. Ох, ця селянська психологія! Як її позбутися?

Лишився з хлопцями.

На демонстрацію прийшли також викладачі — Береговий, Прохоренко, Пустовар, Барабанний… Останній з двома хлопчиками, синами-малюками. У хлопчиків обтерті рукава, заштопані шапчини. Нелегко, мабуть, їхній матері з таким непутящим батьком. Кажуть, що Барабанний був ще й у німецькому полоні. Несолодко йому велося в житті… Стало шкода і дітей цих, і самого Барабанного. І чого його понесло на факультет? Невже він не розуміє, що на цьому полі йому бракує кебети?

А хлопці, баламутні наші хлопці, заводять:

Попереду Прохоренко,

Попереду Прохоренко —

Веде своє військо,

Військо журналістське —

Хорошенько.

А позаду Барабанний,

А позаду Барабанний,

Що проміняв жінку

На тютюн та люльку —

Барабанний…

Дощ не вщухав. І коли дійшли до площі Богдана Хмельницького, демонстрацію відмінили.

У гуртожитку п’ємо чай, обсихаємо.

Трохи згодом стукаю до Олі.

— Не розумію, — каже вона стурбовано, — що робити? Одержала таку телеграму… Мушу їхати.

— Від нього?

— Так. Я вже влітку раз підвела, тепер незручно…

Він.

Між моїми почуттями та Олею виростає кострубата тінь. Тінь суперника, моє нещастя, мої тривоги…

Удаю, що байдужий, переводжу все на жарт, пропоную гадати.

Гадаємо. Випадає — їхати. Гадаємо ще раз — їхати.

— Доля! — зітхаю я.

Вже на автобусній зупинці Оля ще раз перепитує:

— Їхати чи ні?

Мовчу. Смуток огортає мене.

— Їхати не дуже хочеться, — тим часом розмірковує Оля, — та совість треба очистити. Він поїхав до Львова, до батьків, там захворів. І просить, щоб я навістила…

До Львова? Так ось чому Оля записувалась туди на практику! Але ж не поїхала! Чому? Сумнівалася, як оце, і зрештою вибрала Південнолиманськ? Може, й зараз передумає? Може, взагалі перестане думати про нього?..

З яворів осипається останнє листя. Мряка. Зарюмсані небо, дерева, будинки. І серце мало не плаче.

Хвилюючі почуття перехоплюють подих. А тут ще її музика, музика, музика…

Чому я такий дурний? Чому вперся, як сліпий у тин, у цей зведений мною ж мур, і вважаю його мало не китайською стіною? Хіба в Славгороді більше нема дівчат?

Ні, не потрібні мені інші дівчата.

Оля, Оля… І де вона взялася на мою голову? А може, я просто її вигадав? Може, це лише потреба любити, а не любов? Я звик до неї — і все. А поїде сьогодні — завтра забуду?

Ні, не забуду!

У неї є він?

Є. Але це ще нічого не значить. Принаймні зараз. Вона не хотіла їхати, боролася з собою. Отже, вона — між двома вогнями: ним і мною. Який вогонь сильніший? Хто розтопить кригу її серця?

«Світять очі твої в диму імлистім…» Які в неї очі? Голубі, сині, сіро-голубі?..

Подумки повертаюся до неї знову й знову.

Якби душа могла говорити! Скільки б вона повідала світові про муки, болі, розчарування, що їх зазнає людина на перепуттях кохання, про ті невимовні хвилювання, що їх можна тільки осягти єством, але не передати словами. Там, усередині, грають багатомільйонні струни — журливі й тривожні, там — океан струн. Там нечутно для оточуючих звучать цілі оркестри арф і скрипок. І хай би собі звучали — яке кому до того діло. Та мені чомусь хочеться, щоб їх почув ще хтось, щоб їхня музика схвилювала ще когось. І той «хтось» збагнув ту музику, як я…

Ні, не хтось — Оля…

Увечері вийшов з хлопцями на центральну вулицю. Ішли так, як парубки в селі: незалежно, самовпевнено.

Попереду неквапливо цокала каблучками струнка дівчина.

— Яка хода!

— А фігурка!

— А ніжки!

Гуртом легше залицятися. Та ми не могли дозволити собі таку банальність — випхнули па розвідку Михася Бриля.

— Осліпи її соняшниковим цвітом чубу! Восени він, знаєш, як сяє? Як офіцерські погони!

Завжди, коли бачу Михася Бриля, приходить порівняння Олеся Гончара з «Прапороносців»: як соняшник у цвіту. Чи не таким був на вроду Юрій Брянський?

Бриль щось сказав дівчині й прилаштувався поруч. Бачимо, діло пішло.

Вирішили не заважати і, змірявши туди й назад центральну, повернулися додому.

Години через дві з’являється і Михась.

— Ну, як? — питаємо.

— Наче у кращих будинках Парижа.

— Познайомився?

— Закохався.

— Та ну?

— Хрест по мені вибриком!

— Розкажи…

— А що розказувати. Питаю: «Як вас звати?» — «Джульєтта». Як не закохатися?..

— Серйозно Джульєтта?

— Вось нявєри. Вона гречанка, з Жданова. Там чимало живе греків…

— Вітаємо, Ромео! — ми потиснули Михасеві руку.

— Не журися, Грицьку, — сказав я Розбишаці, а може, швидше собі, бо ми «обоє рябоє». Щоправда, причини для журби у нас різні. — Все буде о’кей.

Він курив на майданчику п’ятого поверху, притулившись спиною до пожежної драбини. А я, нудьгуючи, вирішив скласти йому компанію, хоча цигарку в руки не брав.

— Коли був я маленьким, — через певний час почав свою сповідь Грицько, — мав, може, три або чотири роки і місяцями не бачив нічого, крім стін тісної комірчини зі сліпим віконцем. Годі вже й казати про кошенят чи пташат — не бачив ні веселого сонця, ні зеленої травинки…

Це говорив наче й не Грицько, а хтось інший — так невесело лунав його голос, таку не характерну для себе зачепив він тему.

— Була тоді війна, про яку я чув від дорослих, і не знав, що мій тато на війні, що його, власне, вже вбито… Народ вів війну, стояла велика скрута, і люди часто не знаходили теплих слів для дітей, як не знаходимо їх іноді ми навіть зараз, — натякнув Грицько, либонь, на останні збори. — Ото я сидів цілими днями перед малим віконцем, виглядаючи світла. Спати мені було страшно — холодно, голодно й темно… Я сидів, підперши голову руками, і плакав. Довго-довго плакав, так було страшно і сумно. А коли стомлювався, зачинав співати пісень. Зрідка вночі приходив чужий дід — господар і замість вітання брутально казав: «Чого ревеш?» Ото і все, що я від нього чув. Дядькові чи дідові тому було, мабуть, дуже важко. І холодно, які мені… За вікном лежав глибокий сніг, і здавалося, що він ніколи не зійде і ніколи вже не засяє сонце… «Чого ревеш? — кричав дід. — Скоро вже твоя мати прийде». Я замовкав. І думав: от прийде мати і піде до сусідів просити вогню, і буде в комірчині тепліше, але їсти все одно багато вона не принесе… І я знову починав тихенько плакати, а потім співати пісень, а пісні сумні-сумні, від них мене знову огортав сум — і я плакав ще гіркіше. Як мені було себе жалко і як не хотілося жити!..

Грицько зітхнув, перенісшись уявою у ті далекі, майже безпросвітні дні. І коли він підніс до рота цигарку, я побачив вологу, що набігла йому на очі.

— А як я мріяв про сонце, яке прийде, мов свято, і стане навкруги світло-світло, тепло та радісно, і можна буде вийти надвір та погуляти на зеленій травичці, зовсім не вдягаючись, бо в мене не було чого путящого одягнути! І той весняний радісний день прийшов. Мене зібрали і випустили погуляти. Що то була за радість! Сонце світило так яскраво, що я спочатку нічого, крім сонця, не бачив. Воно було скрізь, сонце було — все. Воно так сяяло і так приємно гріло, що зовсім не хотілося рухатися, а тільки лягти на траву й спати. Потім я пішов по травиці — зеленій-зеленій, що аж на серці було лоскотно. Я йшов тихенько-тихенько, аби не впасти, бо в мене в голові паморочилось. йшов обережно подвір’ям, вкутаним пухнастою зеленою ковдрою; мабуть, мені було гарно й приємно, бо я всміхався. Мене ніхто це чіпав і на мене ніхто не кричав. Я був наодинці з веселим сонцем, що так гріло, наодинці з травою.

Очевидно, Грицько бачив і зараз і траву, ту, що ніжила дитяче око, і сонце, і подвір’я, що простиралося перед ним ширше волі, і усмішку свою, народжену тією волею…

— Раптом я озирнувся й побачив на протилежному боці хлопчика. Був він більший од мене і, певно, набагато дужчий. Він частіше гуляв на подвір’ї і тому був міцніший. Я зупинився: а що, коли він мене поб’є? Адже він сильніший. І ніхто не почує. І я не гулятиму більше на моріжечку, не грітимусь на сонечку. Знову сидітиму в темній холодній комірчині, плакатиму і співатиму своїх сумних пісень. А навколо так радісно, так весело — білі хмари пливуть, сонце сяє! Я дивився на хлопчика. А він стояв нерухомо на зеленому моріжку і дивився на мене. «А що, коли він — такий суворий — зараз повернеться і піде собі геть з двору? — міркував наївно я. — Піде, а я залишусь сам з собою, і хоча весело сяє сонце, але мені ж так давно хотілося мати дружка, якого я любив би дуже-дуже… І от я знову можу лишитися самотнім». Та раптом хлопчик зробив порух до мене, поглянув привітно й усміхнувся…

Допалюючи цигарку, Грицько смоктав її особливо смачно.

— З того часу я плачу і журюся тільки від великого щастя. З того часу я дуже люблю весну. А ще більше — того хлопчика, якого, напевно, колись розшукаю. Може, це ти, Юрку?..

Я не хотів перебивати Грицька. І нічого не відповів.

— А пісні я співаю й зараз, я їх дуже люблю — веселі й жалісливі, я навіть думаю, що вони можуть рятувати світ від будь-якого нещастя…

Грицько замовк, кинув в урну з водою недокурок, а потім раптом різко повернувся до мене:

— Де ж ти, де ти, маленький хлопчику, маленький бог доброти, що міг мене образити, бо був дужчий, та не образив, а зробив моє щастя ще повнішим, яскравішим?

…Я, здається, краще став розуміти Грицька. А ще думаю: людина ніколи не повинна забувати доброти, яку зробили їй інші люди.

У цьому має рацію і моя колишня вчителька.

Цікаво все-таки: тільки подумав про Олю і відразу ж зустрів її. Що це — випадковість чи фатум? Може, природа знає про нас щось таке, чого ми не знаємо, і підводить нас до цієї межі пізнання? Може, вона таки хоче, щоб ми були разом з Олею?

Проводив її на канікули. Сесію вона склала достроково і Новий рік зустріне вдома, в селі.

Домовились побачитись в університеті. О дванадцятій я був у кабінеті журналістики. Лариса Короб передала, щоб я хутко їхав до гуртожитку: мене шукала Оля.

В коридорі гуртожитку хлопці мили підлогу і зустріли мене словами:

— А Білокрилиха вже пішла з чемоданом…

От тобі й на!

Я на таксі — і на вокзал. Знайшов Олю біля кафе. Вона була в червоній в’язаній шапочці з біленькими цятками і в легкому пальтечку.

— Тобі не холодно?

— Я сама холодна. Ти ж знаєш. Мене мороз не бере.

Сіли в кафе під ялинкою.

— Хочеш, складу тобі вірш? — запропонував я знічев’я.

— Ти ще й поет? — звела тонкі брови Оля. — Малюєш, нариси пишеш, вірші.

— Ні, віршів не пишу. Це так, для тебе. Хочеш?

— Яка дівчина не хотіла б, щоб їй присвячували вірші.

— То слухай…

Я почав експромтувати:

Стоять на пероні підковані коні,

Пісенний гудок паровоз подає.

Нас двоє — даруєм жоржини червоні.

Чиє ж візьмеш серце в дорогу, чиє?

— Чи не рано глаголити мінором, Юрію?

Хоча б уже вона не казала цих слів! У них ніби якийсь натяк прозвучав: ніби надія проглянула крізь хмару з майбутніх днів щасливих.

— Пора, — сказав я, глянувши на годинник.

— Пора…

Перон. Потиски рук. Зблиск мінливих розхвильованих очей.

І — більше нічого…

КОНСПЕКТ СЬОМИЙ

Думаю про Олю. За що її люблю? І чому так виходить? У ті хвилини, коли здається, що я не можу без неї дихнути, її нема поруч. А зустрінуся — знову проза. Не знаю, що робити, як поводити себе, що казати.

«Розмова в такому ділі коротка», — повчає іноді нас, юнаків, Іван Лушпенко. І смачно позіхає.

Лушпенкові вже сорок. У нього є сім’я — дитина, дружина, теща. Правда, від сім’ї, точніше від тещі, він утік до гуртожитку.

Невже він ніколи не любив? Чи любив, та вже забув?..

«Віршиками жінок не підманиш. Вони лірики не люблять».

Невже в цих цинічних словах є хоч крапля істини?

Якщо так, то коли він пізнав цю істину?

Мені вже ось-ось стукне двадцять три. А я й досі б’юся над питанням: про що говорять закохані?

У школі теми кохання цуралися вчителі, боялися, аби не розбестити нас. Досвіток, де підлітки проходили ази парубкування, ми вже не застали. З батьками незручно було радитись про це. Та батькам нашим і не до того було: вони працювали, їм вічно ніколилось… А нам уже подобались дівчата. Ми знали — їх треба проводити, наприклад, з гульні додому. Та водночас чули, як у селі дорослі насміхалися над одним неборакою, що довів дівчину до хвіртки, мовчав, мовчав, а тоді знайшовся: «А кури у вас несуться?» З ними, з дівчатами, міркували ми, школярі, треба якось особливо балакати. Не про курей і не про корів. Мабуть, взагалі не про звичайні сільські справи та турботи.

Якось під час літніх канікул у наше село приїхав льотчик. Ми з Василем Закревським знали, що ходить він до фізички, нашої молодої вчительки. Цієї нагоди — підслухати, про що вони балакають наодинці — ми не могли пропустити.

«Операцію» проводили кілька днів. Спочатку вистежили, де вони зустрічаються. Після того як льотчик провів фізичку з клубу, вони стояли коло хвіртки, потім ішли в затінок, на веранду, обплетену диким виноградом, сідали на лаві. Відразу ж за верандою росли малинові кущі. Нам таланило.

Одного вечора залізли в кущі.

Стояла тепла місячна ніч. Місяць висів над вербами, над хатами, наче велике воскове кружало. Десь біля греблі співали дівчата. Було гарно і тривожно. Ми чекали. По нас лазили якісь мурахи, ми подряпали малиновими колючками обличчя, та що ті муки порівняно з наукою, яку мали пізнати!

Сиділи довго. Здавалося — вічність. Згасло попереднє збудження. Стало нудно й сумно.

— Оце полічу до ста і, як не буде, піду додому, — прошепотів я.

— Мені теж набридло, — погодився Василь.

— Раз, два, три…

Не знаю вже, до скількох я долічив, коли Василь раптом сіпнув мене за рукав:

— Ідуть!

На подвір’ї почулися кроки і тиха розмова. У мене засвербіла спина, мабуть, укусила клята комашка, та я не смів навіть ворухнутися.

— А які ж ти листи пишеш! Мені ще ніхто таких не писав, — тихо мовив льотчик, заводячи під руку фізичку на веранду.

— Гарна схованка наша, правда? — сказала фізичка, не підтримавши розмову про листи, і сіла.

— Вузька лава і тверда: нема подушки.

— Соромітник, — незлобливо дорікнула фізичка.

Вони сіли на веранді проти місяця, до нас спинами. Проміння пробивалося крізь виноградний лист, і нам видно було, хоча й не дуже чітко, їхні постаті. Льотчик, поклавши руку їй на плече, поцілував вчительку. Рука льотчика сповзла до грудей жінки — теж нічого не мовила. Та, власне, й льотчик уже нічого не казав. Сиділи, притиснувшись одне до одного, й мовчки цілувались. Потім льотчик похилив учительку на лаву. Промовчала. Знову цілувались. Натомість вони чомусь стали вовтузитись, борюкатись. І вчителька зашепотіла:

— Не треба, Льоню… не треба…

А він лише гарячково повторював її ім’я:

— Лідочко, Лідо…

Вони знову почали цілуватись, вже стоячи біля одвірка.

У мене закрутило в ніздрях. От халепа! Закрив ніс і рот долонею, та вже ж якийсь звук, схожий на собаче харкотіння, вирвався крізь пальці назовні.

— Що це? — насторожилась учителька.

— Мабуть, кіт, — заспокоїв льотчик.

Василь корчився від сміху, а в мене на лобі виступив піт.

— Ну, мені вже пора, — сказала вчителька і на прощання сама поцілувала льотчика.

А льотчик поцілував їй руку.

На тому вони розійшлися.

Скінчилася й наша засідка. Розчаровані та зморені вертали ми додому, згадуючи вже не те, що чули та бачили, а подробиці наших кількагодинних мук: як нас кусали комахи, як ми сиділи, як хотілося чхати, сміятися, перекинутися словом.

Ми були розчаровані. Ми гадали: хто-хто, а вчителька могла б побалакати про щось путнє, про щось таке, чого ми зроду-звіку не чули, а вона… лише цілувалась… Що вже тоді глузувати з того неотесаного парубка, який питав у дівчини про курей.

…Сплив цей епізод, а за ним прийшли рядки Віктора Гюго, прочитані вже студентом в університеті:

Де вчаться любощів? Де ж учаться кохання?

У вітру запитай, що кущ калини гне,

У мотиля, що мчить на полум’я нічне,

У променя, що нам несе тепло її світання,

У пташки, що летить з нудного зимування.

Гніздечко в’є м’яке, жде пари в тишині!

І серце знітиться: «Хіба ж те знать мені?»

Згадую зараз настанови Лушпенка, згадую давню історію свого ходіння по науку любові, вірш Гюго і думаю, що про кохання не розкаже, либонь, ніхто в світі.

Прощайте, пороги рідної хати. Прощайте, вишиті рушники на білих стінах і материні потьмянілі образи на покуті. Спочив чи не спочив удома, а вже знову час у дорогу!.. Попереду життя — неспокійне, тривожне, клопітне… Знаю, в ньому не буде затишку, спокою, та, власне, я й не прагну їх, бо така моя натура і таку обрав собі професію.

Стукотять колеса, б’ють лунко по рейках, як невидимі дзвонарі.

І в душі дзвонять вони. Ні, то не дзвони гудуть. То бринять струни гітари. То гітара і пісня так хвилюють, видзвонюють…

У вагоні ж бо їдуть студенти — повертаються, як і я, з канікул до Славгорода.

Бабине літо коротке,

Жарка пора…

Бабине літо… Варя, Оля…

Передосінній смуток природи і остання жіноча любов.

Бабине літо… Сріблясте павутиння в небі й перша сивина на скронях матері…

Бабине літо коротке,

Жарка пора…

Південнолиманськ… Білі ромашки на березі Інгулу… Ксеня Андріївна… Павутинки, що ними я так чудувався в дитинстві…

«Бабине літо», — я так назву оповідання про любов Ксені Андріївни. Я повинен про це написати не відкладаючи. Тут знадобиться мені і її розповідь і мої враження від ночі, коли я скиртував солому в селі, тут допоможе й моє ще нерозквітле кохання до Олі…

— Справжня любов можлива тільки до сімнадцяти років, — рішуче наполягав Слободян.

Ми, тобто я, Марко Лопух і Микола, вийшли з бібліотеки, а що завели мову про кохання, то й не дивина: кого з студентів не цікавить ця тема?

— Я маю на увазі, — розвивав свою думку Микола, — любов чисту, романтичну. Згодом же люди вкладають у це поняття інший зміст.

Марко заперечив:

— Людина любить, поки живе і відчуває силу.

— Ти не зрозумів мене. І не можеш зрозуміти…

— Що, я не любив, чи що? — буркнув Марко.

— Ти вийшов з того віку.

— Мені теж було сімнадцять.

— І саме тоді ти полюбив Катрю Поясок? — пустив іронічну стрілу Слободян.

Марко не розсердився. Та й загалом серед студентів не прийнято вибухати гнівом, якщо тебе навіть образили. Треба зуміти проковтнути пілюлю, аби достойно реабілітувати себе, відстояти.

Ні, Катрю Поясок Лопух полюбив згодом. А до того було в Марка, як і в кожного з нас, перше кохання. Ночей дві чи, може, три не спав він, не їв, а все бачив перед собою одну дівчину.

— А на четверту ніч…

Ні, це було не четвертої ночі, а четвертого вечора. Марко зустрів цю дівчину в театрі. Вона глянула, приязно всміхнулася.

— І я побачив, — зізнався Марко в тому, в чому, либонь, нікому ще не зізнавався, — що в неї нема одного зуба. Жах! Любов як рукою зняло…

Ми засміялись.

А Марко:

— У такі роки уява малює більше, ніж нам пропонує дійсність… Ми хочемо бачити своїх коханих ідеально довершеними. А пізніше…

— А пізніше ти цього не хочеш?

— Хочу. Але пізніше любов мужніє, розумнішає…

— Як це — розумнішає? — допитливо наставив свої окуляри на Марка Слободян.

— Ну, ти бачиш, що в дівчини, яка тобі подобається, ніс кривий. «А в кого рівний?» — задаєш собі запитання. Вона негарна. «А ти чим ліпший?» — Марко говорив розважливо і статечно, власне, так, як і належить людині з певним життєвим досвідом.

Нам цей досвід ще був чужий, далекий. І коли Марко, висловивши почасти філософію старого парубка, почасти власну точку зору, сказав:

— Таким чином, ти бачиш: і ніс не актриси, і ноги не балерини… Водночас відзначаєш: попри ті чи інші вади, погляди твоєї подруги сходяться з твоїми. Чого ще треба? Женишся…

Микола спалахнув:

— Женишся на поглядах? Дозвольте, мені така дружина не потрібна.

Перехрестити Марка у свою віру було неможливо.

— Побачимо, яку ти собі кралю візьмеш.

— Кралю чи не кралю, але принаймні таку, на яку не валуватимуть пси. Жінка в журналіста мусить бути вродливою.

— І розумною, — докинув я.

Марко й на те знайшовся:

— Розумних прийнято мати коханок, а жінка…

— Де прийнято? — перебив я.

— У Західній Європі, наприклад. А жінка не повинна витати в хмарах високого неба.

— Чому? — наївно запитав Микола.

— Вона просто щоразу пересолюватиме борщ, — діловито розтлумачив Марко. — Або й зовсім забуватиме його варити.

Ми ще довго теревенили про наших майбутніх наречених.

Ми видивляємо їх з небес, а вони, як відомо, прийдуть із землі.

На вулицях з’явилась квітуча лоза — котики. Сонце розтоплює лід у замерзлих калюжах. З похилих вулиць, узвозів, горбів дзюркотять струмки й струмочки. У них купаються голуби і горобці. Вода, мабуть, дуже холодна.

Птахи обдуваються. Але їх радує весна: воркочуть, цвірінькають, обтрушуються, чистять пір’я…

Дивитися б на них та й самому радіти. А треба готуватися до семінарів!

Зайшов у читальню. Щойно взяв книги й сів за стіл, як до мене тихо підступила Варя Ремез:

— Побалакаємо?

— Побалакаємо.

Вийшли в коридор. Вона знову почала відкривати найзаповітніше:

— Чому я не зовсім вірю Віталію, чому? Може, це не справжня любов? Чи навпаки — дуже справжня? Я не можу спокійно сидіти, коли він говорить з якою-небудь дівчиною.

— Ревнуєш?

— Навіть більше… Ось почали записуватись на переддипломну практику. Ляля Сімороз набивається з ним у Крим. І каже: «Квитки Вітя візьме». Дівчата язиками плещуть: «Як ти терпиш таке? Чому сама з ним не їдеш?»

— А справді — чому?

— Ну, знаєш, це вже буде з мого боку чіпляння на шию. Хлопці не люблять такого.

— Облиш свої сумніви, — намагався я заспокоїти дівчину, та це мало діяло.

— А він каже: доведи свою любов. Я ж дужче, як люблю, не можу…

— Усе про те ж?

— Так.

Вона помовчала.

— Іноді я готова на все. Може, тоді й обов’язок якийсь виник би в мене перед ним, і в нього — переді мною… Водночас може настати одноманітність, правда?

— Ти по-своєму маєш рацію.

— Правда? — шукала рятівної соломинки Варя.

— У Роллана я читав, що чоловіки добиваються своєї зверхності в жінок, беруть їх, а після докоряють у зраді.

— Чому ж так?

На це я не знав, що відповісти.

Мені доручили написати репортаж із художнього інституту. Точніше — про одного художника, викладача інституту, відомого майстра живопису.

Розшукав його в інститутській майстерні. Він чимось схожий на Сар’яна, либонь, сивою гривою волосся — сидів за мольбертом і писав натурницю. Робив, як пояснив опісля, вправи з відтворенням кольору живого тіла. Натурниця стояла за лаштунком, на узвишші, в чому мати народила. Я позадкував до дверей. Художник жестом запросив сідати.

Мені незручно було звести очі на натуру, хоча, зізнатися, дуже кортіло. Я розмовляв з художником, а все ж грішним ділом спідлоба зиркнув на дівчину. Стояла вона боком, круто вигнувши шию Нефертіті й молоді звабні стегна. Раптом Нефертіті повернула голову, осміхнулась:

— Привіт, Юрію!

Я мало не зомлів: Ляля Сімороз! Наша Ляля!

— На сьогодні досить, — художник почав витирати пензлі.

Ляля, шарудячи платтям, зодяглася. Я теж заквапився.

— Ти до університету? — спитала Ляля.

— Так.

— Почекай. Підемо разом.

Усю дорогу я боявся глянути в Лялині очі, а вона хоча б тобі що: неугавно щебетала, пустувала, сміялась. Правда, коли ми вже розходились, попросила:

— Не кажи на курсі, що мене бачив, добре?

— Добре.

— Розумієш, стипендія…

— А скільки тобі платять? — узяла своє цікавість.

— Карбованець за годину.

«Ляля — не Варя»,— подумав я.

Віталій Гайдук із сестрою Валею збирали гроші: Валя — із зарплати, Вітя — з незначних гонорарів. А мати продала порося, привезла їм свою виручку й каже:

— Купіть собі, діти, щось путнє. Ви ж у місті живете.

— Добре, мамо, — погодились вони. — Ходімо в універмаг.

Повели стару, набрали бостону, доклавши свої заощадження, і кажуть:

— Це вам, мамо… Зносіть за життя хоч один гарний та дорогий костюм.

Стара — в сльози, радісно їй зробилося за дітей. Бостон…

Була і в мене з ним історія.

Приїхав я поступати до університету в рубчиковому костюмчику. Та й пошив його сільський кравець-самоучка не дуже доладно. Зразу, мабуть, було помітно, що я — селюк.

А зі мною в кімнаті жили Кирило Рак, Микола Аргат і Сашко Гальопа. Аргат і Рак — корінні городяни, у них одяг з дорогого краму. Гальопа вже працював, отже, міг теж купити костюм фабричної марки. Серед них я, певно, мав вигляд білої ворони. Рак, Аргат і я склали екзамени на «відмінно» і роз’їжджалися по домівках. Лишався Гальопа: він не добрав бала, і право його на студентство ще не вирішилось. На кілька днів затримався в Славгороді також Аргат. Першим розпрощався з хлопцями до осені я.

Якось Аргат приходить з байдиків і каже:

— Бачив Білокрила, йшов по централці в бостоновому костюмі з розфуфиреними дівицями. Навіть не привітався.

— Та ну? — одразу ж повірив Гальопа, але ще з певною часткою сумніву.

— Кажу ж!

— Ач, яка сволота! А на екзамени натяг парусину. Біднячком прикидався. Підлота!

Аргат так і не зізнався в жарті.

Дома мене турбувала доля Гальопи. Написав йому листа: як твої, мовляв, справи, зарахували чи ні? Відповіді не одержав.

Згодом, уже в колгоспі, на збиранні кукурудзи, Аргат розказав про свій фокус.

Та Гальопа, здається, й тепер вірить, що я ішов після екзаменів по центральній вулиці Славгорода в бостоні. І що я, можливо, маю ще й дачу, власну машину, ощадкнижку з кругленькою сумою заощаджень, бо чого б це мене кликали Дачником?

Учора я з Гайдуком і Охмарбаєм був у театрі. Повернувся пізно і сьогодні запізнився на першу лекцію.

Після півпари вибіг захеканий, наче за ним хтось гнався, Гальопа:

— Негайно роби «блискавку»! Відтепер ми щодня повідомлятимемо про тих, хто запізнюється.

Озираючись, наче злодій, він вийняв з алфавітної книжечки список штрафників. Потім обмовився:

— Стій…

Забрав назад, викреслив моє прізвище і знову:

— Дій!

На другій півпарі я скрутив з паперу паличку (пензля під руками і фарб не знайшлося) і написав синьою тушшю: «Сьогодні запізнилися!» Серед інших поставив і своє прізвище.

А внизу намалював смішну пику, схожу на Гальопину.

Похмуро, але тепло. Морозу вночі не було. Під ногами мокротеча…

У Засупоївці зараз рівчаками несуться дзюркотливі потоки. Особливо на нашій вулиці — прямо зі степу, на дорогу. Біля материної хати вже, мабуть, зібралося ціле море. Воно щовесни збирається. Без гумових чобіт не пройти навіть до колодязя. З «моря» вода витікає канавою у береги. І теж шумує, реве, дзюркоче…

Я любив слухати гомін прибутних вод — весняних рівчаків. За їхніми голосами вчувалися голоси пташок — горобців, синичок, шпаків, перші дзвони жайворонка… А ще згодом, коли вже парувала земля — батько тоді порався на подвір’ї, а мене садив під загатою грітися на сонці,— я чекав з неба курликання. З прильотом журавлів у мене мало з’явитися чимало товаришів. Ми босі бігатимемо по зеленому вигоні, гратимемо в цурки, в м’яча…

Я все частіше і частіше поглядав угору. Я жадав зустрічі з товаришами.

За помитими вікнами — сонячно, світло.

За вікнами — весна.

А ми сидимо в читальні й зубримо дати, хронологію газет, альманахів, журналів…

Душа ж рветься на подвір’я, де перше тепло вигріває землю і дерева, де сонце, світло, де весна!..

У кого з нас, студентів, щаслива любов?

Сьогодні довідався, що Дем’ян Цап-Цапенко всі ці роки кохав… Варю Ремез.

— Він чекав, коли ми з Вітею посваримося остаточно, і тоді накладе лапу він..

Варя говорила про нього недобре. Як про підступника.

— Не дурій!..

— Чесне слово. Я зрозуміла давно. А вчора дійшло до ультиматуму. І я не буду мовчати!

— Якого ультиматуму?

— Поставив його Цап-Цапенко: якщо не ходитиму з ним, покине університет. Сьогодні відмовився складати політекономію. — Тепер я знаю, — мовила ображено Варя, — хто написав мені тоді, в Південнолиманську, анонімку.

— Невже?..

— Це його робота!

От уже справедливо: чим далі в ліс, тим більше дров.

Чим ближче до випуску, тим частіше різні несподіванки та сюрпризи.

І трапляються досить неприємні.

…А втім, є й приємні. Як є, видно, й щаслива любов.

У суботу ми гуляли на весіллі в Лариси Короб. Вийшла вона заміж за фізика, ліквідувавши, як висловився секретар парткому Береговий, проблему: лірики чи фізики?..

Ми гуляли на весіллі.

Не було, звісно, традиційних народних заручин, не пекли молодиці короваю, не вили дівчата вільця, не ходила наша Лариса з дружками по Славгороду — весілля було просте, студентське. Та відгомін народних звичаїв почувався і в піснях, і в розмовах, і в дотепних суперечках фізиків та ліриків — журналістів, мовби точилися ті перепалки між сватами, боярами і світилками.

Отож не кучерявилось на столі вільце, не лежав, мов засмажене порося, коровай і не тріщали кленові дошки від весільних наїдків. Стіл був скромний, студентський. Більше того, можливо, це було перше в історії безалкогольне весілля, які лише згодом почнуть входити в моду, бо геть весь стіл заставили пляшками з етикетками «Лимонад», «Вишневий напій», «Росинка»…

Правда, це нас ніскілечки не гнітило. Навпаки, ми охоче вживали «святу водичку» — так охрестив Розбишака цю мінерально-солодку випивку, яка не забивала памороки, нікого не дурманила.

Перший тост узяв фізик, товариш нареченого, можна мовити — старший боярин. Він сказав, що в цьому святі і його вина, бо саме він познайомив Ларису з Василем Крайцем. Сталося це на одному університетському вечорі. Василеві сподобалась Лариса, та він не зважувався підійти до неї, губився… Втім, не розгубився згодом, коли проводив додому. Саме задощило. На тротуарах — калюжі. Не можна навіть підійти до гуртожитку. Тоді Василь схопив Ларису на руки і — через калюжу.

— А не впустив?

— Мабуть, ні.

— Молодець!

— Так хай же Василь усе життя буде таким.

— Молодцем, — підказали.

— …Як у той перший вечір, коли ніс Ларису на руках, — закінчив свій тост фізик, старший боярин.

— І не випускає.

— Ніколи!

— Це небезпечно: калюжі кругом і… хлопці.

— Хлопці журналісти!

— Чуєш, Василю?

З кутка хтось вигукнув:

— Гірко!

І довкола закричали:

— Гірко, гірко!..

Я сидів ліворуч від молодих, на покуті, і мені видно було більше молодого, ніж молоду. Вони соромливо, наче аж обережно, мовби вперше, цілувались.

Оля не гуляла на весіллі — їздила саме додому. І я подумав: може, і я доживу до такого дня? І саме так несміливо поцілую Олю лише за весільним столом?..

Може…

Журналісти почали скандувати:

— Сло-во де-канам! Сло-во де-ка-нам!

Виступив Юлій Але Не Цезар, за ним — професор-фізик.

Наш декан сказав:

— Ми живемо у вік супутників. То ж хай усі дівчата обзаведуться своїми супутниками і останній рік навчання хай стане роком весіль!

Деканові налили шампанського. Він трішки лишив у фужері. Хтось помітив:

— Е, ні, так діло не піде.

— Пити до дна!

— До дна!

Останні краплі з його фужера полетіли під стелю:

— На щастя!

— Хоч і не до дна, та випив.

— Ура-а-а!..

І знову:

— Гірко!..

Естафету тосту прийняв декан-фізик:

— На Сході є чудова традиція. Там бажають молодим весняного тепла і вишневого цвіту. Що це таке? Люди саджають біля будинку молодят вишні — цілий садок. І коли садок навесні зацвітає, в ньому мовби втілюється душевна краса, щедрість і щирість почуттів тих, що гуляли у молодят на весіллі. Так ось і я бажаю Ларисі та Василю весняного тепла і вишневого цвіту;

— Цвіту на віки!

— На щастя в гуртожитку!

— І у власній квартирі! Були жарти:

— З нашого короба лише краєць лишився.

— Але який!

— І кому дістався, га? Фізикам! Признайтеся, прогляділи журналісти?

— Прогляділи, проморгали…

Були пісні.

Коля Аргат весь час намагався заспівати своєї:

Та суперник виявився модним —

То-о-сік; він мене по сходинах скотив…

Знаєте, як мріють студенти?..

Отак ні сіло ні впало розсядуться на ліжках, стільцях, відкладуть книжки, конспекти… і…

Спочатку якусь історію смішну згадають. Для запалу, для зав’язки, котра ніби згуртує їх, викличе атмосферу відвертості і взаєморозуміння. Потім сягнуть широт земних, торкнуться проблем світових, берегів незвіданих… І забудуть, що скоро сесія, екзамени, що кожному є що читати і конспектувати.

— Нещодавно, — почне один, — прочитав я в газеті: якийсь англієць прожив, згідно з записами церковних книг, двісті сім років. Народився у тисяча п’ятсот вісімдесят восьмому році, а помер у тисяча сімсот дев’яносто п’ятому. За цей час в Англії змінилося дванадцять королів!..

— У нас на півдні, — докине другий, — у Грузії, Абхазії вік сто років — не дивина.

— Чому тільки на півдні? Є дані, що довгожителів не менше в Якутії, на Сахаліні…

І завертілось, закрутилось…

— Прожити б тисячу літ, га?

— Ні, тисячу — багато. Хоча б двісті.

— Сто п’ятдесят!

— Сто.

— А то справді: яке коротке людське життя порівняно з віком світу.

— Це — мить.

— Менше миті.

І зблисне в когось сльоза, і полинуть в невідомості думки юнацькі…

— Людство, людина не завжди мешкатимуть на Землі. Як просто сказано. Та треба ж було бачити крізь століття, щоб так висловитись! Який розум мав Ціолковський! І це — людина майже без освіти!..

— Є гіпотеза, що на Марсі…

— Яблуні цвістимуть?

— Цвіли. І їхній аромат вдихали живі істоти. Проте вони покинули Марс, оскільки життя там умирало. Прилітали й на землю, але тут життя лише зароджувалося. І марсіяни подалися на інші, розвинуті планети…

— А Марс ближче до Сонця, ніж Земля, чи далі?

— Далі.

— Тоді справді Земля, може, ще пашіла вогнем, а Марс уже холонув. Там раніше виникло життя.

— Життя. Кажуть, воно — вічне. Та всьому настає кінець. Людям, деревам, хмарам, дощам…

— А Сонцю?

— Сонцю теж настане.

— Та ну!

— Теж!.. Пройдуть мільярди чи трильярди років, і воно погасне.

— Як лампочка в нашому коридорі?

— Як лампочка… Сонце згасне. Та перед тим стане в сто раз розпеченіше, ніж зараз. Вода кипітиме в океанах!

Це вступає в розмову Вілен Кобзар.

— І підсмажить одного з нащадків Вілена, — пробує перевернути все на свій лад Мусік. — Як шкварку! Тільки засичить…

У захваті мрії Кобзар не підтримує іронічного Мусіка.

— Ні, не підсмажить, — заперечує він. — Мій нащадок переселиться на іншу планету.

— Перспектива незаздрісна, — розчаровано свисне ще хтось.

— Ти неоригінальний! — заперечить і цьому скептикові Вілен. І процитує якийсь науковий трактат. — Подібні перспективи можуть викликати жах, схожий на той, з котрим наші предки позирали на грізні простори світових океанів. Люди, що створили нашу цивілізацію, зуміли переплисти океани і подолати свій страх. Якби ми не змогли витримати подібного випробування, це означало б, що людство ступило на шлях деградації.

…Умруть ріки і моря, океани, ліси, долини і гори, міста і села, та людина не вмре, не загине! Покине все, щоб вижити, щоб жити! Бо все смертне у світі, а людина, її дух, воля, руки, діло — ні! Вона покине навіть Землю, доведену нею до найвищого ступеню досконалості, щоб десь там, на закинутій між зорями планеті, почати все спочатку.

Як це незбагненно і як прекрасно!

Очі палахкотять, серця завмирають…

— Я знаю, що смертний і перехідний, — повторить слова Птоломея все той же мудрець Вілен Кобзар, — але, коли я досліджую спіралі руху зірок, я вже не торкаюся ногами землі, але засідаю із самим Зевсом.

Отак триває годину, другу…

Студенти дискутують, студенти мріють.

КОНСПЕКТ ВОСЬМИЙ

Цвітуть вишні, скоро розів’ється бузок.

Їхав у відрядження і згадував свого батька. Він передплачував багато газет, уважно перечитував, старанно підшивав. І страшенно не любив, коли хто рвав їх на цигарки або брав загортати сало, оселедці. Наче знав, що синові доведеться сповна відчути на своїй шкурі журналістську працю.

У відрядженні вперше зблизька побачив волинські пейзажі. Соснові бори, сади, повиті імлою. Зелені жита, ліси, озера… Квіти і трави на широких луках.

Снився дивний сон. Ніби нас із завідуючим відділом викликає редактор і звертається до мене особисто:

— Над чим працюєте?

— Я даю йому простір, — випередив запобігливо завідуючий. — Над чим хоче…

Намірився було відповісти, що збираюсь написати про попа, а редактор:

— Їдьте до голови колгоспу і зробіть хороший нарис. Та поводьте себе як належить. Запрошуватимуть обідати — не відмовляйтесь.

Прокинувся і посміхнувся: редакційні будні вже, як сіль, в’їлися в душу.

Але до чого обід? Ага, здається, відгадав: відгомін Прохоренкової оповідки. Розказував він. як їздив колись у Каховку писати про екскаваторника, а фактів — хоч плач — не міг узяти. І людина той екскаваторник хороша, і працівник чудовий, а на слово — скнара. Зажурився Прохоренко: відрядження зривається. А поруч, у сусідньому номері, жив Олександр Довженко — збирав матеріал для «Поеми про море».

«Чого журитесь?» — спитав Довженко.

«Та, — знітився Прохоренко, — герой не розкривається».

«А де ви з ним розмовляли?»

«На роботі».

«При людях?»

«При всіх, які були».

«То ж то й воно. Ви припустилися помилки».

«У чому?»

«У підході до героя. Хочете, підскажу один з варіантів?»

«Ще б пак!»

«Підіть з ним після роботи повечеряти. Посидіть, погомоніть про те про се… Хай він повірить вам, що ви — теж людина, а не, вибачте, бюрократ з авторучкою…»

Прохоренко послухав. І справді: заговорив екскаваторник, розкрився. І нарис вийшов путній.

У нашому ділі «взяти матеріал» — теж майстерність.

А ще Прохоренко оповідав, як Остап Вишня їздив до Макара Посмітного. Знайомі вони, тобто Вишня і По-смітний, були й раніше, не раз зустрічалися на республіканських нарадах у столиці. А то Вишні доручили написати нарис про цього відомого на Україні голову колгоспу. Приїздить він до Макара.

«Здрастуй, Макаре», — були вони на «ти».

«Здрастуй… Ну, то з чого почнемо?» — питає одразу Посмітний.

«З борщу, Макаре, з борщу».

Сіли вони їсти борщ. їли день, їли другий, їли третій. На четвертий Посмітний і питає:

«Слухай, Остапе. До мене приїздило багато різних кореспондентів. Вони за кілька годин списували цілі блокноти. А чом ти нічого не записуєш, нічого не питаєш?»

«А нащо питати: ти ж все одно нічого не знаєш!»

І жартома наче сказав Вишня, а Посмітний образився. Як це він, ветеран колгоспного руху, герой, депутат і т. д. — нічого не знає!

«Не знаєш», — стояв на своєму Остап. І визирнув у вікно.

А саме вивели до колодязя бугая напувати.

«От як, — питає Вишня, — звати отого бугая?»

Посмітний тик-мик…

«Бачиш: я ж казав, що ти нічого не знаєш», — засміявся Вишня.

Після того Посмітний переписав у свій записник клички бугаїв, коней, корів. Вивчив, як своїх людей.

А Вишня поїхав собі.

«Ну, — гадав Посмітний, — борщем почалося, борщем усе й кінчилося».

Аж через певний час отримують «Радянську Україну». А в ній на другій сторінці — нарис «В гостях у Макара Посмітного».

Казав Посмітний опісля:

«Багато до мене приїздило кореспондентів, багато писало. Але так, як Вишня, ніхто не зумів».

Подати матеріал у нашому ділі — не менша майстерність, ніж узяти.

На околиці Волинська, недалеко від Стиру, над лугом, височать руїни фортеці. Гора доволі висока, звідси відкривається вид на вулицю Леніна, на все місто.

Унизу, на лузі, шикуються стовпи високовольтної лінії. А під ними, в очеретах, кумкають жаби. Повіває вітерець, гонить хвилю за хвилею по тирсі, по житняках.

І поринаєш мимоволі у роздуми про минуле, про людей, що будували цю фортецю, про січі, що точилися біля його стін, про вітри століть, що донесли до наших днів стільки таємниць, а ще більше — відкриттів…

На гору піднімаються хлопець і дівчина.

І до них торували ту стежку пари. Стіни списані іменами, прізвищами, датами… Є напис 1700 року. Вчитуєшся в ті подряпини і мовби хочеш заглянути в товщу віків, уявити долю тих людей, що ходили тут, і людей взагалі. Про що вони думали, говорили?.. Які в них були мрії, ідеали? Яке життя? І чи не хотіли вони тоді уявити, побачити нас, мене?

Каміння, каміння… Трави, трави… Кумкають жаби, дзвенять над землею дроти…

І находить на мене бажання писати, писати! Стільки виникає тем, вони чіпляються одна за одну, не знаю навіть, з якої почати.

Вони рвуть, шматують душу.

Засісти б за стіл і не піднімати голову, поки не охолоне рука.

А вітер часу шумить, жене — все вперед і вперед, ніколить…

КОНСПЕКТ ДЕВ’ЯТИЙ

Ми у літніх військових таборах, на перепідготовці. Сонце зустріли в дорозі — ішли полем, полем… Потім екіпірувались. Звикаємо до форми, підшиваємо комірці.

Розбишака пародіює Пироженка:

Блиснуло сонце жовтим гарбузом

Крізь розірвані підштаники хмар.

ЛИСТ ДО ОЛІ

Як тобі почати листа? Я ж солдат. А солдати, як правило, пишуть: «посилаю свій нудний солдатський привіт». Сьогодні неділя. У нас теж вихідний. Хлопці розбрелися по степу, як руді миші, а з одного намету лине мелодія — хтось грає на акордеоні. Вітер травинки колише і смуток навіває…

Ми — Охмарбай, Гайдук, Шапковал і я — поголили голови і дуже смішні. Особливо Охмарбай. Він став схожий на породистого турка. Тепер його називають Осман-бай.

А загалом солдати ми симпатичні: у погонах, обмундировані, за халявами — алюмінієві ложки… Дуже любимо ті хвилини, коли йдемо строєм. Тоді навіть співаємо «Марусю». «Маруся, раз-два-три калина, чорнявая дівчина в саду ягоди рвала…»

Розбишака лежить поруч у траві і складає нову пародію на Пироженка:

Він спить — і бачить дивний сон,

Неначе в полі гарбузи,

Неначе в полі гарбузи

Хропуть натхненно в унісон.

Йому ввижається вві сні,

Що роблять кашу з гарбузів,

Що роблять кашу з гарбузів,

Яка народжує пісні…

Я слухаю Розбишаку, а ще більше передзвін трави з вітром. Десь сюрчить трав’яний коник… А це чую голос Білена Кобзаря: «Юрію, подивись у небо». Над нами кружляє шуліка. «Жодного разу не махне крильми. Мабуть, гарно йому дивитися згори». — «Він бачить нас з тобою, трави, квіти…» — «Лірик ти, Юрію, а він на лірика не схожий».— «Хто?» — «Шуліка. Це птах хижий. І його цікавить насамперед здобич, а не квіти. Не все красиве зовні красиве в своїй суті». — «Філософ ти, Кобзарю». Наш діалог обривається, бо Вілен іде до іншого гурту.

І вже звідти чути:

— Як хороше жити!..

— А що таке — жити?

— Робити щось корисне для себе і людей.

— У чому сенс користі?

— У праці.

— Ти знайшов, виходить, себе?

— Так.

— Толстой шукав вісімдесят років і не знайшов, а ти…

— А я знайшов.

— Працювати?

— Працювати.

— Навіщо ж ти пішов учитися? Вантажив би вагони, баржі…

— Мені здалося, що так буде краще.

— Чому?

— В університеті я навчився розбиратися в тонкощах буття. Цей шлях, на котрий я став, розширив мій світ.

— А до університету ти ні в чому не розбирався?

— Розбирався, та не дуже. Хіба можна порівняти знання, з якими ти прийшов у вуз, з тими, які там одержав?

— Ти став сильніший?

— Став.

— Тобі не страшно вирушати в плавання?

— Принаймні зі знаннями надійніше, певніше…

— А якщо життя скаже: будь вантажником знову.

— Знову ним стану. Та знання залишаться зі мною. І я відчуватиму себе завжди людиною, що знає світ…

— Ти його пізнав?

— Не зовсім, та прагну до цього.

Вітер несе розмови, як голос людського безсмертя. Минатимуть віки, і нестиме він їх уже з інших вуст, але будуть ті розмови такі ж нескінченні, романтичні, освячені юнацькою жагою краси. І через тисячі років любитимуть люди життя, як ми любимо, і хотітимуть жити і прагнутимуть пізнати його.

Оповім ліпше про ротні вчення. Знаєш, як вони проходили? Спека — тридцять градусів за Цельсієм, а ми в повній бойовій викладці.

Мусік сказав:

«Білокрил навіть блокнота з кишені не виймає».

Нерви напружені, піт заливає очі, на гімнастерках проступає сіль.

Ще недавно, коли ми шикувалися, почулась команда:

— Рівняйсь на груди четвертого чоловіка!

Тихо стало, як у вусі. Потім:

— Слободян! Що ви крутите головою?

— Шукаю груди четвертого чоловіка.

Тепер уже на гумор не тягне.

Ідемо в атаку. Степом, яром, знову степом… Ми — піхота. Проповзли танки, і нас підкинули трохи бронемашини, га настав час спішуватися. Більше того, в небо звилася ракета — гази! Потім був «ядерний удар». Ми задихались від спеки, а тут ще протигази, захисні костюми… І не просто прогулянка — атака!

Нарешті все стихло. Взяли «висоту». Дійшли до скирти, що височіла серед проса. Припали до землі-матінки. Ніжна хвиля колихнулась у серцях від того, що атака була несправжня, учбова, що серед нас нема ні вбитих, ні поранених. Є лише втома, яка холоне в жилах, наче літепло під приємним повівом повітря…

Сідає сонце. Пропливають підчервонені вечором хмари. Вітерець перекочується по волоссю проса, наче наша мова:

— Я мріяв колись про військове училище.

— Я теж.

— А мій батько хотів бути істориком. Війна перебила. Тепер каже: учися, сину, хай у твоєму щасті стане й моє…

— Ніщо не зникає безслідно.

— Таке життя.

— Жили люди і житимуть…

— А ти помреш!

— Так, про це страшно подумати. Тебе не стане, а все залишиться. Комусь отак заходитиме й сходитиме сонце, вітер гнатиме по небу хмари, квіти квітнути-муть і шумітимуть трави, а ти нічого не чутимеш — шикнеш, щезнеш… Бр… Страшно!..

— Нічого страшного нема. Ще Епікур сказав: найстрашніше зло — смерть, не має до нас ніякого стосунку, бо, коли ми існуємо, смерть ще не присутня; а коли смерть присутня, тоді ми не існуємо. Таким чином, смерть не має стосунку ні до сущих, ні до померлих, оскільки для одних вона не існує, а інші вже не існують.

— Епікур мудріший за тебе. Та цікаво було б подивитися на тебе, якби сказали: завтра ти вріжеш дуба.

— Природною смертю?

— Хай і природною.

— Коли людина помирає природно — нічого дивного і страшного немає. Так воно й мусить бути. Прикро, безглуздо, коли її вбивають. Убивають на війні.

— У світі й зараз тривожно. І зараз когось убивають, важко повірити.

— Після другої світової на земній кулі ще жодного дня не минуло, щоб не лунали постріли. То в одному куточку планети, то в іншому.

— Кібернетики підрахували: приблизно в чотирнадцяти тисячах п’ятисот тридцяти знаних війнах наклало головами близько трьох мільярдів шестисот сорока мільйонів чоловік.

— А як спалахне світова ядерна?

— Це неможливо!

— Все можливо. Земна куля вже зараз — пороховий погріб.

— Люди не допустять, щоб цей погріб вибухнув.

— Не допустять повторення Помпеї.

— А мо’, вони жадають її? Бо навіщо б кували мечі…

— Жадають президенти, банкіри, а не люди.

— І не Помпея мусить лякати. Помпея — мить, жахлива, але мить, секунда, якщо це ядерна помпея. Жахливіші наслідки, оскільки не всіх вона за ту мить накриє попелом і вогненною лавою. Хтось десь зостанеться. Зостанеться не жити — страждати. Почнеться виродження, поступове вимирання…

— Ні! Цього не трапиться! Люди не допустять війни!

— А президенти?

— Одним з них стане Аргат. Він умовить своїх світових колег ніколи не воювати.

— Коли, вмовиш?

— Я їм голови поскручую, якщо не послухають.

— Здолаєш?

— Покличу на поміч Розбишаку, Мусіка, Гарбузика, Бриля…

— Не забудь розіслати запрошення.

Сім’я наша студентська. Скільки пережито за ці роки! Були свята, були будні. Тут, у колективі молодому, юність розцвіла, тут ми пізнали перші радощі й розчарування, вперше віч-на-віч зіткнулися з бар’єром, за яким починається громадянська зрілість, за яким відкривається поле, де кожен сам собі і орач, і сіяч, і жнець. Усвідомлюючи скору розлуку, хочеш зупинити час, щоб і надалі жити разом, здружено, єдиним гуртом.

Обіцяємо листуватися, часто, принаймні щороку, зустрічатися.

Та чи можливо це?

Можливо, та нездійсненно!

Прогуркотів у небі літак.

Дивлюся вгору. Таке високе небо, такий широкий світ і така маленька людина порівняно з простором. Чому ж їй здається, що тісно на землі?

— Гей, мрійнику, — каже Гайдук, підходячи до мене. — Куди дивишся?

— В обрії, — відповідаю.

— Що виглядаєш?

— Долю.

— В образі?..

Він, гемонський, назвав ім’я, від якого мені стало чаче на Великдень.

Та я перевів мову на Варю. Здається, між нею і Віталієм пробіг чорний кіт. Вона не пише ні йому, ні мені.

Чи не закохалася?

КОНСПЕКТ ДЕСЯТИЙ

От ми й п’ятикурсники!

Страшне і радісне останнє слово. Страшне, як сказав би Віталій Гайдук, бо страшно, а радісне, бо радісно.

Зустрів на бульварі білочубого сябра — Михася Бриля. По-братськи обнявшись, попрямували до університету.

Налетіли дівчата. Сміх, гамір.

— А ти погарнішала.

— Ти змужнів. — Які новини?

— Ляля Сімороз вийшла заміж.

— За кого?

— Художника якогось підчепила. Ой, дівчатка, такого старого!

— Зате з квартирою, машиною…

— Ну, знаєте, я не проміняла б молодості на машину.

— Дивлячись яка молодість.

— Молодість — вона молодість. їй нема ціни.

— Зате машини тепер у ціні.

— Та ну вас!

Вітер гуляє в розбуджених душах, щебіт лунає — дзвінкий, багатоголосий.

Першу лекцію читав Сергій Михайлович Береговий. Його слово було не просто словом. Говорив він урочисто, святково, ніби ми вже прощалися з вузом. І сам був урочистий, схвильований. Блищали молодечо очі (чи не себе бачив у нас?), зривався голос (чи не від заздрощів: ми йдемо в світ, а він лишається на тій же кафедрі, в тому ж вузі, що й п’ять, десять років тому?), мов німб, сяяла сивина на його високочолій голові.

На фронті Береговий був політруком. І чомусь подумалось, що, може, так або схвильованіше він закликав бійців виконати свій святий обов’язок у бою. Ціною крові, ціною можливих жертв, але не посоромити честі Батьківщини, рідної землі… Хтось, може, слухав його востаннє, комусь його слово вчувалося в передсмертному крику «ура», а хтось, може, й зараз десь розповідає своїм онукам, як молодий — майже хлопчисько — політрук піднімав їх в атаку і як вони — батьки й діди порівняно з ним — ішли у бій, умирали і перемагали…

Може, й ми колись згадаємо Берегового — його хист і такт партійця, його доброту, його слово, звернене до нас, а отже — в майбутнє…

І завжди у пам’яті стоятиме висока, струнка постать за кафедрою в рідній альма-матері, й по-синівському ніжні почуття огортатимуть нас при згадці про цю людину, про його розум…

Оля передала записку: «Нікому не обіцяй себе на вечір, а записку з’їж, аби не потрапила до рук ворога».

Увечері пішли гуляти. Дивились на глянцевий вечоровий Дніпро. Унизу пропливали катери, теплоходи. Внизу серпанок торкався волохатих шапок садів і придніпровських верболозів.

— Там моя мрія, — кивнула Оля в простір.

— На Дніпрі?

— У його течії, в русі…

Ми згадували все хороше, що було в нашому студентському житті досі, зосібна в кожного. Тінь смутку іноді обривала діалог. Тінь недалекої розлуки.

Почало накрапати. Сховалися під грибок.

Оля підставила під краплі долоню, бризнулась, тоді обхопила стовп грибка, притиснулась до його вичовганої поверхні і дивилася на Дніпро.

— Іноді таке найде… Хочеться, аби хтось грубувато обняв, поцілував! Щоби я пручалася, а він все’дно цілував!

— То, мо’, зробити це мені?

— Ні, Юрку, ти нездатний. Ти ніжний. А дівчатам часом потрібний зовнішній прояв емоцій.

Поруч обнімалася парочка.

Оля глянула на тих двох, і наче заздрість спалахнула в її мерехтливих зіницях. Чи то невдоволеність моєю поведінкою?

— Пішли вже! — спохопилась наче аж докірливо, по-жіночому.

— Оскільки я на інше нездатен, можна тебе взяти хоч під руку?

Не заперечила, але тут же й застерегла:

— А він вважає тебе небезпечним суперником.

Телепень я, телепень!

Варя з’явилась у чорному платті з білим комірцем, що так пасує до її золотавого волосся. Очі синіють, наче волошки перед дощем.

— Сумно, — зітхнула, побачивши мене.

— Чому?

— Так…

— Як з Віталієм?

— Гадала, все кінчено, аж ні… Коли приїхала, зустрілись. І знову відступилась. Він теж, мабуть, перетасував карти. «Я не хочу собі мати кращої дружини, ніж ти», — сказав. «Бути дружиною мало, — я йому. — Хочу, аби ми розуміли одне одного в роботі, в думках, в усьому». Ось як ти мене розумієш.

— То виходь за мене, — усміхнувся я.

— Ти ж любиш Олю!

— І тебе…

Дівчатам подобається, коли їм зізнаються в симпатіях. Варя ще довірливіше зізнається:

— Він дорікає, що не розумію його. А мені здається, його я саме й розумію. Ще краще, ніж себе. Та як висловити те, що на душі, як?

— Слів для цього замало.

— Замало.

— А може, вони й не потрібні — слова?

— Може. Симпатії, антипатії, уподобання виявляються в повсякденні, — вона помовчала. — У нас з ним ще багато неясного, невирішеного.

— Це тому, що виросли ви із сліпих почуттів. Любите вже свідомо. Жили досі радістю поцілунку, усмішки, а тепер…

— Тепер багато чого я зрозуміла. Іноді одного погляду, усмішки досить, щоб забути про все на світі, про всіх…

— Але ж ти його ще не забула?

— Здається, ні. Незважаючи на все, що пережила…

Якось Віталій Гайдук при Варі казав, що йому подобаються дівчата в гіпюрових кофточках.

Учора я зайшов до нього — він живе останнім часом у сестриній квартирі (сестра у відпустці), — а мені відчиняє двері… Варя. Варя Ремез у гіпюровій кофті, з розпущеним волоссям.

— А де Віталій?

Сполох застиг в її очах:

— Поїхав учора до матері. Сьогодні має повернутися.

Вона чекала його.

Вона не сподівалася мене бачити.

Отже, Варя знайшла вихід своїм почуттям.

«Любов не зап’єш, не заїси, замовляннями від неї не врятуватися; засіб єдиний: цілуватись одне з одним, завжди обніматись і разом лежати, голими тілами міцно притиснувшись».

Досвід Дафніса й Хлої не минув для Варі даремно…

Гарно ввечері на Княжій горі. Сади тонуть в сутінках і прохолоді. Повітря свіже, чисте. У парку грає музика. Над кручами стоять люди, дивляться на воду, на зогні.

Ходили алеями з Миколою Охмарбаєм.

Прізвище Микола взяв від свого батька-казаха, а ім’я дала мати, українка. Батько загинув на фронті. Жив хлопець з матір’ю, яка постійно була зайнята, отже, без особливого догляду. В усякому разі не мав ані репетиторів, ані наставників. Учився до шостого класу абияк, потім покинув школу. Пас отари, місив бетон на будівництві, вантажив пароплави і вагони… Після армії, їдучи додому, в Казахстан, познайомився з одною дівчиною і… закохався. Вона кінчала технікум. Під її впливом вирішив і він учитися. Одразу пішов у дев’ятий клас вечірньої школи. Тяга до знань, чи, може, бажання зрівнятися ними з своєю коханою були такі, що він навіть обігнав товаришів, які кінчали сьомий і восьмий класи. Світ поширшав перед ним. Дружба з дівчиною міцніла. Закінчив школу. Поїхав поступати до університету. Екзамени склав. У деканаті сказали: «Очевидно, пройдете». Написав дівчині: «Поступив». Вона — телеграму: «Вітаю, цілую». Але… радість була передчасною: Миколу не зарахували. Що ж робити — їхати додому? Ні. Соромно перед дівчиною. Став працювати вантажником у порту. А їй написав: учуся. Якось приїхала вона в гості. Він: «Знаєш, вибач, я не поступив…» Другого дня дівчина поїхала і більше не писала.

— І ви більше не бачились? — спитав я Миколу.

— Ні.

Охмарбай замислився.

Замислився й я.

Дивилися на задніпровські далі — кудись у простір, ніби сягаючи через роки, століття, заглядаючи у віки прийдешнього. Як там житимуть люди?.. Які вони будуть?..

Все лишиться в минулому. Надто підступне, нещире, підле, непотрібне. І війни, і чвари. Прийде життя нове і затопить землю розквітом прогресу і душі. І забудуться болячки далеких пращурів. Радість нового буде такою великою і щастя таким повним, що люди прийдешнього завтра навіть не зможуть осягнути багатьох вчинків своїх попередників — на їхній погляд, диких, примітивних, темних.

А людське?

Все людське, справжнє розіллється повінню, як Дніпро повноводою весною.

Осінь… Снують тротуаром люди. Каштани збирають. Пронизливий вітерець ворушить листя. Хвиля повітря від прудких машин жене його по асфальту.

Стежив, як один листок — тремтливий, боязкий — опустився на голову хлопцеві, що читав газету. Той труснув чубом і усміхнувся.

У каштанів листя ніби пригоріле, засмагле, червонувате, у тополь — жовте, кленів — жовтогаряче.

Чудові дні осіннього листопаду.

Сиджу в залі історичної бібліотеки. Підходить Зіна Весняна. Брови у неї чорні, а волосся світле, наче пофарбоване, хоча насправді природного кольору.

— Що пишеш?

— Есе.

— А що це таке?

— Ні те, ні се.

Засміялась:

— А я думала: нарис.

— Нарис, — повторив за нею я.

— Щасливий…

— Чому?

— Усі так кажуть. Нариси пишеш і вже друкуєшся. Тебе, либонь, і на роботу пошлють в республіканську пресу. В столиці житимеш…

— Хіба щастя — жити в столиці?

— А ти відмовишся, коли запропонують?

— Не знаю, не думав про це.

КОНСПЕКТ ОДИНАДЦЯТИЙ

Вранці ще нічого не знав, думав про залік. З Віталієм Гайдуком їхали тролейбусом, намугикували пісню про паризькі каштани. Раптом зустрічаємо Максима Петровича Прохоренка.

— Юрію, а я вас шукаю, — звернувся він до мене. — Ви їдете на два місяці у відрядження.

— Куди?

— В Поліське.

— В Поліське?

— Річ ось у чому, — обійняв мене за плечі викладач. — Газета в Поліському слабенька. Штати не укомплектовані. А незабаром ювілей — сорок років із дня виходу першого номера. З райкому попросили двох кращих студентів на допомогу. Вирішили послати вас і Володимира Пироженка.

— Але ж я ніколи не вважався відмінником.

— Відмінник серед вашого брата не той, хто одержує п’ятірки, а хто відмінно тримає перо в руках, — сказав Максим Петрович.

Поліське.

Вже побували в редакції, познайомились, стали на квартиру.

Я оформився на посаду завідуючого відділом сільського господарства. Був у першому відрядженні — в радгоспі.

Чекав у конторі зоотехніка: мав узяти цифрові дані про розвиток тваринництва. Зоотехніка ждала ще й дівчина — кароока, вродлива, ну, лялечка — та й годі. Я все на неї позирав.

Та ось зайшов зоотехнік і спитав дівчину:

— Скільки у вас теличок спаровано?

Оце розмова!

А вона й оком не зморгне, шпарить про бугаїв-плідників, кастрацію бичків тощо.

— А корів усіх спарували?

Цій би дівчині квітки вирощувати в оранжереї, а вона…

— Хто вона? — запитав я згодом зоотехніка.

— Зі станції штучного запліднення.

М-да…

Газета в суботу не вийшла — не було електрики. Працювали в неділю. І в неділю щось лінотип підводив.

Я придивлявся до колективу.

Редактора нема: у довготерміновій (після складної операції) відпустці.

Заступник редактора — він же відповідальний секретар, бо секретар звільнився, а нового ще не підшукали — чимось схожий на Нудненького. Очі світлі, хитруваті.

— Ми б не городили города, якби не мали підстав. Ми можемо, але ж…

Після кожного речення у нього «але ж». Ще вживає: «таке діло». Стенає плечима. У зубах цигарка — як пістолет. На голові картуз набакир, який він, мабуть, не знімає й за обідом.

Учора я щось шукав і зазирнув у його стіл, а там — купа порожніх пляшок.

У редакції— анархія.

Дзвінок з райбібліотеки:

— Хто у вас веде бібліотечні справи? Хай прийде з інвентарною книгою.

Залигую заступника редактора:

— Хто?

Він стенає плечима:

— Нема такого, але скажи їм, що прийде…

— Нема, — кажу, — і не прийде.

Там, на проводі, мабуть, не зрозуміли мене, бо попередили:

— Хай зараз же!

Завідуюча відділом листів — наша випускниця п’ятирічної давності. Такої ж давності і її прагнення до творчості, до редакційної роботи, пошуку. За півроку в газетній підшивці я знайшов лише один її підпис. І то під заміткою про… перукарку.

Літературний редактор — колишня вчителька. Не знаю, як вона вчила дітей, як зараз править, редагує матеріали, але те, що в неї постійно болять зуби — це точно. Весь час тримається за щоку, стогне. Цим дуже нагадує відповідального секретаря з яромирської газети. Так і здається мені, що вона скаже:

— Холера б його взяла…

Фотокореспондент — зовсім хлопчисько. Але волосся, як у Бальзака. Стіни лабораторії обліплені портретами актрис. Обличчя в них — чисті, фотогенічні. Мабуть, подобаються йому і гарні дівчата. А сам прищавий, рудий, зачуханий. Зачухані і його знімки в газеті. Ні фантазії, ні вигадки. Статичність, сухота…

Оце й увесь штат.

Ну, і нас двоє — я і Гарбузик. Цікаво було б поглянути на себе чужими очима, очима людей, до котрих ми приїхали на виручку. Либонь, вони теж помітили в нас якісь характерні риси. І, певне ж, насамперед — найнегативніші.

Завітав до мене Лесь Лебідь, приїздив від обласної газети на Поліську птахофабрику.

— Чув новину?

— Яку? Лопухові нарешті вирізали мозоль? — спробував я відгадати.

— Ні.

— Знову хтось одружився?

— Розбишака побив Артура.

— Невже?

— Можу перехреститись.

— А за що?

— Пропонував посередництво.

— Яке? Перепродувати валюту?

— Видати у Мюнхені гуморески.

— Та ну?

— Чесно.

— А Грицько?

— А Грицько йому — в пику. Той, як цуцик, підібгав хвоста і ходу… Навіть не скаржився нікому…

Ще одну новину привіз Лебідь:

— Десь у липні, Юрку, стаю батьком.

— Бороду відпустиш?

— Не росте, клята. Пушок, як у цапа… Три волосинки… А вже батько я!

Ось тобі й Лебідь. Молодший за мене на рік, а бач… батько!

Відвідувачі.

Сьогодні приходило двоє. Літній чоловік у фуфайці скаржився, що його оштрафували несправедливо. Приніс довідки. Я подивився — справді, щось там накрутила адміністрація. Обіцяв допомогти.

— Не знаю, як і дякувати вам…

— Нічого дякувати, — кажу, — це наш обов’язок: робити добро.

Молодий увійшов боязко, якось наче боком.

— Сідайте.

Сів на краєчок стільця. Мнеться.

— Вірші? — здогадуюсь я.

— Вірші.

Читаю.

Чекає з надією, боїться. А вірші непогані.

— Дещо надрукуємо, — запевнив я, щоб довго не мучити поета.

І засяяв молодик, наче ще помолодшав.

Люди, люди… Як би я хотів зробити вас усіх щасливими. Щоб вам не заважали ні крутії, ні шахраї, щоб вам удавалися вірші і працювалося, як на святі співалося. Щоб кожен у своєму житті мав велике, повнозерне щастя, бо мають його, на жаль, не всі… Не всім родить ця нива…

Прийшов до редакції дід з кошовкою — мабуть, з базару або на базар зібрався.

— Прочитав, дітки, звернення до читачів. І сам написав.

— Що ж ви написали?

— Мемуари.

«Мій задум не провалився»,— майнуло в мене в голові, і я підморгнув Пироженкові: знай, мовляв, наших! Автором звернення був я.

— Давайте ваш рукопис.

— Що? — не второпав дід.

— Те, що ви написали, — пояснюю, — давайте.

— А-а-а…

Подав два густо списані аркуші з учнівського зошита.

«Письмо до ридакції Поліські вісті від громадянина Салацького Кирила РІосиповича дорога ридак-ція прошу пропустити мої мемуари в газету, — став я читати його твір без ком і крапок, — я служив у робітничо-селянській армії з сімнадцятого року і по дев’ятнадцятий служив я при штабі дивізії ми стояли в Чернігові оточені ворогом білими бандами стояли босі й голодні ну все ж подолали білих хто босий був той получив постоли і ми пішли в постолах річки замерзли а нам не страшно армія погнала білих що ми і не встигали штабом як вирушали з Чернігова то начальство моє поїздом а я сам одна конячина і тачанка нізя було погрузить то я їхав по річиі Десні по льоду до слідуючої станції тоді погрузився в свій ешелон і поїхали разом у Тульчин і там стояли щось довго ну нам наказали виїхати на станцію і направляться на Одесу то я своєю конячкою начальство отправив на станцію а мене послали за остальними речами я поїхав і тільки в’їхав у Тульчин навпротів летів наш командир і говори куди тебе чорти несуть ми вже одрізані то він на своєму рисакові не поїхав полетів а я конячиною не втік мене догнала куля я бросив коня убитого і скочив у городи по мені почали стріляти я встановився і мене забрали їхній офіцер сказав надо десь заперти мабуть хотіли допит зробить і тоді пустить в роз-ход заперли в камеру вже в одинадцять годин ночі я послухав нема нікого і нічого не чутно я погледів віконце маленьке забите дошкою одірвав дошку і дуже трудно було вилазить ну все ж виліз як з клещів вискочив ну куди думаю іти ну думаю на Білу Церкву там наші і я туди диржав напрям ішов два дні вже з сил вибився і зайшов у село Попілюхи спитав чи нема ніякої армії говорять нема я пішов далі по слободі стоїть дід на воротях і вже вечор я питаю чи нізя у вас заночувати він зразу каже можна пішли в хату дід найшов вареників і дав мені повечеряти уніс соломи і сказав лягай спи я нічого не помічав за дідом а він з бандитів його син був старостою і дід собщив сину а у сина є ще два чоловіки і прийшли вони годин у дванадцять і будять а я дуже заснув прокинувся стоять троє молодих дужих парубків і говорять уставай підемо в наш штаб я думав мисливці і я попав у їх лапи убрався вони мене вивели з Попілюхи і повертають із шляху до лісу ліс був окопаний куветом і мене біля кувета остановили і кажуть скидай шинель я скинув скидай гімнастерку я скинув скидай шаровари я скинув і чоботи і білизну говорять скидай а я говорю що ви мене хочете убити скидай тобі вони не потрібні ну я на їх дивлюся як кіт на собаку вони випивши а я був справний коли вони мене повернули до лісу і два за руки держать а третій заряжа рушницю а в руці багнет австрійський і рушниця не наша то я як рвонувся підштаники розірвав якими був спутаний ті що держали за руки я коли тріпнувсь вони попадали я рушницю рукою вибив поки вони очухалися то я голий дременув їм мене не догнати звернув у ліс то вони по моєму шелесту стріляли та попусту я побіг у другий ліс і там знайшов хату лісника ну я ліз на четвереньках голий там дві собаки на ланцюгах злі я думаю розірвуть а вони як побачили що я лізу на четвереньках то повтікали з двору вони такого звіра не бачили я поліз під вікно то місячно саме тітку видно що по хаті ходить я говорю тітко ви в хату не пустите то викиньте яку-небудь одіж вона мені викинула стареньку шинель і каже лізь на погрібню я поліз а там солома я заліз подалі хоча щеміло все я весь у крові коли звернув у ліс то побив морду і ноги поколов прийшла жінка за огірками у погріб то я вже сидів на ляді весь у крові і говорю дивіться не злякайтесь вона як глянула і покликала ще чоловік п’ятнадцять прийшли в ліс рубати дрова то вони спитали де мене так вгостили я сказав вони примусили лісника запрягай коня і дай йому убрання він спасибі дав дещо і запріг поїхали в село мужики кажуть поїхали до діда приїджаємо говорять він у тебе ночував а він не признав мене говорить нікого у мене не було а дівчина прибігла і каже дідусю в селі поляки дід побіг до поляків і привів офіцера і офіцер мене забрав і повів до своєї армії ну і пішов я в клещі думаю ну все одно тікатиму вони вигнали підводу і назначили солдата молодого і везе нас дід такий як я ночував я замерз просю поляка дай укрить коліна він забурмотів псякрев і хотів ударити ну я замовк їду далі недалеко від дороги лісок і поляк захріп я схопив його рушницю і тужурку скочив і до лісу дід за мною го я клацнув рушницею кажу вертайся а то уб’ю дід вернувся і збудив поляка…»

На цьому «мемуари» обривались.

— Що ж було далі, діду? — запитав я цілком серйозно: автор був по-дитячому щирий у своїх писаннях. Він не належав ні до графоманів, ні до тих пенсіонерів, що раптом на старості літ зажадали літературної слави.

— Далі? — дід задоволено пригладив лисувату голову. — А ви, синки, надрукуйте це, а далі я опишу все життя… Ви так і помітьте: далі буде…

Володимир моргає, сміється. Ну, мовляв, пожинай посів свого «Слова». Натомість вирішив допомогти мені:

— Такого ми не можемо вмістити на сторінках. Для газети це не годиться.

— Чому? Я написав правду.

— Правда, казав Горький, вона — сіренька.

— Як це — сіренька? — наїжачився дід.

— Ну, те, — почав пояснювати Володимир, — що для вас було правдою, для інших може не було нею. Хто, наприклад, повірить, що собаки від вас повтікали?

— Але ж повтікали! — скипів дід. — Я не брешу! Це трапилось зі мною, — він став божитися.

Володимир ще довго тлумачив дідові про жанри, специфіку газетної творчості тощо, бо матеріал стосувався його відділу.

Чи напише дід свої спомини до кінця? У газеті ж із словами «далі буде» він їх не побачить. А якщо й побачить, то вони будуть так прилизані та випрасовані якимсь Пироженком чи Білокрилом, що й сам дід ні їх, ні себе не впізнає.

Дощ мрячить, і сонце світить. Тепло не по-осінньому. На небі красивою дугою, наче шия казкового коня, вигнулась над гривами хмар веселка. Які барвисті кольори! Веселка одним кінцем п’є воду з північних обріїв, другим торкається східного крайнеба. А над нею прозорим сяйвом ще одна, ніби в дзеркалі, проступає.

У нас в Засупоївці казали: веселка — на погожину. Ми, дітлахи, дивлячись на небо, вибігали з хат, танцювали, збуджено лементували, що грози вже не буде — веселка в небі. А хто в дитинстві не боявся грози?

Райдуга підфарбовує верхівки дерев — вони ніби вмочені в яскраві барви пензлі, недбало кинуті художником у велетенську вазу, — підсвічує дахи будинків, настовбурчені шапки солом’яних ожередів…

Автомашина мчить лисніючим шосе назустріч тому кінцеві красивої дуги, що звисає над селом Демидів. У машині, крім шофера і мене, сидить закутана у вовняну шаль огрядна літня жінка, видно лише частину обличчя з блакитними очима під розлогими русими бровами, крупний ніс із родимкою та пошерхлі губи.

— По-моєму, Людмило Симонівно, природа вас з одужанням вітає, — промовляє водій у оксамитовому картузі. — І земля, бачите, ніби оживає під райдугою…

— Мо’, й так, — озивається жінка. — Я ж на ній все життя проробила.

Я їду з відомою на Україні ланковою, героїнею праці Людмилою Симонівною Короленко. Мені сказали, що вона виписалася з лікарні. За нею прибула з колгоспу машина. Лікарня — поруч з редакцією. Я зголосився супроводити її до рідного села, а заразом взяти інтерв’ю для газети.

Машина, мабуть, уже бігла крізь володіння демидівського колгоспу, бо жінка раптом повернула голову до водія:

— Заїдемо, Колю, в гості?

— Куди? — не зрозумів той.

— На плантацію.

— Зараз?

— Зараз.

— А може, відпочинете? Ваші жінки без вас упоралися.

— Е, ні, Колю. Заїдьмо. Хоч одним оком зиркну…

Машина звернула з шосе, пішла обніжком лісосмуги, перетнула навпростець ріллю й зупинилася перед заплавою.

Ми вийшли.

— Аж дихати легше стало. Ви чуєте, як пахне навкруги?

Лице ланкової нагадало лице матері. І засвітилось так, як у матері, коли вона зустрічала мене біля рідної хати під час останнього приїзду. Я подумав про свою домівку, а також про те, що для ланкової поле, мабуть, таке ж близьке, як і домівка, і такі ж ніжні почуття пробуджує рідна хата.

— А після війни тут було непрохідне болото. Ми осушили. Тепер це не долина — золоте дно. Не лінуйся тільки рук докласти.

Відблиски веселки лягають на заплаву.

Йдемо вздовж плантації.

— У лікарні багато я передумала. Лежиш, бувало, вночі — не спиться, а в голові спогади, спогади… В’ють гнізда, як прилітні птахи. Старість, кажуть, не радість. Та, повірте, мені не сумно, що вже шістдесят маю. Отак подивлюся на свій шлях й думаю: недарма хліб їла. Всяк доводилось у житті, а все-таки добре, що в колектив, до людей пішла.

Бувають у житті хвилини, особливо в літніх людей, коли хочеться висловити комусь всю душу, поділитися пережитим, найзаповітнішим. Слухати таку розповідь — все одно що читати цікаву книжку. І оцей райдужний осінній день, і запах мокрої поліської землі, і повернення на плантацію — все настроювало Людмилу Симонівну на відвертість.

— П’ятеро нас було в батька: два брати і три сестри. Землі ж мали чотири десятини. Мені, найменшій, припадало півдесятини. Ці клаптики розкидані були у дванадцяти місцях. На кожному навіть жати удвох було тісно… У двадцять дев’ятому до колгоспу вступили. Коней поприводили, вози стягли. Усуспільнили одноосібне майно. У клуні склад створили з борін, плугів та іншого реманенту. А вночі хтось підпалив клуню. Важко починався колгосп… Кожна нова людина потрібна була для артілі, як повітря. Хіба я цього не розуміла? А брат мій Левко — він з активістами водився — приходить якось, так схвильовано: «Людо, ти віриш у колгосп?» — «Коб не вірила, не пішла». —«Ланку згуртуєш? Таку, щоб прикладом у труді була». Не знаю, що казати. Розгубилася. Тої пори була я ще молода. І радісно стало, що таку честь мені довіряють, і боязко, бо не знала, що то за робота ланкової. Довго обмірковувала Левкові слова, а тоді наважилась. І вранці по найближчих подругах пішла. Так і так, кажу, дівчата, давайте працювати гуртом. Разом у поле, разом з поля… Вагалися, але послухали, бо жили зі мною душа в душу. Виділило нам правління плантацію. І почали ми… Носили пеленами з дому попіл, курячий послід, та добрив все ж не вистачало. Та й труд важкий був: руками ж бо все робили — тоді ще ми не знали, що таке механізована обробка цукрових буряків. Урожаї низькі одержували. Тепер інша річ.

…Минула година, а може, й дві, а ланкова все не покидала поля.

— Признаюся, скучила за оцим усім, — роздивлялась навкруги. — Бурти, рілля, старе бадилля. Що тут особливого, здавалося б, а тягне сюди.

«Мати наша хліборобська, безсмертна мати», — думав я про цю жінку і про тисячі інших, таких, як вона, на чиїх мозолях, здається, тримаються і мир, і світ, і люди, і земля.

Для неї поле — то і сім’я, й діти, і любов; то робота і спочинок; то свята й будні; то надія й все — довге, як нива, життя.

Я скинув капелюх і подумки благоговійно схилився до її ніг.

«Саме про таких людей і треба нам, журналістам, писати», — подумав я. Зрештою ми знову сіли в машину. Загув мотор. Дві мережки з-під коліс потягнулися по сирому грунті.

Веселка згасла, та вмита рясним дощем земля запиналася шовком сонячних променів і грала-вигравала бадьорими гамами соковитих барв.

Останній дзвінок.

В аудиторії гасла, плакати, розвішані стрічки — творіння наших художників і словесників.

«Ви безсоромно молоді і вже — журналісти! М.П.Прохоренко».

«Готую новий спецкурс. Привіз із Ленінграда два пуди літератури. О.О.Нудненький».

«Ми з вами ще зустрінемось на широких ланах стилістики, публіцистики і журналістики. П.П.Барабанний».

«Я певен, ще ви все знаєте, проте, мабуть, все-таки трохи дещо забули. Оцінку поставлю вам авансом. С.М.Береговий».

«Може, паче чаянія, вам щось і запам’яталося за п’ять років. Ю.П.Пустовар».

«Прослухали курс наук, значить, кінець. Ректор».

А ось і сам ректор заходить. Оплески. Оркестр самодіяльного ансамблю грає туш.

До мене схиляється Віталій Гайдук:

— У житті кожної людини буває мить, яку вона чекає з особливим нетерпінням, а потім сумує, що вона вже настала. Оце та мить…

Варя, що сидить поруч, шепоче:

— Крилатику! Скажи: як ми з тобою прощатимемося? Ні, ми не прощатимемось. Ми лише мовимо: до побачення. А все буде так, як є: ти писатимеш мені, я — тобі. Домовились?

— Не тобі, а вам уже. Щоб не було ревнощів, — показую очима на Віталія.

У неї в зіницях тріпоче тривога: а раптом цього не станеться, чого вона жадає і що ось-ось має здійснитися.

— Ні, мені. Правда, — поспішає вона. — Я, може, багато беру на себе, але для мене ти справжній друг. І я б хотіла, щоб і ти відчував до мене те саме.

Ми вже живемо в новому світі. А з того, минулого, долітає лише голос ректора:

— …Ще півроку ви набуватимете мудрості в рідній альма-матер. Потім понесете її на свої поля діяльності, як сівачі на сівбу добірне зерно. Що вам сказати на дорогу? Ви ступаєте на важку путь журналіста. Беріть із собою назавжди мужність, стійкість, високі почуття партійності, уміння ніколи не кривити душею… Ви мусите пам’ятати, що є спадкоємцями ленінської гвардії публіцистів — Луначарського і Воровського, послідовниками Кольцова і Галана, Лідіна і Горбатова… Приймаючи їхню естафету, не жалійте себе, будьте чесними, сміливими бійцями партійної журналістики… Скрізь і всюди працюйте так, щоб прапор землі нашої і ленінських ідей освітлювали дорогу людям усієї планети!.. Ні пуху вам, ні пера!

Ми переживаємо свято.

Вдивляюся в обличчя друзів. Вони не такі, як завжди. У них з’явилося щось серйозніше, розумніше, світліше… Вони вже сповна відчувають відповідальність, яку беруть на себе перед народом, державою, партією… Вони вже не пустотливі хлопчики і дівчата, вони, мов ті бійці, що в сірих шинелях давали колись клятву перед боєм і серед яких стояв високий, худорлявий атлет Сергій Береговий, що з другого курсу йшов захищати підступи Славгорода від навали ворога…

Ця асоціація виникає, либонь, тому, що слово бере саме він, партійний ватажок університету.

— Я ціную найбільше дві спеціальності, — промовляє Сергій Михайлович, — лікаря і журналіста.

Знати, що сказати і коли, — талан мудрих. Цим таланом природа сповна наділила Берегового. І як добре, що ми зустрілися з ним, слухали його лекції, жили, так би мовити, під одною стріхою, а отже, не лише мали нагоду запам’ятати його найкращі риси, а н частково перейняти їх, узяти з собою, збагатитися одбірними зернами набутого ним досвіду. Той досвід, ті зерна проростуть серед людей і в наших засівах — в ім’я цього Береговий воював, заради цього обрав фах суспільствознавця, викладача вузу і щороку вітає та проводжає студентські ватаги, що, мов журавлині ключі, то прилітають з вирію, то відлітають…

Він продовжує:

— Лікар — це прекрасна і благородна професія. Журналіст — це прекрасна і висока професія. Так, висока — з точки зору суспільного становища. Ви лікуєте хвороби не окремих індивідуумів, а цілих явищ. Ваш обов’язок дбати, щоб у здорових тілах був здоровий дух. Ви законодавці моралі й свідомості. Ви ідеологи. Жоден суспільний рух не обійдеться без вас, жодний почин державної ваги немислимий без вашої участі. Ви — рупор партії і спілкування з народом. Вам дається в руки велика зброя. Тримайте ж її завжди в чистоті, напоготові. Знайте, по кому стріляти, і вмійте стріляти! Бажаю вам щастя!

Оля сиділа біля вікна. Чому вона в ці хвилини не поруч зі мною, чому навіть не гляне в мій бік? Як я жадаю, щоб вона зрозуміла Берегового, зрозуміла мене!

А слово лунає за словом. Викладачів змінюють студенти. Поети читають вірші. Дівчата втирають сльози…

І врешті, наче птаха, злітає в аудиторії пісня. Наша лірична, журналістська:

Завжди в путі, завжди в дорозі,

Де літаком, де пішака.

Летять літаки, мчать машини, бредуть пісками каравани, гуркочуть цехи, пилюга стовпом здіймається над житнім ланом, на ракетному полігоні виблискує в променях першої зорі гостроноса ракета — і там, у небі, й серед пісків, на полі й у заводі бачиться скромний мандрівник з блокнотом…

І варто жить, щоб розкрутить

Проблем заплутаних клубок!

Так, варто жити!

І життя прекрасне.

КОНСПЕКТ ДВАНАДЦЯТИЙ

Дні як сторінки календаря: зірвав — і нема, зірвав — і нема…

Дні як сторінки календаря…

Варя Ремез виходить заміж. Про це знаю лише я. Виходить за Віталія Гайдука. «Нарешті», — полегшено зітхаю. Варя — й поготів.

У Палаці одружень відбулась церемонія реєстрації шлюбу.

Я сидів у вестибюлі, чекав.

Аж ось оголосили:

— Тепер хай пройдуть гості.

Маршем ударила музика.

У зал заходжу я — худий, як тріска. Один-однісінький.

«Оце всі гості?» — вловлюю німі запитання в очах службового персоналу.

Гайдук і Ремез, точніше — відтепер обоє Гайдуки — не хотіли, щоб про цю подію знали на курсі. Може, тому, що Варя вже чекає дитину.

Весілля вони справлятимуть у Віталієвому селі, в Розквітному. А я їду на комсомольську будову — маю доручення журналу, в якому друкувалися мої нариси.

Обіцяю бути на золотому весіллі.

А коли так — треба дожити!

Зайшов у нашу багатотиражку. Гарбузик переписував на машинці свою дипломну. Показав відтиск мого фото, що йде в номер разом з нарисом.

— Тепер, Юрку, тебе точно залишать у Славгороді.

«Дивак!» — подумав я.

Біля університету зустрів Холода і Мусіка.

— Чув? — спитав Холод.

— Що? — спитав я.

— Лариса Короб-Краєць народила сина, — похвалився він.

— От чого досягли наші студенти! — додав Мусік.

Ще одна зустріч. З Михасем Брилем.

— Сьогодні відніс заяву до ЗАГСу.

— З ким?

— З Джульєттою. Хотіли в неділю піти, а я забув паспорт у «періодиці». В понеділок побоялися — важкий день. Пішли у вівторок…

— Щасти вам! — потис йому руку.

Михась ще взимку написав листа в Петропавловськ-Камчаіський, запитував: чи є місце в газеті? Тепер звідти надіслали виклик. Михась поїде на Камчатку з молодою дружиною, з «декабристкою» Джульєттою.

Ще новина: Охмарбай відпустив бороду.

Тосік також перестав голитися.

Випускники!..

Моя любов безсила розтопити кригу Олиного серця.

Час розвіяти дурман, час!

У неділю, перед вечором, я зайшов до неї. Сиділа у світло-синій блузці. Нігті свіжо наманікюрені, губи підмальовані. Очі у куточках теж підведені олівцем. І від того здавалися трохи розкосими.

Я подумав: задля мене вона ніколи так не чепурилася.

Не встиг я до кінця про це подумати, коли чую — стукає хтось.

До кімнати ступив елегантний, такий наче аж прилизаний тип — високий, у чорному костюмі модного крою. На руці перекинутий білий плащ. Денді! Сів проти мене.

На столі у склянці з-під майонезу синіли проліски — зів’ялі, сухі.

— Коли я стану молодим і красивим, я приходитиму до тебе завжди із свіжими квітами, — бовкнув я нерозумно.

— Для того щоб носити дівчатам квіти, не обов’язково бути красивим. Досить вихованості.

Удар денді був дошкульним.

Перед Олею я не міг такого стерпіти.

У селі за дівчат хлопці билися. «З-за дівчини хлопці б’ються», — навіть у пісні співається. На мить я уявив себе в ролі сільського парубка.

Я вийшов на вулицю, купив за останні копійки пучечок фіалок і, повернувшись, ставлячи квіти в склянку, перефразував Гоголя:

— Виховуючи інших, виховуєшся і сам.

Оля вже тримала в руках сумочку.

— Я готова.

На ній були білі черевики з надто високими, наче ходулі, підборами. Невже вона хотіла перед ним здаватися вищою?

Я тихо спитав:

— Це він?

— Поговоримо потім. Зараз я йду в кіно, — уникла прямої відповіді.

— З ним?

— Ти ж не запросив!

— Виходь за мене заміж, — бовкнув я.

— Ти що?

— Я не жартую.

Вона засміялась.

— Не жартую, — повторив я. — Виходь!

Вона ще раз засміялася й сказала:

— Ти запізнився, любий…

Я зрозумів, що вів себе по-дитячому і то миті, коли хотів дошкулити гостеві, і потім… Збирався мовити щось дотепне, розумне, щоб якось реабілітуватись перед Олею, та, поки думав, вона вже збігла по сходах:

— Чао!

Доганяла денді, що йшов попереду.

Вона поспішала за ним.

Цвіте, доцвітає акація. Тополиний пух у повітрі. Поважно, нікуди не поспішаючи, бродять в університетському парку славгородці. Спокійні, гідні себе. На лавочках — заглиблені в конспекти студенти. Якась жінка в блакитному смакує морозивом. Двоє старих грають у холодку в шахи. Спокій, тиша…

Тільки не в нас, випускників.

Складено останній екзамен. У душах грають хвилі молодого моря. П’ять років позаду! Шторми, бурі, циклони! Все пережито! Попереду — яснина, голубінь, сонце!

А тим часом тривожно…

Чому?

«Життя ще стільки синців вам насадить, — мовив на прощання Сергій Михайлович Береговий, — що про університет ви згадуватимете, як про найсвітліший час свій».

Хай садить!

Аби швидше — в його кипінь.

До води припав синій досвіток.

Пливемо в Канів, на Тарасову гору. На юті музика, танці.

— Ходімо стрічати сонце!

Жовта хвиля піниться під лопатями теплохода, а за кормою лягає рожевими покосами, наче валки на житньому полі, коли спалахує зоряниця.

Береги втопають у сивому мареві серпанку. Сонця ще не видно. Гори, верби, очерети… Нарешті над горбами висувається червоний язичок.

— Люди, сонце!..

Під тихий його схід лунає вальс. На хвилях маячить самотній човен рибалки. Завмирають від краси світової і береги, і Дніпро, і гори. А яке видиво — схід денного світла!

Ось уже й промінь побіг по воді, наче боса дитина-росяною доріжкою. І знову — гладінь. Кольори сонця, міняться. Рожеві, червоні, оранжеві, срібнозолоті…

Причал…

Ідемо до могили. Дівчата, хлопці. Парами і поодинці. А Олі нема.

Оля…

«Ти запізнився, любий…»

Мої думки обриває промовець. Починається мітинг.

— Тут, біля Тараса, людини, що ввібрала у себе все краще свого народу: його волю, його душу, його думку, — ми клянемось віддати всю свою силу, енергію, свої знання тобі, Вітчизно!

Голос промовця — молодий, дзвінкий, як ранок на горі.

— …Уклін тобі, Тарасе, земний від нас, студентів. Ми принесли тобі свою любов, свою подяку. Устань і подивися — на лани широкополі, на Дніпро і кручі — й-очі твої помолодшають, і зморшки розійдуться на чолі… Ти завжди в наших серцях. Благослови ж нас у ранок цей чудовий на дорогу далеку, на діла славні. А ми поклянемось, що боротимемось до останньої краплі крові за щастя народу, за його сучасне і майбутнє, як боровся ти!

— Клянемось!

— Клянемось!

— Клянемось!

Як умру, то поховайте

Мене на могилі,

Серед степу широкого,

На Вкраїні милій.

Мелодія вихоплюється, як промінь сонця. Вихоплюється і наростає, дужчає, шириться, повниться, наче вітрило на повітряних хвилях. Ніби з самої могили виростає вона з грудей Тараса. Летить дужо, крилато, даленіє і затихає десь над водами великої ріки.

Серед степу широкого,

На Вкраїні милій…

І на мить здається, що то звучить живий голос самого Тараса Шевченка.

Цвітуть каштани. Синіє Дніпро. Сонце розпускає святкові шати і гріє, золотить усе довкола.

А над нами схиляє голову Тарас, ніби дослухається до чогось, ніби хоче вловити наше дихання.

На небі — ні хмарини. Чиста, бездонна глибина переливається в золотому шовку.

Щоб лани широкополі,

І Дніпро, і кручі…

Чуєш, Дніпре?

Чуєте, лани, гори?

Чуєш, Тарасе?

Це співають твої діти, внуки твої, твоє майбутнє — про щастя співають.

Глянь, сяють у них ромби на грудях — університетські значки. Палають очі — зірко, розумно, мрійливо.

У різні кінці країни роз’їдуться ці юнаки й юнки, та не забудуть ні Дніпра, ні тебе, ні землі, де здружилися, ні тих ідеалів, в ім’я яких училися!

«Людино! — хочеться вигукнути на повні груди в цю хвилину. — Ти — творець життя і щастя на землі. Я це знаю і мрію віддати тобі все, що маю і чим спорядили мене у путь-дорогу мати, вуз, комсомол… Тобі, людино, мої думки, мої мрії, діла, моя робота і життя моє — слово!»

«Дорога моя дружинонько! У ці домашні дні хай світять тобі рутнівські зорі, а гріють моя любов та полтавські галушки. Мене вже взяли на роботу в «Спортивну газету» — ще до одержання призначення. Казали, як народиш сина, й тебе візьмуть. Міцно цілую — Віталій Гайдук».

Віталій при мені написав і відправив цю листівку Варі.

А я все думаю про Олю, про Олині очі…

Голубі, мерехтливі, схожі на мигдаль очі.

Тільки раз, єдиний раз глянули вони в мою душу, а полонили її назавжди, на все життя.

Очі…

Не можу позбутися вашої влади. Коли, бувало, дивився у розширені чорні зіниці, здавалося, що заглядав в глибоке чисте джерело. Пам’ятаю, хлопчиськом любив стояти над криницею — там, унизу, в срібній яснині дзеркала, виднілися небо і моє відображення. Усміхався — і мені наче усміхалася криниця.

Та приходили люди, опускали відра і каламутили яснину, сонце і небо кришилися хвильками, кругами. Чекав, поки вода відстоїться.

І знову бачив у ній небо.

І знову радів.

Але ви, Олині очі, більше не засвітите мені. Світитимете іншому. Інший бачитиме у бездонності зіниць ваших своє відображення, питиме джерело — чисту наснагу душі, інший усміхатиметься вам.

«Ти запізнився, любий…»

О кляті очі!

Перестаньте снитися, згиньте, не мучте мене, дайте спокій хворому серцю!..

Після розподілу призначень виходжу з університету. Б’є в очі сонце. Яскраве, літнє. Доцвітають каштани. Небо голубе, високе й просторе, наче моя юність. У кишені несу блокнот. З пам’ятними написами друзів:

«Юрку! У людини нема і не повинно бути сучасного. Є минуле й майбутнє. Інколи дивися на пройдене, але завжди — тільки на далекі горизонти. І хай аллах допоможе тобі! Микола Слободян». «Перед тобою лежить terra incognita — земля невідома. Так будь на ній господарем. Володимир Пироженко».

«Історія, як і вулиця, повна різних несподіванок. Грицько Розбишака».

«Не збивайся на манівці, йди своїм шляхом, іди й не зупиняйся. Зіна Весняна».

Іду!.. Мої крила розпростерті жагою лету.

У вітрилах моїх — нестримний вітер руху вперед.

Прощай, альма-матер!

Я входжу в навстіж розчинений і принадний світ безмежжя — у великі води, у широкі броди самостійного життя. Входжу з нерозлучним супутником моїм — чистим блокнотом. Автографи друзів займають лише три перші сторінки (знаю: ці скромні пам’ятки, як напутні благословення, як найвірніші заповіді, згадуватимуться мені навіть через роки й десятиліття), решта ж аркушів — мов білі поля рахманно-світанкових снігів… Що посію на них, що запишу завтра?

1961, 1972–1975

__________

ЗМІСТ

ТИМЧУК В. Ловці манекенів. Повість

МЕДУНИЦЯ М. Про що розмовляють закохані. Повість

Примітки

1

Рейтар — переважно найманий солдат важкої кавалерії у Західній Європі XVI–XVII ст. та Росії XVII століття.

2

Бірон Ернст Йоганн — граф, герцог Курляндський (з 1737 р.), фаворит імператриці Анни Іоаннівни, творець реакційного режиму біронівщини. Після двірського перевороту 1740 р. заарештований і засланий. Помилуваний імператором Петром III.

3

Кесонна хвороба (кесонка) — декомпресійна хвороба, що виникає після кесонних і водолазних робіт при порушенні правил декомпресії — поступового переходу від високого до нормального атмосферного тиску.

4

Манекен — тут — спортивне знаряддя для тренування борців.

5

Бетлейка — те ж саме, що й вертеп (біл.).

Content

Тимчук Віктор, et al Ловці манекенів. Про що розмовляють закохані

Віктор Тимчук. ЛОВЦІ МАНЕКЕНІВ Михайло Медуниця. ПРО ЩО РОЗМОВЛЯЮТЬ ЗАКОХАНІ Повісті

Віктор Тимчук ЛОВЦІ МАНЕКЕНІВ

Михайло Медуниця ПРО ЩО РОЗМОВЛЯЮТЬ ЗАКОХАНІ

ЛИСТ З ДОРОГИ (ЕПІЛОГ НАТОМІСТЬ ПРОЛОГА)

КОНСПЕКТ ПЕРШИЙ

КОНСПЕКТ ДРУГИЙ

КОНСПЕКТ ТРЕТІЙ

КОНСПЕКТ ЧЕТВЕРТИЙ

КОНСПЕКТ П’ЯТИЙ

КОНСПЕКТ ШОСТИЙ

КОНСПЕКТ СЬОМИЙ

КОНСПЕКТ ВОСЬМИЙ

КОНСПЕКТ ДЕВ’ЯТИЙ

КОНСПЕКТ ДЕСЯТИЙ

КОНСПЕКТ ОДИНАДЦЯТИЙ

КОНСПЕКТ ДВАНАДЦЯТИЙ

ЗМІСТ

Примітки