Тимчук Віктор

Нащадки «Білого Хреста»

Віктор Тимчук

НАЩАДКИ «БІЛОГО ХРЕСТА»

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

1.

Постукали — і я враз схопився з ліжка. Зиркнув на годинник — 6.45. Відчинив двері. У коридорі стояв заспаний сержант Микола Бунчук, водій «уазика».

— Товаришу капітан… там чекають…

Я метнувся до одягу, почав швидко вбиратись. Микола прихилився до одвірка — віддихувався, подолавши дев'яносто сходинок.

— Що сталося? Де? — запитав, уже взуваючись.

— На колгоспному ринку… обкрадено магазин.

— Хто в машині?

— Майор Скорич, слідчий Топчій і Кузьменко з Букетом.

Ми збігли до під'їзду. «Уазик» вуркотів, наче розніжений кіт. Мої колеги сонні, а в Топчія червоний тонкий рубець на щоці від подушки. Вівчарка Букет збуджено стригла вухами й метляла хвостом, виказуючи задоволення, що опинилася в оточенні давніх знайомих.

— Гм, за дві хвилини зібрався, — сказав Топчій. — Не втратив форму.

— Ти теж не втратиш, — буркнув я непривітно, втискаючись до кабіни.

Наш слідчий Топчій, невисокий, худорлявий хлопець з млявими рухами, лише півроку тому закінчив спеціальну школу МВС і часто згадував своє курсантське життя. Проте роботу знав непогано, і працювалося з ним легко. «Уазик» рушив з подвір'я гуртожитку. Ми ще не позбулися дрімоти: очі в Кузьменка і Топчія розімлілі, затуманені недавнім сном, і обличчя розм'яклі, мов сирі хлібини. Я, напевне, теж мав схожий вигляд. Тільки Скорич, начальник відділення карного розшуку, бадьоро покректував. Від нього ледь чутно пахло бузком. Дмитро Юхимович завжди вставав рано. Він повернувся до нас і лукаво примружився, оглядаючи наші пісні фізіономії.

— Що, хлоп'ята, додивляєтеся сни? — насмішкувато і водночас співчутливо запитав, погладжуючи свою голову, стрижену «під Котовського».

— Еге, товаришу майор, куняємо, — відповів Кузьменко і смачно позіхнув.

— Магазин під сигналізацією? — запитав я, роблячи першу спробу розбурхати себе.

— Вона не пошкоджена, — повідомив Скорич.

Я відразу позбувся дрімоти. Адже вчинити крадіжку неможливо, коли сигналізація не зіпсована і не було попередньої домовленості з продавцями. В такому випадку вони на себе кидали тінь підозри. Одначе торговельники люди недурні. Отже, на мою думку, не обійшлося без «кваліфікованих» злодіїв. На нас чекало не рядове розслідування.

Ось і базар, його парадний вхід: арка з написом «Колгоспний ринок», навстіж відчинені ворота. В них вирував натовп. Ми повернули праворуч — на вулицю Казарського, де в'їзд на ринок. Попід мурованим парканом — ряд легковиків. А років двадцять тому на ярмарок переважно діставалися возами…

Поминули жінку-контролера і опинилися на території. До кабіни долинув багатоголосий хул. Базарна площа лежала за магазинами господарських товарів, і між ними, наче в кінці вузького коридора, виднілося строкате юрмище. Зупинилися біля будівлі з вивіскою на фронтоні — «Промтовари». Тут уже стояв «уазик» оперативної групи. Навколо купчились цікаві. Ми пішли за Скоричем.

У торговельному залі наші працівники й дві жінки з переляканими обличчями. Одна з них, старша за віком, із сивою високою зачіскою, в зозулястому трикотажному костюмі, схвильовано розповідала, притискаючи до грудей червону сумочку:

— Перед Першим травнем і Днем Перемоги розкупили багато товару. А вчора під кінець роботи завезли з бази. Ми залишилися розкласти його. Години зо дві сортували. І сьогодні, о пів на сьому прийшли зі Світланою, — жінка кивнула на гінку, бліду дівчину в зеленому платті, — щоб решту… Контрольки у замках цілі, сигналізація працює… Відімкнули магазин — і до підсобки…

Жінка оглянулась, і ми всі подивилися туди, на двері, вірніше на отвір, бо у дверях вирізано диктову фільонку й від них залишився один каркас, замкнутий на ключ. В залі ніякого розгардіяшу. Проте на підлозі білі й чорні відбитки підошов, ніби хтось вступив у вапно і вугілля й наробив чалапів. І тут мені впало в око зимове пальто, яке мало якийсь незвичний вигляд. Комір… Авжеж, у нього відрізаний комір… Он іще… Еге, їх немало!

Топчій і експерти приступили до виконання своїх обов'язків. Я зазирнув до підсобки й відразу помітив розчинений сейф, приземкуватий, як холодильник «Мінськ-3», пофарбований у коричневий колір. І знову ніякого безладдя, тільки коло стіни лежало кілька плащів, згорнута доріжка, а стіл висунутий на середину. Маленьке, вузьке віконце під стелею, заґратоване металевими прутами, ціле. На підлозі білі й чорні відбитки…

Позаду мене хтось хмикнув, і я оглянувся — Скорич. Ми здивовано перезирнулися з майором. Справді, було чого дивуватись: ніщо ніде не пошкоджене, а повно слідів. Як же крадії забралися в магазин? Відбитки підошов у підсобці чіткіші й виразніші, масніші, мов звідси злодії почали свій шлях.

— Гарний слід, — сказав майор. — Ніби навмисне залишили.

А де ж вапно і вугілля, що вони втеліщились у нього? У підсобці не було. Чудасія. Не принесли ж із собою помиващувати взуття! І кудою влізли?.. Я ввійшов до комори, коли Топчій і експерти вже зробили свою справу. У ній все так, як до обстеження. Анатолій навмисне відновив обстановку для наочності. З-під кремових плащів визирав білий відбиток підбора, наче людина пройшла крізь стіну.

— Підійми їх, Арсене, — Скорич кивнув на плащі.

Я обережно підняв. Під ними — акуратно вирізаний десь із квадратний метр підлоги, і дошки трималися купи. Справжня ляда. З Дмитром Юхимовичем підняли її — зачорніла яма. У ній стирчало два стовпці, що підпирали вирізані дошки. І це передбачили. Став навколішки, заглянув у яму. Збоку зяяв у фундаменті отвір.

Взяв лампочку на довгому шнурі, спустився в яму. Вона якраз по шию і нетісна: досить вільно повертався на всі боки. Сів навпочіпки й посвітив у штольню: з півтора метра довжиною, видовбана у підмурку, за яким тьмяно полискувала дірката земля. Я порачкував уперед і через хвилину вперся у щось овальне, залізне… Гм, металева бочка. Далі шлях перекритий. Я позадкував…

Дістався входу й звівся на ноги, перевів подих. Хоч і недовго перебував у підкопі, а забракло свіжого повітря, і з неприємністю дихалося сирою землею, і якось тривожно не чути жодного згуку, ніби похований живцем… Наді мною Скорич, Кузьменко з Букетом і слідчий Топчій. Знизу їхні постаті здавалися видовженими, наче на невідрегульованому екрані телевізора. Анатолій з лукавинкою дивився на мене.

— Ну, яке враження? — запитав.

— Підкоп капітальний, — відповів я. — А вихід перекрито металевого бочкою.

Кузьменко подав мені руку — я вибрався нагору, обтріпав штани на колінах і сорочку на ліктях.

— Здається, тут не обійшлося без продавців, не без їх допомоги, — зауважив Олекса.

Мабуть. А підкоп?.. Не вірилося, щоб довбали з магазину. Куди ж подіти землю й каміння з підмурка? Власне, чому завідуючій не бути заодно із крадіями? Без неї ніякого підкопу з магазину не зробити. Звісно, вона могла залишатися після роботи і впускати зловмисника. Але надто повільно посувалося б копання. Далебі, куди їм було спішити?! Он і доріжка, якою застеляли ляду для маскування, ставили стіл… Все шито-крито.

— То що ти думаєш, Арсене? — запитав Скорич і, не чекаючи відповіді, продовжив: — Давно не траплялося такої зухвалої крадіжки в нашому місті. Пам'ятаю, позаторік обчистили райунівермаг у Бровниці. Але почерк зовсім інший: влізли через трубу витяжної вентиляції.

Ми вийшли з підсобки. В торговельному залі лише працівники магазину і поняті, у вікна зазирали базаряни. Я нарахував вісім продавщиць. Вони таборились осторонь прилавка, за яким сидів оперативник і розмовляв із жінкою в зозулястому костюмі. Позирки продавців розгублені, стривожені. Я взяв Анатолія за лікоть і тихо сказав:

— Запитай їх, хто завжди залишався після роботи.

— Гаразд, Арсене, — неквапно кинув. — Думаєш, звідси копали? Мені теж підозріло.

— Не впевнений, але… Зараз гляну за магазин. Там повинен бути вихід з підкопу.

— Давай. Тримай мене в курсі. А серед цих молодиць оте дівча в зеленій сукенці має підозрілих знайомих, — сказав Топчій.

2.

З ганку оглянув майдан, запруджений людьми. Навпроти — павільйон. У ньому вилицюватий молодик видавав напрокат вагівниці. Ми зійшли із приступок. Я прискіпливо, вивчаюче подивився на обкрадений магазин іззовні. Передовсім — це не нова будівля, пристосована під торговельне приміщення. Обабіч магазину — кіоск господарчих товарів і продуктовий, а за ними — двометрова мурована огорожа. Ліворуч за нею здіймалася триповерхова цегляна споруда — Будинок колгоспника.

Ми підступили до паркану. Магазин стояв до нього впритул задньою стіною. По той бік огорожі, теж впритул до неї, якийсь сарай із пласким дахом.

— Зрозумів, Арсене? — запитав мене майор.

Я кивнув і виліз на паркан — відкрилося подвір'я Будинку колгоспника з кількома вантажівками. Серед них ЗІЛ з клітками на кузові, у яких крякали качки. За сараєм невелике обійстя, захаращене потемнілими від негоди дровами, старими, розбитими ящиками, шматками толю, брилами бітуму, диктовими діжками. Під стіною-огорожею від вулиці Казарського купи вапна і вугілля. Дмитро Юхимович вибрався до мене, вмент охопив зором подвір'я і затримав свій погляд на вапні й вугіллі.

— Давай, Олексо, сюди, у двір, — наказав майор Кузьменку.

Ми зайшли на обійстя і подалися до сарая. І перед ним асфальт помережений чорними й білими слідами. Вони тяглися від куп вапна і вугілля. О, кров — загусла, чорна. Поіржавілий замок висів на скобі. Його треба віддати на експертизу. Я обережно відхилив двері — на диво, навіть не рипнули. Майор кивнув на завіси, густо змащені солідолом. В сараї старі, посновані павутинням стільці, шафи, диван шкірився пружинами, металеві й дерев'яні бочки і сліди вглибині, у напівтемряві.

Я чіпко, насторожено обдивлявся навколо, призвичаюючи очі до затхлого мороку. І раптом підсвідомо відчув присутність стороннього. Мене не знати чого обійняли тривога й хвилювання. Ступив уперед і за шафою, під клишавим столом, угледів нерухому людину — білявого хлопця у волошкових спортивних штанях, туфлях без шкарпеток і в жовтій закривавленій майці. Намацав у молодика пульс… Ледь чутно билося серце. Дмитро Юхимович присів поруч.

— Да, діла… — тихо протяг.

Хто він: спільник злодіїв? Випадковий свідок? Як потрапив сюди? Судячи з одягу, наче вибіг з приміщення, не збираючись затримуватися надворі.

— Виклич «швидку допомогу» і скажи Топчію, експертам, — пошепки мовив майор. — Я спробую йому допомогти…

Встиг помітити лопату і лом, під стіною вхід до підкопу, в якому стояла бочка, діжки із землею, лежали брезентові рукавиці, і подався надвір. У порозі маячив Олекса. Букет нетерпляче скімлив.

— Когось там знайшли? — поцікавився Кузьменко.

— Закривавленого хлопця. Давай на Казарського, під огорожу, — наказав Олексі, а сам метнувся в магазин.

… Під муром на Казарського сліди й відбитки від протекторів машини. На асфальті чорніло кілька крапель мастила. Непогано, експерти візьмуть на аналіз. Букет упевнено взяв слід і повів нас за собою. Через кілька хвилин шаленої гонитви ми з Кузьменком вибігли на багатолюдну вулицю поблизу привокзальної площі, і тут Букет розгублено заскімлив.

Засапані, розпашілі, в мокрих сорочках, спинилися передихнути. Недурні крадії: очевидно, пересиділи на вокзалі до ранку, а потім, коли почався рух тролейбусів, спокійно скористалися ним, і тепер шукай вітра в полі. Або на поїзд і — ту-ту… В якому напрямку? Звідки вони?

— А зараз куди, Федоровичу? — звернувся до мене Кузьменко й змахнув краплю поту з чорної брови.

— На Казарського, до паркану. — Я сподівався ще на один слід, бо ми точно не знали, скільки було злодіїв.

Невдовзі знову опинилися коло мурованої огорожі ринку. Вулиця Казарського тиха й майже порожня: де-не-де виднілися поодинокі перехожі. Через дорогу, навпроти магазину і сарая, розташовані приймальні пункти сухофруктів, утильсировини і майстерня жерстяних виробів. А трохи далі — кілька звичайних цегляних будинків з телеантенами на дахах.

— Шукай, Букете, шукай! — наказав Кузьменко псові, і той припав носом до асфальту, занюшкував і шарпнувся на новий слід, потяг Олексу за собою.

Ми бігли до будинків. Поминули один дім, другий, і пес гайнув у двір третього, скочив на двері з номером 6 і гавкнув. Невже там злодії? Ми принишкли. У Букета на загривку здибилася шерсть. Я постукав. Насторожено чекали, коли відчинять. А може, втекли; заскочили до квартири, взяли необхідне в далеку дорогу і накивали п'ятами…

З-за дверей почулося човгання й бурмотіння, і, не питаючи хто і чого, дзенькнув замок, відхилились двері… У тісному коридорі стояв розкучманий хлопець в трусах і майці, в старих капцях і заспано мружився. Потер очі й осмислено подивився на нас, глипнув на вівчарку. Аж тоді на його припухлому обличчі відбилося здивування, навіть ляк. Букет клацнув зубами, і хлопець позадкував, прикривши груди і шию руками.

— Карний розшук, капітан Загайгора, — представився. — Дозвольте зайти?

— З-заходьте, — сторопіло запросив.

Ми опинились у затемненій кімнаті. У шпарку між шторами на вікні пробивався сонячний промінь і падав на протилежну стіну, висвітлюючи портрет, вірніше, його половину — довге волосся, суворе око, краєчок губ… Хлопець, все поступаючись, наткнувся на розстелене диван-ліжко й сів. Я розсунув штори — кімната наповнилася світлом. І нараз угледів на столі, серед розгорнутих книг і зошитів, коричневу норкову шапку. Олекса теж дивився на неї і не міг стримати усмішки. Я взяв її — нова, з ярликом.

— Ваше прізвище? — запитав у пониклого хлопця, жалюгідного й беззахисного.

— Агапов… Вячеслав, — не звів голови.

— Звідкіля шапка?

— З-знайшов.

— Сокирку під лавкою, — вставив іронічно Кузьменко.

— Де знайшов? Коли?

— Сьогодні, під огорожею ринку. Повертався з роботи і…

— О котрій годині? З якої роботи?

— Близько другої ночі. Я фрезерувальник, на електротехнічному… — Агапов облизав пошерхлі губи.

— Чому так пізно?

— Трохи прихопили після зміни до плану, — вже спокійніше відповів.

— З ким працювали? Їхні прізвища і адреси?

— Нацевич, Скок, Малишевський… — не замислюючись, назвав своїх товаришів.

Я записав до блокнота дані робітників. Агапов почав одягатися і ніяк не попадав у штанину ногою.

— А де твої батьки?

— На роботі. Ви мене?..

— Ні, залишайся вдома. Тільки до початку зміни нікуди не виходь. Зрозумів?

Він кивнув, нарешті вбравшись, і провинно дивився на мене. Я зиркнув на книжки і зошити.

— Десь учишся?

— Еге, у вечірньому політехнікумі.

— О тій порі на вулиці нікого не зустрів?

— Нікого.

— А машини не бачив?

— У кінці вулиці виїжджала на проспект.

— Марка?

— Наче «Волга М-21».

Букет сидів на підлозі й прислухався до наших голосів: схиляв голову на один бік, на другий, ніби намагався втямкувати, про що йде мова. Агапов з острахом поглядав на нього. Невже шапка з магазину? Коли Агапов не спільник, виявиться ще одним свідком, окрім невідомого з сарая. На початку розшуку два свідки — успіх.

— Напиши про машину і шапку, вкажи час, — сказав хлопцеві і вдруге попередив: — З хати нікуди. Я пізніше навідаюсь і заберу показання.

Ми залишили Агапова з прояснілим чолом. Авжеж, він народився, мабуть, у сорочці, бо коли б справді наткнувся на крадіїв, вони б його не помилували. Я глянув на годинник — минуло 15 хвилин. Як там поранений?

— Дарма ви його не затримали, — зауважив на вулиці Кузьменко. — Попередить своїх.

— Не попередить, — заспокоїв кінолога. — Ось тобі шапка. Віддаси Топчію.

3.

На подвір'ї Будинку колгоспника досі стояв ЗІЛ з качками у клітках. Здалеку побачив карету «швидкої допомоги», машину. оперативної групи і гурт людей. навколо входу на обійстя перёд сараєм. Я вчасно з'явився: саме винесли ноші з пораненим. Його ліве плече забинтоване, очі заплющені, обличчя крейдяне. Поруч ішла медсестра і тримала пляшку з кров'ю. В тяжкому, видно, він стані, коли застосували термінове переливання. Хоч би не помер. Він для нас найважливіший… Свідок чи учасник?..

— Ой Валю! — зненацька залементувала якась жінка. — Господи! Хто ж тебе?!..

Її зойк, від якого закрякали качки, наче штурхнув мене в спину, і я вкляк на півдорозі до сарая. Над ношами схилилася молода, кругловида жінка у білій хустці, простягала у відчаї руки до пораненого, а її відтручувала медсестра, умовляла не заважати, не зачепити ненароком трубки. Я вернувся, взяв жінку за лікоть — вона не зважала на мене: повними сліз очима дивилася на хлопця. Його вклали у карету.

— Боже, а вдома ж у нього дітки… Тетяна… батьки… — розпачливо голосила-приказувала.

— Послухайте, шановна, — міцно стис її лікоть, і жінка глянула на мене невидющими очима. — Я з міліції. З міліції, — повторив, щоб дійшло до неї.

— Ох, чоловіче, яке нещастя, яке нещастя… — бідкалась. — А в нього ж двоє діток, одне одного менше… То ви з міліції? — витерла кінчиком хустки сльози і з надією втупилась у мене.

— З карного розшуку, капітан Загайгора. Де ж нам поговорити?

— Я в цьому готелі, тридцять перша кімната.

— Ходімо до вас.

Мені не терпілося почати розмову, але стримався; хай жінка трохи оговтається. До Будинку колгоспника зайшли з подвір'я і розташувались у невеликому фойє на першому поверсі за журнальним столиком. Неподалік за дерев'яним бар'єром адміністраторша. Я лише бачив, опустившись у старе крісло, її голову з копицею пістрявого волосся, насурмлені брови й меткі очі, які з цікавістю позирали на нас з-за перегородки. Моя супутниця сиділа напружено, скраєчку крісла, із міцно стуленими губами.

— Хто ви і звідки? — лагідно запитав її.

— Я пташниця з колгоспу «Комуніст» села Малинівки, Немиївського району, Колосюк Уляна Тимофіївка. — Вона мило картавила і соромилась перед незнайомою людиною.

— А хлопець? Ви його знаєте?

— Авжеж, вчилися разом. Він шофер нашого колгоспу, секретар комсомольської організації, Молостов Валентин Карпович. Вчора приїхали на базар з качками. Не всі продали і заночували…

Я полегшено зітхнув. Нарешті прояснилося з пораненим. Але як він опинився в сараї? Чому напівроздягнутий? Пташниця замовкла, помітивши мою задуму, й потупилась.

— Розказуйте, Уляно Тимофіївно, — попросив її.

— Про що? — звела на мене затуманені очі. — Поставили машину у дворі, майнули в універмаг, потім повечеряли в їдальні — і сюди на ночівлю.

— А як Валентин потрапив до сарая?

Колосюк знизала плечима.

— У якій кімнаті він жив?

— Двадцять третій.

— Увечері ви не заходили до нього чи він до вас?

Жінка сполошено подивилася на мене, а потім у неї ображено затремтіли губи. Ах чорт! Вона ж сприйняла моє запитання за натяк на залицяння Молостова.

— Як ви?.. Ви… Я заміжня, — тихо, гнівно мовила. — Ми з його Тетяною подруги.

— Пробачте, Уляно Тимофіївно, я зовсім інше мав на увазі, — вибачливо заперечив. — Мене цікавило, о котрій годині ви бачились з ним востаннє.

— Десь о десятій. — І пташниця зніяковіло замовкла, ніби завагалася з повідомленням чогось їй неприємного. Одначе наважилась і сказала: — Я заглянула до Валентина. Він жив з циганами, і я боялася за гроші… Забрала у нього виручку.

Так, тепер мені випадала розмова із жильцями 23 кімнати. Може, від них дізнаюсь, як Молостов опинився у сараї? Я звівся, і Колосюк теж схопилась.

— А куди качки?.. — розгублено запитала. — І машина? Вони ж колгоспні.

— Качки продасте. Наш товариш завезе їх на ринок. І подзвонимо в колгосп, пришлють шофера, — пообіцяв їй. — Ви трохи почекайте.

— О-хо-хо… — Лице у пташниці жалісливо скривилось, і з очей несамохіть потекли сльози. — Це ж взнає Тетяна…

Я піднявся на другий поверх. Відразу при стіні, за двотумбовим столом з телефоном, сиділа чергова — жінка років сорока в бежевому халаті, голова кокетливо пов'язана барвистою косинкою, з-під якої вибивалося пасмо чорного волосся. Глянувши на неї пильніше, я відзначив, що колись вона була достоту гарною і, мабуть, гордовитою, судячи з постави й примружених карих очей. Її довгі пальці спритно орудували шпицями — вони мигтіли, наче у велосипедному колесі, і волошкова вовняна шапочка ніби в'язалася сама по собі.

— Ви до кого? — кинула на мене швидкий погляд.

— Я з міліції. Хто живе в двадцять третій кімнаті?

Її пальці на мить завмерли й знову продовжили свою роботу.

— Двоє грузинів. — У неї приємний грудний голос. — Продають мандарини.

— Є котрийсь із них?

— Є, Арчіл Белішвілі. Третя кімната праворуч, — підказала мені.

Через кілька кроків я спинився перед дверима кімнати. Постукав.

— Заходь, — глухо пролунало у відповідь.

За столом, заставленим наїдками, сидів молодий, широкоплечий чоловік, чорнявий, мов грак, у розхристаній сорочці з підкоченими рукавами. Його груди й руки вкривала густа чорна порость. Він широко, доброзичливо посміхнувся й гостинно повів рукою, запрошуючи до столу.

— Сідай, кацо[1], гостем будеш, — і налив у склянку з глиняної посудини з довгою шийкою якогось червоного напою. — Найкраще п'ється сапераві[2] із сури[3]. Бери, генацвале[4]. Щоб ми ніколи не знали біди.

— Пробачте, але я на роботі, — чемно відмовився, опускаючись на стілець. — Служба.

— Не те говориш, кацо, ображаєш мене, — спохмурнів грузин і непривітно блимнув на мене чорними опуклими очима. — Стакан сапераві — і голова ясна, наче у математика, а на душі — рай. Покуштуєш нашого хачапурі[5], шоті[6], мчаді[7], шашхі[8], які передала мені маміда[9]. Давай, генацвале.

Від столу Гостро й апетитно пахло, а я не снідав. Проте втримався від спокуси.

— Я з карного розшуку, капітан Загайгора, — назвався, остаточно поклавши край запросинам.

— Вах, батоно[10] начальник, — сплеснув у долоні Белішвілі й гаряче заговорив — Ми продаємо своє і маємо довідки з колгоспу. Все зако…

— Добре, добре, — перебив його. — Тут жив шофер. Де він?

— А, Валентин… — Арчіл лукаво підморгнув мені й ковтнув вина. — Ще не прийшов од своєї…

Далебі, він нічого не знав і думав, що Молостов у Колосюк. Вона ж учора ввечері зазирнула до їх кімнати… Значить, шофер вийшов пізніше. Куди? Чого? Я завагався: сказати Белішвілі чи ні про подію? Втім, все одно скоро дізнається.

— Валентина тяжко поранили вночі, і до тієї жінки він не заходив, — сказав я. — Знайшли його в сараї.

— Вайме[11]! — Арчіл співчутливо похитав кучерявою головою. — В сараї… Але ж він пішов до машини.

— О котрій годині?

— Після дванадцятої. Ми довго сиділи, балакали, грали в карти… Закрякали качки, і він вибіг подивитись. Вайме… — замовк, і сидів посмутнілий, пригнічений, нараз випив вино і по тому тихо мовив: — Шені черіме[12]…

— А де твій товариш?

— Гурам? На базарі, торгує.

— Ти водиш машину?

— У мене вдома «Волга».

— Вивези качки на ринок. У фойє сидить та жінка, допоможи їй, — попросив його.

— Зроблю, батоно начальник.

— Це Валентинові піджак і сорочка?

— Його.

— Віддаси їй.

Я знайшов у кишені піджака ключі від ЗІЛа, поклав їх перед Белішвілі на столі і вийшов. Отож, Молостов вибіг до качок, а опинився в сараї. Значить, на першу годину ночі злодії вже були там. А близько другої «Волгу» в кінці вулиці бачив фрезерувальник Агапов. Значить, в магазині вони порядкували довго. Це ж треба мати цілковиту впевненість, що не захоплять на місці злочину.

На мене байдуже глипнула чергова, не перестаючи в'язати, і я поминув її, спустився у фойє. Колосюк встала з крісла, запитально звела брови.

— Зараз вийде Арчіл, грузин, і завезе качки на ринок. — На обличчі пташниці — розгубленість і недовіра, і я заспокоїв її: — Не бійтеся, він людина хороша. І ще віддасть речі Валентина.

Колосюк, кивнувши, втомлено сіла. Я підступив до дерев'яного бар'єра, за яким нудьгувала адміністраторка — власниця пишної пістрявої зачіски. З-під насурмлених брів забігали по моєму лиці її блідо-голубі очі. Я представився. Не здивувалася — сприйняла мою появу як належне. Тільки трохи довше-затримала погляд на моїх неголених щоках.

— Хто у вас керує господарством?

— Дзюняк.

— А хто він?

— Тарас Свиридович?! — вона так здивувалася, ніби його повинно знати все обласне місто. — Наш завідуючий.

— Він є в будинку?

— Незабаром прийде, почекайте. — Задзвонив телефон, і адміністраторка здійняла трубку. — Готель… Жодного вільного місця… Але ж я вам…

Вона когось роздратовано переконувала у відсутності місць. У фойє спустився Белішвілі й направився до Колосюк, вклонився їй, притискаючи руку до серця.

— Калбатоно[13], прийміть мої щирі співчуття, — сумно мовив.

— Спасибі.

Вони пішли. Адміністраторка закінчила розмову й нервово поклала трубку.

— Біда з вами приїжджими, — поскаржилась, шукаючи у мене підтримки.

Але я не пристав на розмову. Мене турбувало інше.

— Ви бачили, коли вночі виходив шофер? — натомість запитав її.

— Авжеж: ми саме з Настею Вакулівною пили чай.

— Хто це — Настя Вакулівна?

— Палига, чергова другого поверху.

Ага, та жінка, яка й досі зберегла риси колись холодної красуні.

— І ви не схвилювалися, що він не повернувся?

— Чого? — зломилися її брови-шнурочки. — Шофери часто сплять у кабінах. Стережуть свій вантаж.

Справді, їй нічого було непокоїтись. Усе відбувалось, як завжди, — ніякої надзвичайності.

— Давно у вас ці грузини?

— Вже місяць.

Підозрювати їх не було підстав. Вони б тоді не залишилися. Хоча… Могли підготувати підкоп, а крадіжку здійснили спільники, що втекли машиною і подалися на вокзал. Ні, машиною небезпечно їхати далеко. Машини вже перевіряли на дорогах працівники ДАІ. Скорич дав вказівку. А от…

— Скажіть, сьогодні вранці хтось вибув з готелю? — запитав із таємною надією.

— Тільки один шофер.

— Будь ласка, дайте його картку.

Адміністраторка відімкнула сейф, в якому лежала купка паспортів і різні папери. Переглянула їх і подала мені аркушик. Валуйко Федір Іванович, 1938 року народження, село Терешки, мета приїзду — продаж товару з автолавки, номер машини.

— Коли вибрався Валуйко?

— Виписався рано, — і вона кивнула на кушетку за своєю спиною. — Якраз я міцно заснула, а його приніс чорт. Напевне, десь о четвертій ранку, бо у вікні сіріло.

О четвертій… Чого йому схоплюватись ледь світ? Село Терешки — недалеко. Постривай! Та й ночувати нема сенсу: година-півтори — і вдома. А Валуйко залишився.

— А він не виходив опівночі надвір?

Адміністраторка здвигнула плечима.

— Хтось хряскав дверима. Я не зводилась — дрімала.

— Часто зупиняється у вас?

— Щомісяця.

Мене охопив неспокій. Попросив телефон і подзвонив черговому міліції, Дав йому дані Валуйка, номер машини. Тепер залишилося чекати, коли його затримають інспектори ДАІ. І цілком вірогідно, що з тієї «Волги» крадені речі перевантажили до автолавки.

Хід непоганий: у магазині на колесах повинні бути товари. Автолавка не викличе ні у кого підозри.

Я схвильовано пройшовся коридором, в якому розташована дирекція ринку і де знаходився кабінет завідуючого Будинком колгоспника. А Дзюняк не з'являвся. Щоб чимось зайнятись, окрім висування версій, прочитав стіннівку «За комуністичну працю», святковий наказ директора, перелік путівок у санаторії і будинки відпочинку, склад групи народного контролю.

Спинився біля стенда «Вони захищали Батьківщину». Фотокартки на ньому перезняті зі старих, давніх, і ветерани молоді, відчайдушні. Сивак В. В. — старшина, артилерист, директор ринку; Дзюняк Т. С. — сержант, командир відділення зв'язку, завідуючий Будинком колгоспника; Скерегеля В. Н. — єфрейтор, бухгалтер (пілотка кокетливо надіта на пишне хвилясте волосся, і в очах знадлива смішинка); Палига Г. Ф. — старший сержант, мінометник, контролер (напевне, чоловік чергової другого поверху Насті Вакулівни); Котов М. І. — сержант, піхотинець, бригадир рубачів м'ясного павільйону; Федоровський З. Д. — рядовий, піхотинець, ветлікар.

Дивився на них і з жалем думав: коли б не загинув мій батько, теж у якійсь установі висіла б його фотокартка серед ветеранів війни. А можливо, він би й досі служив і хтозна, чи не став би генералом. Ох, багатьом чорне лихоліття вкоротило віку або перекопало життя.

— Да, дорогою ціною заплатили за Перемогу, — раптом журливо заговорив за моєю спиною чоловік. — А які орли!

Оглянувся — позаду невисокий, натоптуваний дядько в синьому костюмі й білій сорочці, буцматий, сивоголовий, смаглочолий. Він скидався на боцмана, списаного на берег, і видався мені знайомим… Еге, Дзюняк, один з ветеранів.

— А я до вас, Тарасе Свиридовичу, — звернувся до нього.

— Впізнали! — зраділо вигукнув. — Я здорово змінився, не всі… — він спохопився й спохмурнів, погасив усмішку. — Заходьте.

Кабінет у нього маленький: однотумбовий стіл, обов'язковий сейф у кутку, під стіною два стільці, металева вішалка, на підвіконні графин з водою і склянка, телефон. Дзюняк поклав короткопалі руки на скло, зчепив пальці й приготувався до розмови. Його, мабуть, попередила адміністраторка.

— Ви знаєте, що сталося?

— Оце від сарая, — відказав Дзюняк і скрушно додав: — Неприємність, і шкода того шофера.

— А хто з ваших працівників найчастіше ходив у сарай? — запитав його.

— Я.

— Коли ж ви були востаннє?

— Їй-бо, не пам'ятаю, — почухав потилицю. — Ми скидаємо туди всякий мотлох. Тому й рідко заглядаю.

Подібної відповіді слід було чекати. Власне, я її передбачив, але, як завжди, підсвідомо жевріло Сподівання на потрібні факти чи відомості. Хай би вже дріб'язкові! З них іноді буває користь. А тут — нічого. Я лише впевнився: злодії мали достовірну інформацію про забутий сарай. І отримати її могли від працівника Будинку колгоспника.

— Скільки у вас чоловік у штаті? — запитав завідуючого, щоб прикинути об'єм роботи: з кожним поговорити, перевірити.

— Зі мною одинадцять.

— Тарасе Свиридовичу, ви розумієте, як важливо знайти злочинців, — почав я здалеку. — Ви місяцями не заглядали до сарая. Про це знали працівники. Напевне, комусь передали.

У Дзюняка спершу округлились очі, потім він примружився й недоброзичливо сказав:

— Ви помиляєтесь. У нас одні жінки, і працюють вони по десять і більше років. Коли б що, крадіжка трапилася б раніше. Га? Магазин і сарай збудовані давно.

Хм, Дзюняку не відмовиш в логіці: тонко підмітив і слушно зауважив. Я замислився… Не збирався відступати. І зненацька мене осінило.

— Скажіть, а в будівлі весь час промтоварний магазин?

— Ні, — жваво відгукнувся завідуючий. — Спочатку… — Він задивився у стелю і почав загинати пальці. — Спочатку тканини, після них — уцінені товари, потім — спортивні й оце другий рік… — Дзюняк осікся, злякано зиркнув на мене і вражено прошепотів: — Невже хтось із наших жінок?

— Може, ненавмисне: просто котрась прохопилась у розмові або хитро випитано, — заспокоїв його, знаючи, як важко працювати в колективі, коли поруч нерозпізнаний злочинець. Недовіра не дасть супокою, точитиме свідомість, мов шашіль дерево.

— Справді, жінки люблять потеревенити, — охоче пристав на мою думку завідуючий і спохмурнів.

— А ви самі, Тарасе Свиридовичу, не помітили нічого підозрілого? — для годиться запитав.

— Ні, люди як люди, — не вагаючись, відповів. — У кожного свої радощі й печалі. У чоловіка Насті Вакулівни, він працює на ринку контролером, виявили рак печінки, — гірко зазначив.

Настя Вакулівна… А, Палига, чергова другого поверху. Велике горе у неї. Ось чому жінка справляла враження холодної, байдужої людини. Її ніщо не тішило. Прикро… Раптом Дзюняк ляснув себе по лобі долонею й гмикнув.

— Ну й телепень! — вигукнув. — Позавчора з дворика перед сараєм я вигнав двох лобурів! Ви розумієте?!

Я кивнув і насторожився, запитливо поглянув на Тараса Свиридовича, чекаючи подальшої розповіді. Він хапливо налив з графина води й спрагло випив.

— Да… — продовжив. — Після обіду я чому крутився на подвір'ї. Глядь — вони сидять за ящиками й цмулять вино. Я й погнав їх. Огинались, лаялися… Неприємні типи.

— Які вони з себе? Ви б упізнали їх?

— Звичайно. Молоді, здорові, патлаті й занехаяні. Один — чорнявий, борода випнута, в синій нейлоновій куртці; другий — русявий, ніс задовгий, теж у куртці. — Дзюняк задумливо забарабанив пальцями по столі. — Здається, я здибав їх на базарі. Тут деякі постійно вештаються, видивляються, що погано лежить.

Я не виказував свого хвилювання. Повідомлення завідуючого важливе. Отож, у підсумку троє підозрюваних: Валуйко — шофер автолавки — і двоє із двору. Це вже слід. Я недарма згаяв час.

— Ходімте в магазин. Поговорите із слідчим, — запросив Дзюняка.

На подвір'ї ЗІЛа з качками вже не було.

4.

Гаряче припікало весняне сонце, й у повітрі витали пахощі молодої, свіжої городини. Вона привабливо, соковито зеленіла на прилавках, хоч пиши з неї натюрморт. Навколо гомін, вигуки, десь белькотав індик і гавкав пес, кудкудакали кури й голосно кукурікали, наче в селі, півні.

Ми з Дзюняком проштовхувалися між людьми, пробиралися до магазину. Я угледів машину з качками і на кузові пташницю Колосюк. Збуджена, розпашіла молодиця не встигала виймати з кліток живність… У тій веремії хоч на кілька годин забуде про лихо, яке спіткало її товариша. Я зиркнув на годинник — близько дев'ятої. А здавалося — давно на ногах. З'явилось оманливе відчуття швидкоплинності часу, бо вже відбулося багато зустрічей з різними людьми. А день лише розгорався.

Наш «уазик» стояв на місці. Бунчук читав якусь книжку. Покупці не поривалися до магазину — на дверях висіла табличка «переоблік». Я підійшов до Миколи, і сержант одірвався від книжки, хотів вийти з машини.

— Сиди, сиди, — зупинив його. — Що нового?

— Топчій допитує продавців, а майора і Кузьменка я завіз на службу.

Звісно, Дмитрові Юхимовичу тут нічого робити. Він схопив «усе головне, і картина злочину тепер для нього ясна. Про деталі й наслідки сьогоднішнього розшуку, висновки експертів Скорич дізнається на нараді в Ольхового. Тоді майор і виголосить свою думку. Нараз мені зробилося незатишно й тривожно, мов хтось крадькома спостерігав за мною недоброзичливими» очима. Я розглянувся навкруги — довкола снували люди й наче ніхто не звертав на нас уваги. Он неподалік невелика черга за вагівницями, які видавав дужий, вилицюватий молодик у білому забрудненому халаті.

Я назвав Бунчуку адресу Молостова — пораненого шофера, щоб по рації зв'язався з черговим і той викликав сюди з колгоспу водія. Дзюняк, відколи покинули готель, не зронив ні слова. Видно, у нього була якась нагальна справа (тому й мав заклопотаний вигляд), але Тарас Свиридович змирився з необхідністю допомогти слідству.

Топчій досі сидів за прилавком, обкладений аркушами паперу — протоколами. Я вже знав метод роботи Анатолія: неквапно, грунтовно проводити розслідування, зненацька вертаючись до попередніх показань, що трохи збивало з пантелику свідків. Навпроти нього сиділа жінка в зозулястому костюмі й щось говорила, схвильовано поправляючи зачіску. Напевне, Топчій не вперше розмовляв з нею і продавщицю дратувала настійність слідчого.

— Прошу, Тарасе Свиридовичу, — я показав Дзюняку на стілець під вікном, а сам підійшов до Анатолія.

— Я ж вам говорила… — ображено забринів голос продавщиці, і вона замовкла.

Топчій пильно глянув на мене сірими очима, кивнув, і я зрозумів той кивок як безмовну відповідь: нема нічого втішного. Натомість він сказав:

— Норкова шапка з цього магазину. Треба точно встановити, де був Агапов.

— Зроблю. Я запросив завідуючого Будинком колгоспника Дзюняка Тараса Свиридовича. У нього є дещо цікаве.

— Поклич його, — пожвавішав слідчий і звернувся до принишклої жінки: — А ви почекайте, Софіє Адамівно, ми ще продовжимо розмову.

Дзюняк розповів про двох хлопців, які позавчора пиячили біля сарая, описав їхню зовнішність. Слідчий уважно вислухав, крутячи в руках жовту кулькову ручку, а продавщиця нетерпляче заворушилась, кілька разів поплямкала губами, наче поривалася встряти у розмову. Ми це відчули й втупились у неї.

— Я… я бачила їх… чорнявого, з гострою бородою… — повільно, знічено мовила.

— Софіє Адамівно! — докірливо-зраділо вигукнув Топчій. — А я ж вас питаю-питаю, чи хтось підозрілий не заходив до магазину, а ви — «покупці мигтять, мигтять, хіба запам'ятаєш»… То коли він заходив?

— Вчора, саме привезли товар, — жінка зраділа, що зрештою збулася запитань. — Він часто забігає до нас, заграє із Світланою, заважає працювати. Якось стояв, теревенив, а тут прийшов другий — довгоносий — і називає його Богом. Ну, я й витурила їх з магазину.

Ми перезирнулися з Анатолієм. Бог. Прізвище чи кличка?

— Ви вільні, Софіє Адамівно, працюйте, — відпустив її Топчій. — І покличте Шапова. Часом не застряг він у підкопі?

Шапов — начальник дільничного пункту міліції ринку. Я з неспокоєм чекав на появу лейтенанта, поглядаючи на двері до підсобки, вже із вставленим диктом, куди увійшла продавщиця… Щось гупнуло — і за хвилю у дверях постала кремезна постать Шапова з довгастим блискучим ліхтариком. Під ходою лейтенанта аж стогнали дошки підлоги. Я часто зустрічав його на тренуваннях із самбо, тільки з ним не боровся — він у важкій категорії. Шапов привітався з нами, і я відмітив його знайомство з Дзюняком.

— Що там, Анатолію Єфремовичу? — Поклав ліхтарика на прилавок, повів могутніми плечима, наче скидав з них невидимий тягар підкопу.

— Ти знаєш Бога? — запитав його Топчій.

— Того? — жартома показав пальцем на стелю. — Ні. У мене є свій бог — базарний.

— От-от, саме базарного, — уточнив Анатолій. — Чорнявого, з випнутою бородою.

— Богдан Шалапуха! — Шапов одразу назвав справжнє ім'я і прізвище Бога. — Ледацюга, часто кидає роботу, вештається по ринку. Сьогодні крутився біля павільйонів.

— Так… — протягло, задоволено мовив слідчий. — А хто у тебе русявий, довгоносий, патлатий і в нейлоновій куртці?

— Хм… — посміхнувся лейтенант. — Прямо тобі екзамен-загадка, Єфремовичу. Став «п'ятірку». Зуб, тобто Зубовський Вадим, друзяка Шалапухи, — і Шапов переможно оглянув нас.

— Адреси їх маєш?

— Аякже.

— Приведи, Ігоре, зараз хоч одного. Приведи, — Топчій звівся, підкреслюючи важливість свого доручення.

— Слухаюсь! — Лейтенант мерщій подався з магазину.

— А мені? — і собі звівся Дзюняк.

— Ви трохи зачекайте, — попросив його слідчий.

Я переказав Топчію свідчення пташниці Колосюк, грузина Белішвілі, адміністраторки Будинку колгоспника. Докладно розповів про Валуйка — водія автолавки, який заночував у готелі, хоч жив за вісімдесят кілометрів од міста, а ледь засіріло — поїхав. Топчія теж зацікавив Валуйко.

По поту, щоб не перейматися очікуванням Шапова, я взяв ліхтарик і пішов ще раз обстежити підкоп, наодинці, без поспіху. У підсобці порожньо. Підняв ляду — вирізані дошки, і на мене пахнуло вільглим духом підземелля. Отвір випиляно зі всіх боків акуратно, мов тесля по шнурку. Опустився в яму, увімкнув ліхтарик і обдивився землю. Вона підрівняна, ніби у погребі справжнього господаря. Освітив каміння підмурка — жодного стрімчака. Н-да, попрацювали капітально.

Я дістався входу й вибрався нагору, в сарай. У ньому темно, лише крізь шпарки у дверях пробивалося сонячне проміння. Бочки наповнені землею й камінням. Не треба було його виносити — все виявилося під руками.

Сів на ящик і погасив ліхтарик. Тої ж миті мене огорнув морок, лунко і стривожено забилося серце. Привиділося чиєсь важке, надсадне дихання й тихий, крізь зціплені зуби, стогін, ніби під столом лежав поранений водій Молостов. У мене пробігли мурашки по спині, я увімкнув ліхтарик, посвітив по закутках сарая і знову вимкнув. Долинав, наче здалеку, гул, попискували миші…

Який же висновок з мого обстеження?

Передовсім — орудували не білоручки, вміли вправлятися лопатою, ломом і пилкою. Далі: не один день пробивали лазівку, горбились у тісняві, задихались од браку повітря, тобто — хирляками їх не назвеш. І останнє: надто професійно зроблено підкоп, без зайвої роботи, з точним виходом у підсобку.

Мої роздуми перервав глухий жіночий голос з підкопу:

— Товаришу… капітан!.. Вас… кличуть!..

Я встав із ящика, скочив у вхід і за хвилину вигулькнув на протилежному боці — в підсобці, аж від несподіванки злякано відсахнулася Софія Адамівна. Вибрався нагору. В торговому залі біля Топчія поруч із Шаповим стояв давно не стрижений хлопець у синій нейлоновій куртці. Шалапуха Богдан — Бог. Таки пощастило лейтенантові. Я розглядав підозрюваного. Він зневажливо кривив губи.

— Він, Тарасе Свиридовичу? — звернувся до Дзюняка слідчий.

— Еге.

— А ви, Софіє Адамівно, що скажете?

— Він.

— Що — він?! Що?! — зарепетував Шалапуха. — Чого повитріщалися? Не бачили людини? Хапаєте, волочите!..

— Цить, — повернувся до нього Шапов, і Шалапуха вмент прикусив язика. — Ніхто тебе не хапав.

Поруч з лейтенантом Бог, високий і, видать, при силі парубок, скидався на підлітка.

— Сідайте, — кивнув на стілець Топчій.

Шалапуха заклав ногу на ногу, недбалим рухом розстебнув куртку й загойдав ногою. Ми байдуже спостерігали за його грою, знаючи, що скоро вона скінчиться і тоді постане перед нами жалюгідна нікчема. Доволі надивилися на схожі перетворення. Анатолій навмисне зробив паузу: надав Шалапусі можливість всмак похизуватися.

— Чого ви позавчора крутилися коло сарая готелю? — запитав пісним голосом слідчий.

— Роздушили із Зубом банку. Чи заборонено? — єхидно ошкірився.

— І часто там пиячили?

— Скільки нам хотілося, — зухвало відповів.

— А чого по магазину вештались? — Анатолій перекладав папери, не дивлячись на Шалапуху.

— Слухайте, може, ви мені вкажете, в який туалет ходити! — нахабнів Бог.

Аж тепер Топчій звів голову й пронизливо глянув на Шалапуху.

— Ви знаєте, що сьогодні вночі обікрали цей магазин і важко поранили людину? А залізли сюди через сарай. Га, Богдане, через сарай, — значуще підкреслив Анатолій.

Шалапуха, вражений, роззявив рота, ще до кінця не усвідомлюючи почуте, і, коли до нього дійшов смисл, дурнувато засміявся, а потім несподівано зірвався з місця й кинувся до дверей з перекошеним обличчям. Але на порозі його спритно перепинив Шапов, ухопивши за комір куртки. І тоді Бог почав одчайдушно пручатись і зіпати:

— Не я! Не я!..

Шалапуха вигинався, наче його судомило, совав ногами, шарпався, поки зненацька не випала з кишені куртки, мелодійно дзенькнувши, лискуча обручка і не покотилася по підлозі, метляючи клаптиком паперу. Бог ураз присмирнів і вибалушився на неї, мов недоумок. Обручка вляглася під стільцем, біля якого стояв зблідлий Дзюняк. Топчій неквапно підняв її. Продавці збуджено загомоніли, кидаючи гнівні позирки на Шалапуху.

— Хм, з ярликом, — мовив слідчий.

Перстень, коли звірили із накладною, виявився краденим з магазину. При обшуку в Шалапухи більше нічого не знайшли, крім замашної свинчатки. Він зовсім притих і ніби нічого не бачив, не чув — сидів збайдужілий, відчужений од усього. Знайома реакція спійманого із речовим доказом. Признатися, ніхто з нас не чекав, що відразу затримаємо одного із злодіїв.

— Ну, Богдане, розповідайте, — розважливо, доброзичливо звернувся до Шалапухи Топчій. — Як бачите, викручуватись, заперечувати зайве. З ким діяли? Де сховали крадене?

Богдан похмуро мовчав, кусаючи губи.

— Гаразд, подумайте. Зважте — щире зізнання враховується судом, — нагадав йому слідчий.

5.

Малишевський, Нацевич і Скок підтвердили: Агапов пішов додому о другій годині ночі. Отож фрезерувальник мав повне алібі і справді знайшов норкову шапку. Не пощастило мені з Вадимом Зубовським, до якого заїхав у першу чергу. До речі, його будинок неподалік од ринку, на вулиці Шмідта, з невеликим садком і квітником перед вікнами старої цегляної хати. Ми не застали його вдома.

Вадимова мати, немолода, випрацьована жінка в засмальцьованій сукні, сказала, що кільканадцять хвилин тому син вскочив до хати і, поки вона поралася коло свиней, знову кудись подався. Про його знайомих вона нічого не відала, тільки знала одного Шалапуху. А коли сьогодні прийшов додому — не чула. Оце і все. Мене насторожила поява Вадима саме після затримання Бога і його раптове зникнення. Наче хтось його попередив. Може, збіг обставин? Але ж вони друзяки і їх обох бачив Дзюняк біля сарая. До того ж у Бога знайшлася золота обручка.

— Заїдемо, Миколо, на Казарського, будинок сімнадцять, — сказав я сержантові, який нудився від мого мовчання, але не наважувався завести балачку про крадіжку.

Нам слід підскочити до Агапова і забрати свідчення. Я перебирав у пам'яті недавні події, факти. І найчастіше спотикався на Шалапусі. Чому він подався на ринок із краденим перснем? Комусь продати? Ймовірно. І суперечило здоровому глузду: ходити одразу після скоєння злочину з речовим доказом у кишені.

Мабуть, керувався Шалапуха впевненістю, що ніколи не натрапимо на нього. Ось чим пояснювалась його поведінка. Звичайно, він і Зубовський рядові виконавці. За їх спинами — досвідчений, жорстокий і нахрапистий ватажок. І хто з них поранив Молостова? Раптом водій упізнає котрогось. Аби вижив…

— Миколо, у тебе є щось пожувати? — звернувся до Бунчука.

— Ха! — втішено гуцнув на сидінні. — Аякже. Сам збирався запропонувати, але ви… Не хотів перебивати.

Сержант відчинив скриньку, де на промасленому папері рум'янились пончики… Поглядав на перехожих, будинки. Надворі чудовий весняний день, що брався до полудня. О цій порі на рідній Вінниччині набагато прохолодніше, а тут городяни ще напередодні 8 Березня позбулися пальт і плащів — перейшли на літню форму одягу. Таки південь України — благодатний край.

Ось і вулиця Казарського. Зупинилися коло будинку номер сімнадцять. Я виліз із «уазика», зайшов у двір, постукав до шостої квартири. Помітив, вікно не запнуте шторою. Двері відчинив Агапов, одягнутий і причесаний. На його обличчі майнув вираз здивування й одразу пропав. Очевидно, не чекав на мою швидку появу.

— Заходьте, — запросив і зазирнув через моє плече — сподівався на Кузьменка з Букетом.

— Виспався? — запитав Агапова.

— Який к бісу сон після всього?! — з серцем відповів і недбало махнув рукою. — Мов рукою зняло. Добре, батьків не було.

— Що ж ти думав робити з шапкою?

— Не знаю, — щиро признався і здвигнув плечима. — Мої не бачили її.

В кімнаті диван-ліжко прибране і на столі наведено лад. Я прочитав свідчення. Написано грамотно. Очевидно, закінчив школу Агапов непогано.

— Значить, «Волга». Ти не помиляєшся? — перепитав його.

— Ні. От лише колір… Там лампа денного світла на стовпі, і машина ніби сіра, ніби синя. Не розбереш, — із жалем сказав і зам'явся. — Я ще… І чи потрібне воно?

— Ну-ну, кажіть, — підохотив його.

— Заднє і бокове скло запнуті занавісками.

Гарна прикмета. Молодець, Агапов. Таку «Волгу» легше шукати.

— Допишіть, Славо, і розпишіться внизу, — подав його свідчення, не гадаючи, що пізніше воно зрине у пам'яті, коли назріватиме злочин значно тяжчий, ніж крадіжка.

Він швидко дописав.

— Ви знаєте Зуба?

— Хе, колишній «король» навколобазарної шпани, — презирливо мовив Славко. — В дитинстві витрушував з нас мідяки. Працював зі мною на заводі. Вигнали за прогули і пиятику.

— А з ким він товаришує?

— Не знаю. Мені ніколи й на вулицю вийти, — поскаржився. — Колись водився з Богом — Богданом Шалапухою.

Я вірив йому і співчував, бо праця і навчання — важкенький віз, під силу не кожному. Безперечно, шляхи Агапова і Зубовського розійшлися. І, характерно, хлопчаки, які витрушували мідяки у своїх ровесників, рідко ставали порядними людьми. Мені подобався Агаиов. Він отямився після наших несподіваних відвідин, і тепер у ньому відчувалася робітнича закваска.

Цього разу я роздивився велику фотокартку. На ній середнього віку жінка з довгими косами, що вільно спадали на плечі. Вона вилицювата, і очі посаджено широко, ніс трохи приплюснутий, губи великі, повні. В погляді — рішучість, воля, незважаючи на кругле підборіддя. Проте привертали увагу бойові нагороди на жакеті.

— Хто це? — поцікавився я.

— Моя мати, зенітниця, — гордовито сказав Славко. — Збила три «месери», була поранена… Фотографувалася на двадцятиріччя з Дня Перемоги.

В вікні майнула постать Бунчука. Я зрозумів — надійшла по рації якась звістка. Квапливо попрощався з Агаповим і заспішив надвір. Зіткнувся з Миколою під дверима.

— Арсене Федоровичу, повідомлення: автолавка на вулиці Тінистій. Там чекає дільничий інспектор, — випалив сержант.

Нарешті розшукали Валуйка! Третій підозрюваний.

6.

Часом не «малина» на Тінистій? Це ж десь на околиці. Мабуть, використали автолавку і кинули її на глухій вулиці, щоб довше шукала міліція. Випробуваний хід. А «Волга»? Виходило — злодії мали дві машини. Постривай, заспокоїв сам себе, не гарячкуй… У такому випадку надто ліз нам у очі Валуйко. Хто зробив підкоп, набагато хитріший. Адже шофер автолавки залишив явні сліди: оформлявся у Будинок колгоспника по паспорту. Злочинці, як правило, намагалися нічим не привертати до себе уваги. Хоч Валуйко і не привертав: приїхав — поїхав.

Ми проскочили центром міста, вихопилися на проспект Леніна, поминули автобусну станцію, на якій менше року тому сталося вбивство з пограбуванням заготівельника райспоживспілки Ричка і звідки потягся кривавий слід рецидивіста Мирона Дриги. Бунчук глипнув на мене — напевне, теж згадав, як через сім годин розшуку, ризикуючи життям, ми затримали вбивцю.

Вже Тіниста. Вона тяглася вздовж лиману, і в просвітах між деревами вдалині іноді зблискувала вода, наче великі сонячні зайчики. Білопінно цвіли садки. Опалий ніжно-рожевий квіт лежав на хіднику під парканами, на бруківці й ворушився, вихорився від подуву вітерцю, мов ранні сніжинки. Від них не проймав дріж, а навпаки — охоплювало збентеження, приємна млість наповнювала груди, і серце прагнуло добра, радості й ласки…

Я віддалік побачив дільничного інспектора. Він чатував на розі вулиці й поглядав у наш бік. За хвилину загальмували коло нього. Дільничний — молодий, гінкий лейтенант, веселоокий, з рідким ластовинням на напівдитячому обличчі — скоромовкою доповів:

— Об'єкт стоїть з ночі, товаришу капітан.

Я кивнув і в глибині вулиці запримітив автолавку — сіру машину ГАЗ-51 з металевою будою, що тулилася до штахетника.

— Миколо, взнай, де Топчій, — дав доручення сержантові, і ми рушили з дільничним Тінистою.

Коли я намірився відчинити хвіртку до подвір'я, під яким стояла автолавка, він зауважив:

— Шофера там нема. Я вже заходив.

От тобі на! Моє передбачення справдилось: таки покинув машину Валуйко і втік. На дверях автолавки висів замок, зате кабіна не замкнена. Я глянув на найближчі будинки, потім на посмутнілого лейтенанта.

— Я недавно прийняв дільницю, — вибачливо мовив, зрозумівши мене без слів. — Ще не знаю своїх жителів і підказати вам…

— Гаразд, сховайся за машину, — сказав йому, а сам забрався до кабіни, натис на сигнал.

На тихій, справді тінистій вулиці голосно, надсадно лунала сирена… Я не приймав пальця з кнопки, тривожачи мешканців околиці. Іншого виходу не було. Коли б шофер приїхав удень, хтось та побачив би, до кого він зайшов. Мені вже заклало у вухах. Ген на вулицю видибала бабуся, втупилась у машину. Десь загавкав пес…

Раптом біля зеленого паркану, наче з-під землі, з'явився простоволосий чоловік з рябим піджаком у руці. Він побіг до автолавки, погрожуючи кулаком, щось вигукуючи. Я прийняв палець з кнопки і подумки привітався: «Ну, здоров, Валуйко! Нарешті ми стрілись. Сам ідеш, голубчику, до рук, виманив тебе…» Він рвонувся до кабіни, блідий, з побілілими очима від злості, і зривистим голосом засичав:

— Ти чого репетуєш, так тебе перетак? Хочеш заробити, бовдуре, по мармизі? Ану вимітайся, в печінку тебе й селезінку! Налигався, собако!..

Я спокійно, мовчки розглядав його, молодика моїх років, м'язистого, середнього зросту, з рівним, благородним носом і двома золотими зубами вгорі, із синцем на шиї, мов од щипка. Примітний автолавщик і показний із себе.

— Ти чого лупиш зіньки? Вилазь, так тебе… — і затнувся, наче проковтнув язика, — позаду нього вигулькнув дільничний інспектор.

Водій зробив порух, ніби збирався дременути, та його застережливо взяв за лікоть лейтенант.

— Валуйко Федір Іванович? — запитав я його.

— Я. А що? — здивовано озирнувся.

— Чому не в Терешках? Адже виїхали з готелю на світанку, — відразу відтяв йому шлях до неправди. — У кого були?

— А що? — знову повторив, украй вражений появою працівника міліції, і не знаходив інших слів.

— Відповідайте. Я з карного розшуку, каштан Загайгора.

— А господи!.. — несамохіть вирвалось у нього, і Валуйко зів'яв, втрачаючи свій войовничий шал. — Я ж нічого… Ну, виїхав до однієї… молодиці, — видушив із себе.

— До кого?

— Хутченко Антоніна.

— Де вона працює?

— На колгоспному ринку в продуктовому кіоску.

Це вже підозріло. Невже існував якийсь зв'язок між Валуйком, Хутченко і злодіями? Я перевірив його документи: шляховий лист, накладну. Виявилось, Валуйко продавав вино, вироблене плодоконсервним цехом радгоспу. Ніби все гаразд. Проте для певності вирішив обдивитися автолавку.

— У вас нема в машині ніяких сторонніх речей? — запитав у шофера.

— Яких сторонніх? — не второпав, витягаючи з кишені рябу зім'яту кепку.

— Ну, крім вина, яке ви продавали, — пояснив йому.

Валуйко витріщився на мене:

— Звідки вони? Жартуєте, чи що? Шукайте, — і насмішкувато хмикнув. — Речі… Оселедців купив, хліба…

В кузові, серед порожніх ящиків, ми нічого не знайшли. Валуйко, зовсім отямившись, зловтішно покахикував і тер долоні. У мене підупав настрій, і я готувався вибачитись перед водієм. Ми перейшли до кабіни. Я відчинив скриньку, порпався у різних гайках і болтах, а лейтенант підняв сидіння й теж копирсався у шоферському причиндаллі.

— Товаришу капітан! — несподівано вигукнув дільничний інспектор.

Я обернувся… і не повірив власним очам: він тримав у руці песцевий комір, грубо відрізаний від пальта. А далі… Далі Валуйко поводився точнісінько, як Шалапуха, коли з кишені його куртки випала обручка, лише не пробував тікати. Він присів навпочіпки під парканом й наче скам'янів. Речові докази завжди справляли гнітюче враження на злочинців, бо вже не викрутитись, не заперечити.

Мені залишилося тільки взяти дозвіл на обшук у Хутченко. І, поки чекав Топчія, не давали спокою питання: скільки було злодіїв і хто з них поранив Молостова? Чи причетний Зубовський до крадіжки? Що скажуть експерти після обстеження місця події?

7.

На столі лежали речові докази — обручка і відрізаний комір. Але Валуйко, опам'ятавшись від потрясіння, клявся й божився, що вперше його бачить і не знає, звідкіля узявся в кабіні під сидінням. Тепер ми поклали надію на очну ставку. Я з неприємністю згадував Хутченко, галасливу й розгнівану молодицю. Перед нею довелося вибачитись — обшук нічого не дав. Як вона поведеться з чоловіком, машиністом тепловоза, коли сусіди донесуть йому про Валуйка?

Топчій міряв кроками кабінет, кидаючи уважні погляди на стіл, на водія автолавки, що сидів на стільці під стіною з опущеною головою. Я здогадувався про перебіг думок слідчого (вони не різнилися від моїх). Ми рже вияснили: автолавка стояла найближче зі всіх машин до сарая. На цій підставі виникло одне припущення.

— Федоре Івановичу, ви часто навідувались до Хутченко? — несподівано звернувся до Валуйка Топчій.

— Як тільки виривався до міста.

— Приблизно скільки разів? — допитувався слідчий.

— Шість-сім, — подумавши, відповів шофер. — Ми з нею недавно…

— Машиною їздили? — уточнював Анатолій.

— Без автолавки моя до города не пускає, — із жалем відповів.

— Угу, угу… — задоволено поугукав Топчій, продовжуючи крокувати кабінетом.

Я відразу здогадався, що мав на увазі Анатолій, зацікавившись зустрічами Валуйка із Хутченко. Ми з нетерпінням чекали очної ставки. У двері постукали. Слідчий круто повернувся.

— Привели затриманого, — доповів міліціонер.

— Уведіть, — розпорядився Топчій, сідаючи за стіл.

До кабінету ступив Бог і зупинився, зиркнув на обручку й песцевий комір, потім безвиразно на Валуйка й втупився у підлогу. Ми уважно стежили за виразом їхніх облич. Ніякої реакції.

— Валуйко, ви знайомі з цією людиною? — офіційним тоном запитав слідчий кивнувши на Шалапуху.

— З оцим? — шофер зміряв Бога з ніг до голови, кривлячи презирливо губи. — Звідки? Він не терешківський, а в місті не здибались.

— А ви, Шалапуха?

Шалапуха прискіпливо, прискаливши ліве око, розглядав шофера. По часі осудливо похитав головою.

— А я його бачив, — сказав, наче вистрілив.

— Де?! — скочив Валуйко, зціпивши кулаки. — Ти що верзеш? Він мене бачив! Блекоти об'ївся?!

— Спокійно, Валуйко, спокійно, — я втихомирив його. — Сідайте. То де, Шалапуха, бачили?

— На ринку. Продавав, гад, «біоміцин» з націнкою! — обурено вигукнув. — У-у, шкурник, попався!

Я застережливо підняв руку, бо Валуйко, люто скрегочучи зубами, знову ледь не схопився.

— І це все, Шалапуха? — запитав розчаровано Топчій.

— Все. Його золотозубу пику я добре запам'ятав, — зі злістю підтвердив.

Я насилу стримав усміх, потішений гнівом Бога. Йому довелося вишкрібати останні мідяки на пляшку вина, бо справді на ринку воно трохи дорожче. Гірко визнавати невдачі і радісно довести невинність людини. Я почав схилятися до думки про навмисне підстроєний непевний слід. Особливо явно це вгадувалося на Валуйкові. Топчій його відпустив, на превелике невдоволення Бога, узявши підписку про невиїзд за межі області. Із Шалаиухою справа складніша.

Валуйкові могли непомітно підкласти комір під сидіння (кабіна не замикалась, і автолавка без нагляду). Богові ж обручку, та ще й у кишеню… Сумнівно. І мати Зубовського проговорилася, що не чула, коли повернувся Вадим із гульок.

— Ви хоч розумієте, Богдане, своє становище? — звернувся до нього Топчій.

— А мені воно до лампочки, — безтурботно відповів. — Не обкрадав я магазину. Потримаєте і відпустите.

— Все-таки де ви були, що пізно повернулися додому?

— Я вже казав, — напрочуд спокійно поводився Шалапуха. — Гуляв у парку.

— Значить, не хочете зізнатись?

— Нема в чому, — недбало погойдував ногою й поглядав на нас з неприхованою зневагою.

Я не впізнав Бога: від розгубленості й розпачу не залишилося й крихти. Чому змінився його настрій? Через почуття невинності чи впевненість, що не зберемо доказів? Йому наче відкрилися небачені нами обшири. Словом, я теж, як і Топчій, відчував: Бог щось знав про крадіжку. Мені здавалося, якийсь факт чи здогад він осмислив після затримання.

— Шкода, доведеться відправити вас у слідчий ізолятор, — попередив Шалапуху Топчій.

Коли його вивели, ми часину мовчали, заглиблені в роздуми. Першим заговорив слідчий.

— Ти зрозумів, Арсене, вони точно знали про від'їзд Валуйка і залицяння до Хутченко, — розважливо мовив. — Інакше б не підклали коміра. Висновок?

— Хтось непогано обміркував «операцію», — відповів я. — І стежили за шофером.

— Ти нікого не запідозрив із працівників Будинку колгоспника?

Я перебрав у пам'яті свої розмови із Дзюняком, адміністраторкою, черговою другого поверху Палигою, грузином Белішвілі. Нічого незвичайного не помітив у їхній поведінці. Жодної зачіпки чи натяку на недовір'я. До речі, я зустрівся лише із трьома працівниками готелю, а їх усього — одинадцять. Отож попереду ще вісім чоловік. Можливо, з решти… І заперечно похитав головою.

— Слухай, Анатолію, варто підскочити в лікарню до Молостова. А раптом заговорить, — нагадав йому.

— Поїдь, — погодився Топчій.

Шофера ЗІЛа поклали до хірургічного відділення обласної лікарні, де його відразу зробили операцію. Відтоді минуло доволі часу, й, напевне, Молостов уже прийшов до пам'яті.

8.

«Уазиком» швидко дістався до знайомих зелених воріт. У тінистих алеях, заставлених лавками, сиділи хворі й відвідувачі, між густими деревами прозирали вікна корпусів. Мені не довелося шукати й розпитувати, де відділення. Я тут бував не раз, і саме в хірургії, бо учасники подій, якими займався карний розшук, часто потрапляли туди. Така специфіка нашої роботи.

У фойє куняла чергова. Попросив її покликати лікаря. Він довго не з'являвся. Я занепокоєно поглядав у коридор. У ньому — сестринський пост, а в кінці — двостулкові двері з матовим склом — операційна. З палати реанімації вийшла чергова з кисневою подушкою, кивнула: мовляв, уже скоро. І справді, через кілька хвилин до мене наближалася завідуюча відділенням Самойлюк, немолода жінка з карими сумними очима. Вона несла халат.

— Знову ви до нас, — чи запитала, чи ствердила співчутливо. — Напевне, до Молостова?

— До нього. Як він там?

— У важкому стані: поранення серйозне, і втратив багато крові. Привезли б на годину пізніше — не врятували б, — лікарка поправила на мені комірець халата.

— Дякую. А тепер житиме?

— Повинен, якщо обійдеться без ускладнень.

— Я б хотів…

— Він тільки опритомнів. На кілька хвилин я вас пущу, — дозволила Самойлюк і зауважила: — Але чи заговорить…

Я теж не мав упевненості: наркоз, безперечно, притупив пам'ять Молостова. Для згадки треба її напружити, зібрати силу волі. А де та сила після важкої операції?! І все ж спробувати не зайве. Я переступив поріг палати — пахнуло ліками. На високому ліжку з коліщатами лежав шофер. До його руки підключена система переливання крові. На столику стояв цілий ряд пляшок для крапельниці. Я сів у головах. Молостов блідий, навіть губи і вуха мов пергаментні. Очі заплющені, й повіки аж просвічувалися, синюваті, наче пелюстки волошки. Ліве плече й груди забинтовані. Вони ритмічно здіймалися, його стале дихання вселило у мене надію.

— Валентине, — тихо гукнув його, — ти мене чуєш?

Повіки сіпнулись, ворухнулися брови, і Молостов розплющив очі, втупився в стелю неосмисленим поглядом. Мені було нелегко звертатися до свідка, будити у нього спогади. Розумів його стан. Але треба, бо на волі залишалися крадії, здатні на найтяжчий злочин.

— Валентине, я з міліції, — неголосно повторив. — Ти мене чуєш?

Він поволі скосив очі в мій бік і ледь повернув голову, щоб краще бачити співрозмовника. Я взяв його за руку, і шофер легенько потис мої пальці. Почув! До нього вернулася свідомість.

— Хто тебе вдарив? Ти його знаєш? — питав, чітко карбуючи слова.

Спершу губи Молостова шелеснули, і я нахилився ближче до нього, наставив вухо, щоб почути, розібрати мовлене.

— Як… — ворухнулись його уста, і мою щоку обпік гарячий подих.

Валентин заплющився, не випускаючи моєї руки. Я увесь немов перетворився на слух: здавалося, ніби дзвінко падали краплі глюкози у крапельниці, лупився стукіт серця шофера… Його губи не ворушились, і я злякався, що водієві зробилося погано, знову поринув у чорну безодню непритомності. Подумки вибачився за… Несподівано він удруге ледь потис мої пальці.

— Як… Митутя… — прошепотів, і рука розслаблилась — Молостов зовсім обезсилів.

Не наважився запитати значення слів «Як… Митутя». Головне — він їх мовив. Я ще посидів кілька хвилин. Валентин не розплющував очей, але дихав рівно. Залишив палату, і відразу до неї зайшла медсестра. У коридорі відділення на мене чекала Самойлюк. З її виразу обличчя зрозумів, що лікарка хотіла щось сказати.

— Знаєте… — повела мене попідруч коридором. — Я не експерт, але за тридцять років роботи надивилась… Так ось, юначе, ножове поранення у вашого підопічного виняткове.

Я нерозуміло подивився на неї. Її судження мене зацікавило.

— Еге, — підтвердила і пояснила: — Рана розташована між шиєю і ключицею'.

Мимоволі лапнув себе за плече й намацав ямку. Дійсно, щоб туди влучити навмисне, треба добряче набити руку. Можливо, випадково. Ні перше, ні друге не збирався заперечувати. Просто взяв до уваги повідомлення лікарки. Попереду висновки експертів. Я заспішив до відділу. З голови не виходило дивне «Як… Митутя». «Як… Митутя», — сказав Молостов. «Як… Митутя…» Наче ім'я і прізвище. Чиє? Як… Яків! Яків! Яків Митутя! Де ж його шукати: у місті чи в селі Малинівці?

Ми поминули універмаг і виїхали на вулицю Шевченка. «Уазик» упірнув у затінок молодого листя каштанів, що росли на тротуарах навпроти триповерхового приміщення відділу. Я встиг на нараду. Рішуче відчинив оббиті чорним дерматином двері до кабінету начальника відділу. За приставним столом сиділи майор Скорич, слідчий Топчій, і в кріслі підполковник.

— Дозвольте? — звернувся до Ольхового.

— Сідай, Арсене, — кивнув Павло Михайлович, пильно оглянувши мене. — Забігався? — турботливо запитав.

— Трохи, товаришу підполковник.

— Як потерпілий? Щось сказав?

— Два слова. «Як… Митутя — прошепотів шофер», — коротко доповів. — «Як» — мабуть, Яків.

Вони перезирнулися між собою, і в Топчія проясніло чоло.

— Яків Митутя, — повторив Анатолій. — А це вже слід.

— Зачіпка славна, — підтвердив Ольховий.

Скорич відсунув вільного стільця поруч себе, і я опинився неподалік від Ольхового — нас розділяв лише його стіл, на якому лежали чистий аркуш і зелена кулькова ручка. Начальник відділу ще не вималював своїх улюблених цифр — 1 до 5. Ольховий обвів нас задумливими очима. Я й собі зиркнув на товаришів. Під кінець робочого дня вигляд у них не з бадьорих. У мене, напевне, не кращий.

— Ознайомся, Арсене, — сказав Скорич і поклав переді мною купку паперів.

То були документи експертизи. Я дістав блокнот занотувати деякі факти і заглибився у матеріали.

9.

Нарада скінчилась о 19.00. Я отримав завдання поїхати в Малинівку вмочити оточення Молостова і дізнатися про Якова Митутю. Слідчий Топчій через паспортний стіл шукатиме його тут і знову допитає Бога — Шалапуху, потім розмови з батьками Богдана, друзяками, відвідини Зубовських…

До речі, про Вадима Зубовського — Зуба. На жаль, ми досі не затримали його — кудись повіявся з дому. Тому вирішили розмножити його фотокартку й роздати працівникам патрульно-постової служби і ДАІ, дільничним інспекторам, залучити до пошуку дружинників.

Стосовно висновків експертів. Вони виявилися цікавими й нежданими: від схожого поранення (глибоко, у ділянці ключиці, тонким, довгим предметом) помер Джуликідзе Отар Гігілович, труп якого знайшли позаторік під Фастовом. Чи не зловісний «почерк» одного й того ж злочинця? Я нічого не відав про цю справу й запитав: «Усе про Джуликідзе».

З магазину злодії поцупили золоті годинники, брошки, обручки, персні, ланцюжки, кулони, сережки, три каракулеві шуби, шапки і коміри з песця, норки і соболя. Одне слово, найдорожче — на 98327 карбованців 64 копійки.

Далі дізнався: ні в магазині, ні в сараї наші фахівці не виявили жодного свіжого відбитка пальця, крім залишку тальку (ним пересипають медичні гумові рукавиці). Зате натрапили на відбитки аж на мурі — від вулиці, через який перелазили злодії, на скалках скла, застиглого у розчині. Одначе у нашій картотеці ідентичних відбитків не було, щоб відразу встановити особу. Доведеться надсилати запити в експертні підрозділи сусідніх областей.

Також встановлено (по візерунках підошов) — у магазині перебувало четверо крадіїв, у кулаці Молостова кілька шорстких рудих і сивих волосин, ніби з бороди чи з вусів. Сиві… Напевне, пристаркуватий крадій.

Ось ужинок, зібраний експертами на місці події. Заслуговували на уваги виняткове поранення шофера і відбитки пальців. Слід додати Якова Митутю і Шалапуху. Мене зацікавила справа про Джуликідзе, і після наради я запитав про неї у Скорича.

— Ходімо розповім, — запросив мене майор.

Ми спустилися на другий поверх. В обезлюднілому відділі гучно лунали наші кроки, і з фойє долинала голосна розмова чергового по рації з патрульною машиною. Дмитро Юхимович відімкнув двері. До кімнати вже вкралися вечірні сутінки — причаїлися за шафою, під столом і стільцями. На підлозі лежали легкі тіні від гілок і листя каштана. Навпроти в універмазі світилися великі вікна й голубувата мла денного світла, його відблиск заповнив затишний кабінет мого безпосереднього начальника. Майор не засвітив ні люстри, ні настільної лампи. Сіли на диван. Було приємно розслабитися за цілий день, сповнитися тишею і спокоєм.

— Ти їв сьогодні? — порушив мовчання Скорич. Його чисто голена голова відсвічувала, наче у місячному сяйві.

— Обідав.

— Коли? — недовірливо запитав.

Дмитро Юхимович здогадався про мій обман і звівся, ступив до шафи. Дістав рожевий літровий термос і пакунок. Налив у скляночку какао й подав мені з бутербродом — хліб з маслом і сиром. Я зашарівся від надмірної уваги, від батьківської турботи майора. Він мене опікував, ніби сина. А мабуть, скучив за своїм Максимом, працівником карного розшуку в далекому Норільську.

— Ти підвечіркуй, Арсене, а я видам інформацію про Джуликідзе, — сказав Скорич, знову опускаючись на диван. Він кілька хвилин витримував паузу — згадував, потім ляснув себе по коліні долонею й мовив: — Так от: позаторік до нас надійшов запит із Грузії щодо Джуликідзе. Він продавав на ринку мандарини, потім зняв гроші з ощадкнижки і поїхав додому. Проте знайшли його під Фастовом мертвим, без грошей.

— А де він жив? — глухо запитав я, хвилюючись.

— Понад місяць у Будинку колгоспника. Ми нікого це запідозрили. А тепер маємо ниточку — схожі удари довгою заточкою чи шпичкою. Ти мене розумієш?

— Авжеж, Дмитре Юхимовичу, — я напружено слухав.

— Звичайно, ниточка благенька, — гірко зазначив майор. — Одначе ця аналогія з пораненням Молостова і справою Джуликідзе дозволяє припустити, що вбивця грузина і крадії знаходяться у нашому місті. Гастролери не робили б підкопу. А як ти міркуєш?

Перед моїм зором промайнули обличчя завідуючого Дзюняка, чергової другого поверху Палиги, адміністраторки… Люди як люди. Але я вірив Скоричу, бо за рік спільної роботи переконався — він фахівець високого класу. І водночас торговець мандаринами мешкав у Будинку колгоспника. Я глянув на майора — він сидів, одкинувшись на спинку дивана, із заплющеними очима, із застиглим обличчям, на якому лежав блідо-голубий полиск денного світла, і його лице здавалося холодною, неживою маскою.

— Іще, Арсене, — спроквола заговорив Дмитро Юхимович. — Торік обікрали універмаг у Бровниці. Взяли тільки ювелірні вироби із золота. Правда, обійшлося без жертв. Слідів — ніяких. Орудували з неділі на понеділок, коли у працівників вихідний. Мали більше доби часу на зникнення. Я оце міркую… — і Скорич замовк.

Він припускав, що крадіжки в магазині й універмазі справа одних рук. Ніби вірогідно. Одначе на ринку сталася подія не з неділі на понеділок. Це трохи суперечило домислу.

— Але чому цього разу?.. — запитав у майора, ставлячи на стіл скляночку.

— Хм, — Дмитро Юхимович заворушився й заклав ногу на ногу, — на мою думку, вони вичікували сприятливого моменту: і завозу товару, і приїзду автолавкою Валуйка. Молостову, Арсене, пощастило. Добу він би не протяг.

Не погодитись із висновком майора я не міг. Йому не закинеш у нелогічному мисленні. Невже злодії і вбивця грузина — місцеві? Напевне, за свої роки той вчинив немало злочинів і десь повинен залишитися його слід. Варто підняти старі справи. Винятковий удар — не випадковість, якщо його заподіяли вдруге.

— Треба перекопати давні нерозкриті справи, — сказав Скорич, ніби підслухав мої думки. — Здається, підстаркуватий з неабияким «багажем». Га, Арсене?

— Ви просто телепат, Дмитре Юхимовичу, — засміявся я.

— Еге, Вольф Мессінг, — жартома відповів. — Ну, на сьогодні досить. — Майор звівся, ступив до вікна. — Іди відпочивай. Тобі завтра вранці в Малинівку. А я ще посиджу у присмерках.

До себе я не забіг, а відразу подався додому — в гуртожиток.

10.

Надворі теплий весняний вечір. Повітря ледь гіркувате від молодого листя, напеченого за день сонцем. На вулиці перехожі, густіше їх снувало поблизу незачиненого універмагу. Я не збирався їхати трамваєм. Подумки готувався до завтрашньої поїздки в Малинівку.

Якось несамохіть винесли ноги на Адміральську, і я глянув на яскраво освітлену перукарню. У зручних кріслах, мовби у салоні літака, напівлежали клієнти, тупцювали, обслуговуючи їх, майстри у білих халатах. З-поміж них мимоволі вирізнив невисоку пшеничноволосу постать Єви, молодої, гарної дівчини, у котрої голився, бо часто доводилося схоплюватись уранці.

Ох, Єва!.. Невже хотів сам себе обманути? Після якого ж вечора по відвідинах перукарні мені знову закортіло до неї? Не пам'ятав. Але інколи, боюсь признатися собі, вабило туди. Я перейшов на другий бік вулиці, споглядаючи Єву. У приталеному халаті, що підкреслював її стрункість і звабливість фігури, дівчина на тлі білих стін ніби не торкалася підлоги, а легко ширяла, наче птах, помахуючи крильми-руками.

Незчувся, як опинився перед скляними дверима й переступив поріг. Три майстри-чоловіки, сивочолі, натоптувані й круглолиці, схожі між собою, наче брати, зиркнули на мене, і в одного спурхнув усміх. У Євиних каштанових очах майнув легкий подив, натомість вони заяскріли радістю і на хвилю ніби оповили мене літеплом. Я привітався й сів за журнальний столик. Узяв пошарпаний журнал «Перець» і заходився читати, приховуючи знічення.

Клацали ножиці, джмеліла машинка, запшикав пульверизатор. — у залі гостріше запахло парфумами. Один з клієнтів звівся, оглянув себе у дзеркалі, стріпав із вух волосся.

— Арсене, я скоро, — поспішно похопилася Єва, явно боячись, щоб я не сів у звільнене крісло.

Від того її запобігання я дужче зніяковів. Майстри, безперечно, зрозуміли все, але не подали виду. Крадькома кидав позирки у трюмо перед Євою і щоразу зустрічався з її настороженими, запитливими очима. Що їй сказати? Люблю? Ні, цього не відчував. Просто кортіло її бачити. Мабуть, вона нагадувала чимось Олю, мою давню, першу любов, яка зотліла, коли її вітчим виявився вбивцею мого батька.

У Єви таке ж волосся й овал лиця, губи свіжі, припухлі, з причаєним усміхом у кутиках, ніс рівний, невеликий, лише брови, вії і очі каштанові. Вони створювали дивний контраст, і мені ніяк не добрати, чи вона фарбувала волосся, чи його колір природний. Ми вже з нею тричі ходили в кіно, не домовляючись — випадково, з ініціативи Єви: я забігав до неї поголитись, а вона кінчала роботу й запрошувала, ніби жартома, на новий фільм, мовляв, самій боязко вертатися пізно додому..

— Прошу, Арсене. — Голос Єви примусив мене відірватись од журналу.

Всі місця порожні, й жодного відвідувача. Троє майстрів упівголоса розмовляли, не зважаючи на мене. Я опустився у м'яке крісло. Перукарка обгорнула мене шарудливим простирадлом, ледь торкаючись прохолодними пальцями шиї. Вкотре прочитав на стіні під смужкою скла гарно написане на папірці тушшю: «Вас обслуговує майстер Галафута Єва Гнатівна». Дівчина провела долонею по моїх щоках.

— У-у, які деркі, мов щітка, — весело мовила. — Зараз я знищу ці колючки. Давненько ти не з'являвся, їздив у відрядження?

Я справді зо два тижні обминав перукарню. Не хотілося звикати до дівчини і подавати їй надію на майбутнє. Щось мене відлякувало од неї. Не міг розібратись. Чи не її погано приховане бажання зустрічатися зі мною, яке здавалося нещирим? Вірніше, відчував нещирим, награним, ніби з примусу. Напевне, тому, що вважав себе негарним, а Єва — видна дівчина.

— Еге, колесував по області, — підтвердив.

Єва чомусь вважала, що я працював в обласній організації товариства «Знання», чиє приміщення було поруч з будинком нашого відділу. Я не заперечував. Так навіть цікавіше. Поклав голову на підставку, і перукарка ретельно намилила мої щоки, підборіддя й шию. В її каштанових очах помітив чи стривоженість, чи іскорки зухвалості. Мо', помилявся?. Я заплющився й наче поринув у солодке марення…

— У тебе дуже стомлений вигляд, — сказала Єва.

— Угу, — я не розкрив рота, щоб не врізала.

— І ти ніби схуд, — зазначила, майже нечутно водячи бритвою, стинаючи щетину. Грайливо попередила: — Гляди, не засни, а то до ранку доведеться просидіти коло тебе.

Я посміхнувся, і Єва на мить притулила пальця до моїх губ, мовила пошепки, пристрасно, глибоко зітхнувши:

— Ох, Арсене…

Потім вона приклала гарячий компрес, втирала крем і масажувала лице і нарешті обприскала його одеколоном. Я почувався наче новонароджений. Відкрив очі — переді мною сидів плечистий русоволосий молодик — сіроокий, бровастий, трохи вилицюватий, повногубий, із сонливим обличчям. М'яке крісло і затишок розморили мене, оповили дрімотою, і донедавні турботи відлетіли кудись далеко. Єва стояла збоку й милувалася своєю роботою. У залі залишився тільки один перукар із трійці. Він із заздрою замрією поглядав на нас.

— Ходи, Єво, додому. Я вже тут сам… — тепло сказав старий майстер.

— Ти мене проведеш? — запитала Єва.

Я кивнув. Вона швидко зібрала свій струмент у валізку, зайшла до підсобки і через кілька хвилин з'явилась уже перевбраною в бузкове плаття й босоніжки на високому каблуку. Її шию прикрашав золотий ланцюжок з кулоном у вигляді розпуклого бутона ружі, у вухах довгасті сережки з рожевими камінчиками, на середульшому пальці лівої руки ажурний перстень. Всі прикраси підібрані зі смаком, якраз до сукні. Поряд з ошатною дівчиною я, одягнутий у сірий недорогий костюм, мав прісний вигляд.

На вулиці взяв у Єви чемоданчик, а вона мене по-підруч і довірливо притислася плечем, зацокала поруч підборами. Я мовчав — не знав про що говорити. Та Єва не звикла до німування й почала розповідати про клієнтів, які трапляються вередливі й прискіпливі, достоту деякі покупці. Особливо намучилась з ними, коли працювала в жіночому залі…

Єва сокоріла безугавно, і я багато дечого дізнався про її професію, колективи перукарень, їхню специфіку. Мені було приємно чути її голос, вкрадливий і таємничий, що немов проникав у всі куточки єства, полонив усього, кликав до якихось незвіданих, солодких спокус.

Не зогледівсь, як опинилися біля п'ятиповерхового будинку, в якому жила Єва. За столиком у дворі чоловіки заповзято «забивали козла». Може, між ними її батько, подумав я, сповільнюючи ходу. А дівчина щебетала, не забираючи руки, і вела мене до свого під'їзду. Мені стало незручно, і я трохи загаявся.

— Ти чого?! — здивувалася Єва, нарешті збагнувши — зі мною щось негаразд.

— Ні… нічого, — зніяковіло видушив з себе.

— А… — вона посміхнулась і дужче притислася до мене. — Злякався моїх предків. Дарма. Я живу сама. Це кооперативний будинок. А мої батьки далеко — на околиці міста.

Я жодного разу не поцікавився її батьками, а вона моїми. Її заможні — придбали доньці квартиру, прикраси… В двадцять років власний дах над головою — неабияка розкіш. Я їй позаздрив.

— Вигадала. Нікого я не боюсь, — полегшено заперечив.

— Справді? — лукаво зиркнула на мене. — То ходімо до мене. Зайдеш? — недовірливо запитала.

— Звичайно, — безтурботно відповів, наче щодня гостював у квартирах самотніх дівчат.

— А ти живеш у гуртожитку, — зауважила.

Як вона здогадалась? У мене ж не написано на лобі.

— Еге, — ствердила. — Я відразу розпізнаю хлопців з гуртожитку.

Я вражено втупився в неї. Ніяк не сподівався на таке пильне око у перукарки. І чим виказав свою бездомність? Що у моїй зовнішності чи у виразі обличчя свідчило про неї? Дивина. Я оглянув себе і здвигнув плечима — звичайний вигляд, навіть кращий, ніж у деяких сиднів на батьківській шиї, доглянутих матерями й бабусями.

Ми підіймалися сходами. Я милувався її стрункими ногами.

— Слухай, як ти?..

— Ха! — Єва хвацько підбила волосся — воно розпушилось, захвилювалося, мов довга, пожухла на сонці трава від вітру. — По твоїх очах. Ти якось заздрісно задивився у вікно кімнати, де круг столу сиділа сім'я.

Спостережлива дівчина, нічого не скажеш. Я справді іноді з причаєною заздрістю поглядав на вікна будинків. Хотілося хатнього затишку і тепла, люблячих рук і очей, які скучили, чекали з нетерпінням, виглядали мене… Ми спинилися на третьому поверсі. Єва відімкнула двері, оббиті коричневим дерматином.

— Заходь, Арсене, — запросила тихим, зміненим голосом.

11.

О 8.00 ми з Бунчуком відправились у Малинівку. Мене з'їдав кепський настрій. Не міг позбутися гірких роздумів і невдоволення собою. Знічев'я поставало перед зором темне вікно на третьому поверсі і за ним біла, безпорадна постать Єви з піднятою рукою. Вона мов не наважувалася прощально помахати мені…

Я роззирнувся доокруж. Ми вже далеко за містом. Мчали в'юнкою асфальтівкою серед поля, зачепленого палким південним сонцем, — воно жовтіло і брижилось, наче лиман, од подуву вітерцю. Обабіч мигтіли дерева лісосмуги. Траплялися агітбесідки з криницями й плакучими вербами. На обрії у тремтливому мареві розпливалися сірі контури елеватора. До кабіни залітав п'янкий, солодкий запах квіту акації. Не знати чого мене охопило щемливе почуттю самотності, чогось втраченого. І так завжди весною воно зненацька находило на мене, викликаючи жалість і тугу, нидіючу печаль, яка на хвилю полонила серце…

— Н-да… — міцно заплющився і відкрив очі, одганяючи журбу. — Скільки до Малинівки?

— Сто вісімдесят з гаком, — жваво відповів Бунчук. — Підвечір повернемось.

Я почав згадувати перебіг вчорашніх подій, факти і деталі, свідчення опитуваних, нараду з начальника відділу Ольхового і розмову зі Скоричем. І від моїх недавніх переживань не залишилося й гадки. Я поринув у справу. Найдужче непокоїли нещирість Шалапухи і підозріле зникнення його друзяки Зубовського.

— Вчора моя мати ходила на базар, — ніби між іншим сказав сержант. — Купила свіжої молодої цибулі, редьки. Ви любите цибулю і редьку в сметані?

— Полуниці в сметані, — посміхнувся я, зрозумівши, що наш хитрий водій мав на увазі щось інше. — Давай без вступу, Миколо.

— Хм, розгадали, — покрутив головою Бунчук. — Балакають жінки — магазин обчистили два хлопці, одного зловили. Називають суму: мовляв, поцупили на двісті тисяч карбованців.

А воно непогано — поширення подібних чуток. Вони або присплять пильність, або стривожать решту крадіїв — і ті почнуть діяти. В обох випадках нам на руку. Страх, що Бог їх викаже, примусить робити необачні вчинки. А ще Яків Митутя…

— Слухай, Миколо, ти думав про вчорашню подію?

— Сказати? — Бунчук недовірливо зиркнув на мене.

— Авжеж.

— Не жевжики копали підкоп, — впевнено мовив. — Тим довелося добряче повколювати, і не одну ніч, а фертики й лопати не вміють до пуття тримати в руках. — І додав по часі: — Не кажучи про пилку.

Висновки сержанта співпадали з моїми…

У райцентрі спершу заскочив у відділ міліції, де зустрівся з колегами. Вони подзвонили в Малинівську сільраду й попередили про мій приїзд. На Молостова й Митутю у товаришів не було ніяких справ. І в місцевому ДАІ не значився серед порушників шофер із колгоспу «Комуніст». Отож пташниця Колосюк ніби казала правду: Валентин — порядна людина.

Залишилося подолати п'ятдесят кілометрів.

Сонце вже підбилося височенько й добряче пряжило землю. Навколо лежав степ, засіяний хлібами, соняшником і цукровими буряками. Обабіч дороги, понад кюветами тягнувся нескінченний ряд черешень, абрикосів і горіхів, дбайливо підбілених, мов одягнутих у шкарпетки. Деінде виднілися зелені купки дерев, наче в степу присіли відпочити смарагдові хмарки.

Я думав про загадкового Митутю і чи затримали Зубовського, як скоро надійдуть відповіді з областей на запит про відбитки пальців… Майор Скорич слушно зауважив, якщо серед крадіїв був чоловік із сивиною — варто підняти старі нерозкриті справи. З якого року розпочати? Стривай, а чому тим справам бути саме у нашому місті? Адже можливо… Он де Фастів — і подібна рана у Молостова…

За дороговказом «с. Малинівка — 2 км» Бунчук звернув праворуч, на брукований шлях, і нас дрібно затрусило, мов на решеті у млині. Попереду біліли довгі приміщення тваринницьких ферм, стриміла руда силосна башта, вікна хат спалахували сонячними зайчиками.

Вулиця вивела нас на площу, оточену будинками. Я розгледів серед них приміщення сільської Ради — на фронтоні майорів прапор. Микола поставив «уазик» під липою. В коридорі підлога волога, мабуть, недавно скроплена водою для погамування задухи. Я відшукав двері з написом «Секретар» і увійшов до приймальні. Біля вікна, заставленого вазонами, стояв немолодий чоловік із засмаглим обличчям, у сірому капроновому брилі й смалив цигарку, випускаючи дим у кватирку.

— Є голова сільради? — запитав у нього.

— Готується до виконкому. А ви звідки?

— З міліції.

— Ага, дзвонили, заходьте, — закивав головою.

У кабінеті за довгим полірованим столом з приставкою схилена тендітна постать. Я бачив русяву голову, що лежала на руках, на розсунутому стосі паперів, і чув тихе схлипування. Ледь здригалися худенькі дівочі плечі. Я кахикнув, і дівчина звела голову, втупилась у мене волошковими заплаканими очима.

— А де товариш Фаренюк?

— І ви теж?.. — осудливо, жалібно мовила вона, витираючи сльози пучками пальців. Потім заходилася складати аркуші. — А чи я винна? Люди ж мене обрали, довірили…

— Які люди? — не зрозумів її.

— От ви ж не повірили, а я голова сільради. Не повірили, — ображено нахмурила брови. — І щодня хтось не вірить.

Он воно що! Справді, я навіть не уявляв собі голову сільради двадцятилітньою. Мені зробилося незручно, мов дарма образив добру людину, і я поспішно представився:

— Капітан Загайгора, з міліції.

— Капітан?! — вона здивованим, недовірливим поглядом зміряла мене з ніг до голови. — Але ж ви… ви…

— Еге, ось ви теж… — я красномовно розвів руками.

— Фаранюк Оксана Петрівна. — Молода голова сільради раптом заусміхалася, від чого її кирпатий носик задерикувато заворушився.

Я розповів їй про Молостова. Нічого поганого про шофера вона не сказала. Поспівчувала його біді. Нарешті поцікавився Яковом Митутею.

— Яків Митутя? — чомусь лукаво перепитала Оксана Петрівна. — Не Яків, а Дмитро, Дмитро Танасович Бурбела, а по-вуличному — Митутя. Наш пасічник.

Пасічник. Мені відлягло на серці — не доведеться шукати його хтозна-де. Розпитав про нього. І нічого підозрілого не почув. Дивно. Чому тоді назвав його прізвисько Молостов?

— Де він зараз?

— В саду… — І Фаренюк розповіла, як туди потрапити.

Вона провела мене на ґанок. Попрощався з нею і сів у машину.

— Це що за школярка? — запитав Бунчук.

— Гм, школярка… Голова сільради, Миколо!

— Ти ба! — сержант вражено видивився на Фаренюк.

Ми хвилин п'ятнадцять кривуляли вулицями Малинівки, затим вибрались на околицю, до саду, що підступав просто до ставка. Перед нашим зором постало білопінне марево, зіткане з квіту. Воно зливалося з чистим небом, і було незрозуміло, де починався і кінчався колгоспний сад. На воді, мов дивна ряска, плавали пелюстки, занесені вітром. Мені не хотілося їхати далі машиною, і я залишив «уазик». Дихав на повні груди духмяним повітрям, яке наче бриніло від дзижчання бджіл.

Скинув піджак. Ох, як приємно! Всі турботи, хвилювання, нагальні справи здалися мізерними й далекими, наче зовсім не стосувалися мене. І взагалі, у тій красі не вірилось, що десь справляли учту горе й розпука, вершилися чорні діла.

Неподалік вигулькнув темно-сірий вулик. Ген іще один, іще… Я ступив поміж гудучих хаток, і навколо густо літали бджоли. Ледь розгледів серед суцільної білості білостінний омшаник. Коло нього стіл з лавками, на пеньку бачок з водою. Поблизу порався у вулику чоловік увесь в білому, навіть обличчя обтушковане марлею, тільки жовтів, наче німб, старий бриль на голові, його постать скидалася на одного з апостолів, яких бачив намальованих на стіні старого собору в нашому місті. Круг нього клубочився дим, висотуючись із бляшанки. Він, Бурбела.

Розтривожених бджіл побільшало, і я поводився обережно, без різких рухів.

— Дмитре Танасовичу! — окликнув пасічника.

Він повернувся, але за марлею не видно рис його обличчя. Неквапливо попрошкував до мене. Я сів за стіл. Пасічник спинився поряд — запахло медом і вощинами. По його одязі повзали бджоли. Він підняв намітку — заклав її на криси бриля, і мені відкрилося його лице — рудобороде, смагляве, з кущуватими бровами, з-під яких дивилися ясні, приязні очі.

— Ви не з редакції? — запитав Бурбела.

— Ні, я з міліції. Ви, напевне, вже чули про випадок з Молостовим?

— Чув, аякже. — Пасічник теж присів на лавку й поклав на стіл великі, важкі руки. — Валентина я знаю з маленства. Жаль хлопця.

Я пильно розглядав його і думав: що мав на увазі шофер? Невже один з крадіїв схожий на Бурбелу? Мабуть, раз шофер сказав «як Митутя». Проте очі у нападника, по всьому, не такі. Лише зовні, і в першу чергу… борода. Еге, саме борода. Бурбела знітився від мого вивчаючого погляду і покахикав. На кілька хвилин запало неприємне мовчання.

— Дмитре Танасовичу, нам потрібна ваша фотокартка.

— Моя? Навіщо? — Пасічник запустив руку в бороду й легенько вибрав з неї бджолу, потримав її на долоні, поки не злетіла.

— Розумієте… — я зам'явся, підшукуючи слова. — Молостова поранив хтось, схожий на вас.

— На мене? Чому на мене? — ображено запитав. — Якась нісенітниця, їй-бо. На мене… — Він оглянув себе, провів рукою по лиці й здвигнув плечима. — І це вам сказав Валентин?

— Він.

— Хм. А як?.. Як він сказав? — все ще не вірив Бурбела.

Мені не хотілося називати його прізвисько, але іншого виходу не мав.

— Коли його запитав, він мовив: «Як Митутя».

— Ах, шибеник! — незлобиво вигукнув пасічник. — І ви мене розшукали! Ну й ну… Фотокартку я вам дам. Недавно знімався на Дошку пошани.

Ми сіли в «уазик» — поїхали в село…

Повернулися до міста близько шостої вечора. За той час у слідстві й розшуку не сталося ніяких змін. Фотокартку з Бурбели розмножили й роздали працівникам міліції. Ніхто не знав, скільки у місті на чотириста тисяч мешканців було бородатих чоловіків.

Між іншим, Зубовського не знайшли і він не з'явився додому.

Йдучи після роботи в гуртожиток, я зненацька відчув тривожне передчуття наближення нових подій.

12.

Наступного ранку я відправився у Будинок колгоспника.

Трамвай котився вулицею Шолом-Алейхема, наближаючись до ринку. Я поглядав у вікно й думав: що на мене чекало в готелі? Які досі невідомі факти? Чи знайду їх? Позаздрив перехожим. У них, безперечно, зовсім інші проблеми. Он хлопці викидали з одноповерхового будинку, через вікно на тротуар, згнилі дошки. Мабуть, ремонтували підлогу й більше нічим не забивали собі голову. Ніяких заковик — все ясно і просто.

Втім, я не міг передбачити, що через кілька годин випадок приведе мене саме на цю вулицю і в той будинок.

Невдовзі зійшов на зупинці «Ринок». Відразу за ворітьми потрапив у гамірливий людський натовп-вир. Біля м'ясного павільйону працював пересувний атракціон «Політ до зірок»: відчайдушні мотоциклісти демонстрували карколомні віражі на вертикально замкнутій стіні, мов у велетенській бочці. Вона ходила ходором, а з-під шатра-даху виривалася назовні гучна тріскотня двигунів.

Спочатку попрошкував до недавнього місця події. Промтоварний магазин на переобліку. У торговельному залі кілька продавців перекладали товари. Я навіть бачив відчинені двері до підсобки й рудий бік сейфа.

Ген мурований паркан, за ним — Будинок колгоспника. Заспішив туди. На подвір'ї — жодної машини, напевне, виїхали на базар. Зайшов з чорного ходу. У фойє лише адміністраторка за перегородкою — із густо насурмленими бровами, бистроока, з копицею пістрявого волосся.

— Товариш Дзюняк у себе? — звернувся до неї.

— Вже сидить, — відповіла знехотя.

В коридорі, перш ніж зайти до кабінету Дзюняка, спинився перед стендом «Вони захищали Батьківщину». У мене майнула думка: а чи не поговорити передовсім із ветеранами? Адже люди, які воювали, уважніші, доскіпливіші. Із Дзюняком я вже розмовляв. Залишилися Сивак — директор ринку, Палига — контролер і Котов — бригадир рубачів м'ясного павільйону.

Я рішуче взявся за ручку дверей. Завідуючий сидів за столом і читав газету. Він одразу поклав її, звівся, подав мені руку.

— Звик щоранку переглядати обласну пресу, — зніяковіло сказав, наче я його начальник і застав підлеглого за байдикуванням. — Потім спокійніше себе почуваю. Нас часто критикують, — зізнався шумно опускаючись на стілець. — Але ж базар — це стихія.

Хоч поводився він доброзичливо й невимушено, проте його сірі маленькі очі запитливо дивилися на мене.

— Я знову до вас, Тарасе Свиридовичу, — вибачливо мовив.

— Еге, кожний займається своїм ділом, — зауважив Дзюняк.

— Ви не знаєте, є директор ринку?

— Викликали у міськраду. Вважайте, до обіду не прийде.

— Хм… — Я задивився у вікно, потім запитав: — Як мені зустрітися з Палигою?

— З Настею Вакулівною чи її чоловіком? — уточнив завідуючий.

— З її чоловіком.

— Дуже просто, — він здійняв телефонну трубку. — Зв'яжусь із нашим радіовузлом, і оголосять по базару, щоб сюди завітав Гнат Федотович.

Дзюняк подзвонив і попросив якогось Сєву направити Палигу в Будинок колгоспника. У мене був час про дещо дізнатись у завідуючого.

— В останні роки ви нікого не звільняли з роботи?

— Ні. — Тарас Свиридович аж звів брови. — Наші люди тримаються місця. Деякі трудяться з дня відкриття готелю.

— А кого прийняли?

— Кого?.. — Дзюняк замислився, потарабанив пальцями по столі. — Здається, Ганну… Еге, Ганну Шаповал, прибиральницю.

— Коли?

— Років… сім-вісім тому.

Я розчаровано стис губи. Знав — промтоварний магазин працював лише другий рік. Саме за цей час у когось визрів злочинний задум його обікрасти. І коли б не сарай, не достеменне знаття, що туди майже ніхто не ходить, крадіжки не сталося б. Про те могли розповісти працівники Будинку колгоспника. Хто і кому?

— Скажіть, може, котрийсь із ваших підлеглих має сумнівні знайомства? — поцікавився машинально.

— Не чув і не помічав. Усі порядні люди, — впевнено мовив Дзюняк.

Він очікувально, співчутливо дивився на мене. Авжеж, здогадувався: ми не натрапили на слід і я теж нічого не домігся. Мені було гірко це усвідомлювати. Тут постукали у двері, й до кабінету зайшов немолодий чоловік, одягнутий у чорний приношений костюм з червоною пов'язкою на рукаві, ряба сорочка розстебнута, на голові — брудно-сірий кашкет. Обличчя худорляве, видовжене, вузькогубе, з рідкими, із сивиною, бровами. З-під них збайдужіло зирили блідо-голубі, наче розмиті, очі. Контролер Палига, чоловік чергової другого поверху.

— Сідай, Гнате, — лагідно запросив його завідуючий і кивнув на мене. — Ось із тобою хоче поговорити товариш з міліції.

Подивувався чуйності Дзюняка. Проте за мить зрозумів причину: Палига ж невиліковно хворий. Тому й вигляд у нього неохайний, пригнічений. І я теж пройнявся до нього доброзичливістю. Почекав, поки завідуючий залишив нас наодинці.

— Ви чули, цю на ринку обікрали магазин? — звернувся до Палиги.

Він кивнув, згорблено сидячи, тримаючи руки між коліньми, наче школяр, який чимось завинив. Не скинув кашкета, напевне, забув про нього, й зиркав на мене стомлено з-під довгого, замацаного козирка.

— Гнате Федоровичу, ви щодня серед базарувальників. Чи не помітили в останні місяці когось або щось підозріле? Може, біля магазину?

— Ніби нічого такого… — глухо, розважливо почав. — Та на базарі всякий вештається люд. Багатьох знаю в обличчя вже не один рік. Особливо перекупок.

— І Бога і Зуба знаєте?

— Угу, молоді, а пустилися берега, — сумно зазначив.

— Того дня ви когось із них бачили?

— Ні. От напередодні обоє стовбичили на розі павільйону прокату вагівниць, — важко, мов над силу, сказав.

— О котрій годині? — скинувся я на те повідомлення.

— Десь… близько четвертої. Еге.

Оце факт! Саме в кінці робочого дня до магазину завезли товар. Напевне, Шалапуха і Зубовський стежили за розвантаженням. Попросив Палигу викласти, на папері своє свідчення. Гнат Федотович, зітхнувши, присунувся до столу й заходився писати. Йому було незручно, сидячи збоку, ще й навіщось тримав ліву руку в кишені. Я став біля вікна, щоб контролер почувався вільніше, й споглядав перехожих на вулиці…

— Уже, — мовив Палига.

Перечитав його свідчення, подякував. Гнат Федотович неквапно, човгаючи стертими підборами, вийшов. За ним і я. У фойє з адміністраторкою розмовляв Дзюняк. Забачивши мене, підійшов і тихо, опечалено сказав:

— Притлумила хвороба Гната. Настя тримається, а він… — І завідуючий відчайно махнув рукою.

Звісно, треба мати неабияку силу волі, щоб зовсім не опуститися, знаючи про свою приреченість. Але Дзюняк помилявся: Палигу легкодухим не назвеш, коли він працював і поводився як слід. От лише зовні трохи занехаявся.

— Як звати Котова? — запитав у Тараса Свиридовича.

— Михайло Овсійович.

— Він у павільйоні?

— До 16.00, — по-військовому відповів.

Шалапуха-Бог зранку, в день обкрадення магазину, крутився біля м'ясного павільйону. Тому я направився до бригадира рубачів Котова.

13.

Цікаво, чи впізнаю колишнього гвардії сержанта? На фото на стенді «Вони захищали Батьківщину» він зовсім молоденький, у пілотці, лупатий і гостролиций, з кількома медалями. А який зараз?

В атракціоні «Політ до зірок» настала перерва, і тільки з гучномовців лунали пісні.

У павільйоні людно й гамірно. Коло прилавків, що тяглися попід стінами, купчились покупці, а з того боку — продавці: чоловіки і жінки в білих халатах. Чулося гахкання й глухі удари, тріск — рубачі в засмальцьованих фартухах великими сокирами членували туші, довгими ножами батували м'ясо на шматки.

Я пішов уздовж прилавка. Придивлявся до рубачів. Більшість із них дужі, тлусті дядьки. Їхні мускулясті руки із закасаними рукавами вправно орудували, висловлюючись юридично, холодною зброєю. Котова не впізнавав. Посувався далі… Ось і кінець прилавка. Перетнув залу до другого. Вглядався в обличчя… Наче він: на зріст невисокий, але широкоплечий, присадкуватий, мов окоренок, повнощокий і,, витрішкуватий.

— Михайле Овсійовичу! — гукнув його.

Рубач перестав шматувати м'ясо й оглянувся. Він. Не змінився, тільки поповнів, а очі залишилися такими ж.

— Можна вас на хвилину?

Він з неохотою встромив ножа в колоду й ступив до мене. Я перехилився через прилавок і тихо сказав, щоб не чули покупці:

— Я з міліції. Мені треба з вами поговорити.

На його широкому лиці й тіні здивування. Провів рукою по голові, пригладжуючи руду підкову волосся.

— Трохи почекайте, — мовив густим басом. — Заготовлю на вагу м'яса, і побалакаємо.

Він швидше запрацював ножем. Я став під колоною. Чомусь спливло у пам'яті відвідування м'ясокомбінату, забійного цеху, де рухались на транспортері вівці у корчах, підчеплені за задні ноги, моторошний, солодкуватий запах крові… Надто мене вразило інше: там працювали жінки…

— Слухаю вас, — переді мною постав Котов, ретельно витираючи руки фартухом.

— Ви знаєте Бога і Зуба?

— Тих лоботрясів? Авжеж. Вони часто допомагають дядькам носити туші. — Він дістав з кишені цигарку, крадькома закурив. — Заробляють на «Біле міцне».

— А позавчора вранці ви не бачили їх?

— Це коли?.. — І Котов затнувся і спохопився, що я з міліції і, на його думку, не варто згадувати про обкрадений магазин. — Ні, не бачив.

— Може, хтось із ваших хлопців? — не втрачав я надії.

— Не знаю.

— Михайле Овсійовичу, обійдіть, попитайте своїх. Га? — попросив його.

Я стежив за Котовим: він підходив до одного, до другого… Вони або знизували плечима, або заперечно хитали головою… О, бригадир затримався коло високого, чорнявого. Щось говорив йому, а потім показав рукою у мій бік. Рушили обоє до мене. Не інакше як ще один свідок. Я пішов їм назустріч.

— Ось Борис Заваров вам розкаже, — прогув Котов і залишив нас.

Заварову років двадцять п'ять, кремезний, у тілі. Він з неприхованою цікавістю дивився на мене зеленкуватими очима. Його товсті руки порослі чорним, грубим волоссям. З кишені фартуха виглядало замусолене дерев'яне руків'я ножа з кривим лезом. Хоч рубач і поголений, проте щоки полискували, ніби вороняче крило, синявою.

— Загайгора, з карного розшуку, — назвався йому і запитав — То де й коли ви бачили Бога і Зуба?

— Позавчора вранці, — Заваров оглянувся. — Он на колоді, що навпроти дверей, я саме розбирав свинячу тушу. Зиркнув — а вони стоять знадвору.

— Хто вони? — нашорошився я.

— Ну, Бог, Зуб і якийсь незнайомий.

— З бородою? — нетерпляче вихопилось у мене. — Старий?

Заваров примружився, наче намагався пригадати того, третього.

— Без бороди і вусів, теж молодий, — рішуче відказав.

Можливо, бороду носив інший злодій. Все ж отримані відомості порадували мене. Я докладно розпитав рубача, який вигляд мав невідомий, і попросив написати свідчення. Незважаючи на зайнятість, Заваров детально все виклав на папері, примостившись за колодою, що стояла за порожнім прилавком.

Мені закортіло якнайшвидше зустрітись із слідчим Топчієм. Однак загадав навідатися до Зубовських, дім яких знаходився неподалік ринку. Хотів розпитати матір Вадима про бородатого. Раптом бачила його…

Собаки вони не тримали, і я безбоязно попростував до ганку. Двері розчинені навстіж, і наступні в хату теж, але я постукав, почекав і, не почувши запрошення, зазирнув до кухні. Нікого. І в двох кімнатах ні душі. Несподівано спало на думку, що Зубовський вдома і, побачивши мене, сховався. Гамуючи хвилювання, спинився в коридорчику, де в стелі помітив ляду на горище. Драбини не було. Постояв, напружено прислухаючись. Ніби щось там шеберхало… На здибочках подався з хати. У дверях стримів ключ, і я замкнув» ґанок. Тепер Вадим не втече.

Уважно оглянув подвір'я. Драбини ніде не було. З хлівця долинало сите рохкання. Підійшов до сарая, зазирнув — у сажі, між двома вгодованими кабанами, поралася Вадимова мати. Вона лопатою згортала гній і ніби схлипувала чи шморгала носом. Я кахикнув, жінка здригнулася, підвела голову й злякано подивилася на мене. Еге, плакала: по її блідому, худому обличчі текли сльози.

— А, це ви… — опечалено, розчаровано сказала й сперлася на держално — крізь бляклу сукню випирали гострі лопатки. — Нема його. Вже третій день, — помовчала, міцно стуливши губи, згорьована і знеможена. — І куди він повіявся, господи? І коли це скінчиться? Голова макітриться від думок… Це вже щось накоїв…

Я терпляче почекав, заким вона виговорилась, заспокоїлась. Не втішав її, бо де взяти тих слів, які б розраяли розпуку матері?

— Може, Вадим у бородатого? — запитав наче між іншим.

— Нема у нього такого товариша, — відказала мати.

— А ви знаєте всіх його друзів?

— Не всіх. Та й хіба то друзі? Одна потолоч, — скрушно мовила.

Мої очі призвичаїлися до присмерку хліва, і нараз я угледів у кутку за відрами шпичку з дерев'яним руків'ям. Не вірячи собі, нахилився: на довгому тонкому лезі бурі засохлі плями. Мені перехопило подих.

— Слухайте, а чия он та штукенція? — заникуючись від хвилювання, показав на заточку.

Зубовська знизала плечима.

— Напевне, Вадько у когось позичив, — байдуже відповіла. — Ми збиралися колоти кабана.

Я потамував збентеження і гарячково міркував, як вчинити далі.

— Ви мене зачекайте. Я зараз… — і вискочив на вулицю за понятими.

… Ну от: у кишені свідчення контролера Палити, рубача Заварова і матері Зубовського, під пахвою колій, загорнутий у газету. Я уявив слідчого Топчія, вираз його обличчя, коли покладу перед ним на стіл пакунок і розкрию…

А якої тепер заспіває Бог-Шалапуха?

14.

Я сидів наче на голках. — яким буде висновок експертів? Чия кров на шпичці? Я вже двічі наточив із сифона води, постовбичив коло вікна, скинув піджак і увімкнув настільний вентилятор. Хвилювання не влягалося.

І ось — клацнула ручка. Топчій, його очі за скельцями окулярів збуджено сяяли. Він підняв руку з колієм у целофановій торбинці.

— Ну, Арсене! — радісно вигукнув Анатолій. — Встановили: третя група, як у Молостова. Тепер ні Шалапуха, ні Зубовський не викрутяться. Все!

Слідчий схвильовано походжав кабінетом, блискав на мене скельцями окулярів. Мені теж ввижався близький кінець справи. Дійсно, Шалапусі безглуздо заперечувати. Доведеться зізнатись і виказати спільників. Потім вони назвуть і того, хто поранив Молостова. Обов'язково назвуть.

Топчій квапливо склав у теку свідчення Палиги, Заварова, матері Зубовського, протокол і висновок експертів, загорнув заточку в папір. Я здогадався, куди він збирався.

— Давай зі мною, Арсене, — запропонував Анатолій.

Мені було цікаво подивитися на поведінку Шалапухи, коли покажуть його матеріали слідства й шпичку, якою поранили Молостова. І я поїхав з Топчієм. По дорозі ми встигли обговорити з Анатолієм декілька версій. На жаль, вони не витримали нашого ж таки глибокого аналізу й розпалися. Зійшлися на тому, що слід запросити Заварова і створити з ним фоторобота на третього підозрюваного, баченого м'ясником із Шалапухою і Зубовським біля м'ясного павільйону. Може, завдяки йому виявимо у нашій картотеці старого знайомого — можливого учасника, крадіжки. І, певна річ, з фотокарткою ознайомляться всі працівники міліції обласного центру.

Топчій хазяйновито розташувався за столом у слідчому ізоляторі, поклавши перед собою справу, а збоку — шпичку, накриту папером. Я сів коло заґратованого вікна. Знадвору на підвіконня опустилася пара сніжно-білих голубів і заворкувала. Анатолій натис на кнопку, і до кімнати зазирнув конвоїр.

— Уведіть, — розпорядився.

До кімнати бадьоро ступив Шалапуха, поглядаючи на нас глузливими очима. Він посміхався, наче не почувався винним. Чи вдавав безтурботність, маскуючи свій страх, чи справді?.. Він вчепився обома руками у пригвинчений до підлоги стілець, ніби намагався зрушити його з місця, й похитувався усім тілом, іронічно зирячи з-під лоба. Одяг на ньому пом'ятий, спав, очевидно, не роздягаючись.

— Як вам тут? Скарг не маєте? — поцікавився Топчій.

— Жити можна, — протягло відповів Богдан. — З куривом погано.

Топчій дав йому сигарету, і Шалапуха пожадливо затягнувся, потримав дим у легенях, насолоджуючись, і поволі випустив носом, огортаючись сизою хмаркою.

— Ви нічого не хочете нам сказати?

— Я вже все сказав, — здвигнув плечима. — Не крав, нікого не бачив і не знаю, звідкіля взялась у мене золота обручка.

— Дарма граєтесь із законом у піжмурки, — строго зауважив слідчий. — Суд враховує щире зізнання.

— Анатолію Єфремовичу, не товчіть воду в ступі, — лінькувато процідив, кривлячи писок, Богдан. — Я, мов кришталь, чистий.

Слідчий посміхнувся й глянув на мене.

— А чого втік з дому Зубовський? — запитав я.

— Біс його знає, — мружився на нас Шалапуха.

— Досить, Богдане, наслухалися ваших байок, — спокійно зазначив Анатолій і простяг йому свідчення. — Почитайте.

Шалапуха недбало взяв аркуш, мов зробив для нас велику послугу. Читав, ворушачи повними губами, і його брови поповзли на лоба…

— Оце да! — вигукнув. — Палига… Вперше чую. Хто він?

— Контролер колгоспного ринку.

— Отой жовтяк?! Ох і падло! — обурився Богдан. — Не були ми з Вадьком біля павільйону. Не були!

Топчій кивнув, ніби погоджуючись, і мовчки подав йому друге показання. Шалапуха пробіг його очима й роззявив рота…

— Ох і дають! — вражено покрутив головою і приголомшено промимрив: — Ну й ну… Сам Борис…

Я промовисто глянув на Анатолія, і він зрозумів мене без слів — розкрив заточку, не даючи отямитися Шалапусі.

— Знайома? — запитав слідчий.

— Що ви?.. — Шалапуха помітив на столі шпичку, витріщився на неї. — Вперше бачу.

— А ви придивіться.

Шалапуха презирливо глипнув, здвигнув плечима. Я стежив за ним, за виразом його обличчя. З нього зійшла розгубленість, і натомість воно стало байдужо хитруватим.

— Значить, не впізнаєте? — перепитав Анатолій. — Тоді познайомтесь…

Богдан прочитав свідчення матері Зубовського, протокол вилучення заточки, висновок експертизи, й мимоволі у нього витяглось обличчя. Йому було не до кепкування.

— Н-да… — ошелешено втупився у вікно. — Але ж:.. — І нараз його губи розтяглись у радісній усмішці, ніби знайшов рятівне коло. — Вона не Зубова, це точно. Навіщо йому тримати у себе такий доказ, га? Чи, він зовсім без клепки в голові?

— А чия вона? — запитав Топчій.

— Знайдіть того, хто її підкинув, — глузливо порадив Шалапуха.

— Знайдемо, — пообіцяв слідчий, беручись оформляти протокол.

Хитрував Бог. Он як незалежно сидів, поклавши ногу на коліно, вдаючи показову гідність, у погляді — образа і зневага: мовляв, як сміли засумніватись у його чеснотах. Ну і фрукт. Що ж, пішов лише третій день розшуку. Ще добудемо… Задзвонив телефон, і слідчий, продовжуючи писати, кивнув мені, щоб я взяв трубку.

— Загайгора…

— Арсене, під'їдь на вулицю Шолом-Алейхема, будинок вісімнадцять, — наказав майор Скорич. — Звичайно, коли закінчите допит.

— Уже, Дмитре Юхимовичу.

— Вирушай. Я теж туди, — і він поклав трубку.

15.

Їхав трамваєм шостого маршруту. Признатися, не дуже турбувала затятість Шалапухи. Все одно заговорить. Не такі траплялися мовчуни.

Вже вулиця Шолом-Алейхема. Я почав стежити за номерами по праву руку. 88, 86, 84… Отож вісімнадцятий майже напочатку. Став біля кабіни вагоновода й приглядався до будинків. Трамвай спинився неподалік потрібного мені будинку. Густі крони молодих лип заступали його. Тільки в прогалинах між деревами прозирали вікна, двері й ґанки. Будинок одноповерховий, давній, напевне, ця вулиця до війни вважалася околицею міста.

Впритул уздовж пішоходу вишикувались два «уазики» і «Волга». Через кільканадцять кроків упізнав у кабіні сержанта Бунчука. Наші. Під відчиненими навстіж вікнами, лежали купи згнилих дощок. Пригадую, звернув на них увагу вранці, коли їхав на колгоспний ринок. «Волга» з прокуратури і «уазик» з обласного управління. Мабуть, щось серйозне.

— Здоров, Миколо, — привітався із сержантом.

Бунчук аж здригнувся від несподіванки й рвучко оглянувся.

— О… Доброго здоров'я, товаришу капітан. — І відразу розтанула насторога в його очах. — А вас чекають. Ох і діла… — вражено покрутив головою. — Бр-р…

Водій заінтригував мене. З будинку долинали голоси. Я зайшов у коридор без підлоги, зазирнув до кухні, де біліла одна газова плита, потім ступив у порожню кімнату із земляною долівкою. У ній побачив працівників прокуратури й міліції, експертів, двох незнайомих хлопців у чорних замащених халатах і чоловіка років за сорок з невеличкими вусами кольору стиглого проса. З ними розмовляли слідчий прокуратури Махов Гліб Родіонович і майор Скорич. Вони розгублено відповідали, кидаючи злякані погляди в лівий куток. Я не бачив, що їх там жахало, бо постаті затуляли від мене частину кімнати.

Гліб кивнув мені, вітаючись. Я прислухався.

— … Шеляг Павло Артамонович, пенсіонер, колишній слюсар суднобудівного заводу, — говорив схвильовано чоловік з вусиками. — Він два місяці тому помер, а його жінка давно-давно. Син десь на Уралі. Старий жив сам. Ми планували зробити ремонт і поселити нових жильців. Взялися за підлогу. Хлопці зірвали дошки — і от… — він сполохано глипнув у куток.

— А до Шеляга хто жив?

— Не знаю. Треба підняти документи у жеку.

Я протовпився до Махова і з-за його плеча глянув туди. Спочатку нічого не помітив, окрім запліснявілої землі й цвілі по низу стін. Напружив зір — і тоді… Ні, не могло бути! Але ж… довге волосся й потилиця, що ніби витикались із долівки. Мене пронизав дрож, і по спині пробіг холодок — неприємний, давно знайомий, який на мить сковував тіло, коли стикався зі страшним злочином. Довге безбарвне волосся… Жінка.

— Товариші! — звернувся Ольховий до експертів. — Розпочинайте.

Вони обережно, шар за шаром здіймали землю навколо голови. Всі насторожено слідкували за їхніми рухами. В кімнаті запанувала моторошна тиша, тільки чувся шурхіт лопат і дихання… Я сподівався (і, мабуть, не лише я), що виткнеться кістяк, однак того не сталося — обкопаний череп скотився в лунку. Відтята голова. За роки служби перший випадок.

Далі вибрали із землі кістки рук і ніг. Біля грубки із зелених кахлів натрапили на поржавілий пістолет «вальтер» і на літрову бляшанку з коштовностями, вигребли купу зітлілих і перетрублених мишами паперових грошей, якийсь зшиток. Більше нічого у порожній квартирі не знайшли. Неймовірно, але тулуба не було.

Хто ж убив жінку й розчленував труп? Померлий Шеляг? І мені закортіло зайнятись цією справою разом із слідчим прокуратури Маховим. З ним я вже провів кілька розслідувань, і між нами налагодились гарні ділові й товариські стосунки.

Я глянув на Скорича. Майор мене зрозумів — взяв за лікоть і легенько стис.

— А як з магазином? — суворо запитав.

— Зараз у Топчія всі карти в руках, — поспішно відповів. — А я допомагатиму. Шалапуха от-от розколеться.

— Неважко? — турбувався Скорич.

— Ні, Дмитре Юхимовичу. І хіба нам звикати? — заперечив я.

— Гаразд, — погодився. — Скажу Ольховому. Я теж підключуся до справи про крадіжку.

Експерти поїхали. Невдовзі, після короткої наради прямо в кімнаті, відбуло начальство. Залишились я і Махов. Двоє робітників із жеку і їх майстер пішли на обід. Ми стояли з Глібом під липою, поблизу струхлявілих дощок, під якими, визначив на око, десь років двадцять пролежали останки.

— Значить, так, Арсене, — задумливо мовив слідчий прокуратури. — Поки отримаємо висновки експертів, треба дізнатися про Шеляга і тих, хто до нього тут жив. А я підтягну сьогодні деякі справи, щоб завтра цілком приступити до цієї. Радий, що знову працюватиму з тобою.

— Я теж, Глібе.

16.

Насамперед я опитав сусідів покійного Шеляга. Згадували його як мовчуна і відлюдька: ні разу не забив «козла» і не баландрасив за столиком у куцому дворі під шовковицею. Можливо, рання смерть дружини спричинилася до самітництва. Після роботи він завжди майстрував — ніколи не відмовлявся полагодити замок чи кран, випиляти ключ, справити електропраску або розетку. Від Шеляга не чули лайки і не бачили його п'яним.

На жаль, старих пожильців не залишилось, а молодші не знали, коли Шеляг поселився у домі. Найдавнішій сусід пам'ятав, що вже застав його в 1955 році, а в наступному Павло поховав дружину й відтоді жив із сином. Не одружувався вдруге, хоч чоловік із себе непоганий, і молодиць не водив, не помічали. На похороні був син, інженер якогось уральського підприємства, і багато товаришів із суднобудівного заводу. Опісля син роздав майно сусідам, собі взяв тільки сімейні фотокартки, батькові ордени і слюсарний інструмент.

Після розмови з сусідами вийшов на вулицю. Хотів їхати на завод, коли побачив на протилежному боці, навпроти будинку Шеляга, старого чоловіка. Він сидів на стільці біля дверей квартири. Теж сусід. А чому б?..

Чоловікові років за шістдесят, маслакуватий, довгоголовий, із сивим рідким волоссям, зачесаним на лисину зморшкувате обличчя засмагле, як і великі, мов граблі, руки. Він кришив скибочку хліба. Крихти падали долу і навколо дядька стрибали горобці, - видзьобували поживу. Його кістляві ноги лежали поверх кімнатних капців, і старий ворушив скоцюрбленими пальцями, мружився від задоволення, гріючись на весняному сонці.

Горобці пурхнули раніше, ніж я спинився. Чоловік звів голову й невдоволено зміряв мене бляклими очима. На привітання лише кивнув. Я зам'явся, не знаючи з чого розпочати розмову. Та за хвилину дядько сам повів її.

— Чого це до хати покійного Павла приїздило стільки машин? — запитав.

— Начальство із жеку, — ухильно відповів я, завваживши, що у нього гострий зір і добра пам'ять, якщо помітив мене серед гурту і впізнав. — Дивилися на ремонт. А ви знали Павла?

— Трохи. Іноді й по кухлеві пива перехиляли. — І на його тонкі губи виблукала мрійлива посмішка. — Е-хе-хе, були часи… — кинув подалі від себе крихти.

— А хто до нього жив у тій квартирі? — вдаючи байдужого, поцікавився.

— Хто? — чоловік поворухав пальцями ніг, пошкріб тім'я. — А Петро «Перший».

Мені спочатку здалося — він насміхається чи жартує, проте сидів серйозний, втупивши погляд у будинок Шеляга.

— Який Петро «Перший»? — перепитав я й додав: — Цар-батюшка?

— Еге, цар — перший фотограф у місті, — уточнив старий. — От і прозвали Петра — «Перший».

— Інтересно, — щиро вихопилось у мене. — А його прізвище?

— Хе, чого захотів… — чоловік осудливо покрутив головою. — Минуло ж дай боже років. Працював Петро у фотографії коло кінотеатру «Промінь». Це пам'ятаю. А потім кудись подівся. Я вернувся через десять років після вербовки, а його вже нема, і сусіда помінялись.

Я пильніше придивився до дядька і під засмагою на обличчі й руках розгледів сині цятки, наче краплини впрасованого пороху від близького вибуху. Очевидно, воював, зробив я висновок, проймаючись вдячністю до дядька за потрібну інформацію.

— Тодосе, з ким це ти язика полощеш? — долинув з відчинених дверей сварливий жіночий голос.

— О, запрацював мій відбійний молоток, — насмішкувато зауважив старий. — Зараз видасть на-гора сім мішків вовни…

Неоціниму послугу зробив мені колишній шахтар: уже намітився слід, який вів до фотографа. Тепер вирішальне значення мали два факти: в якому році поселився слюсар і скільки часу пролежали останки під підлогою. Останнє точно визначать експерти. Тоді відразу стане ясно, кого підозрювати — чи Шеляга, чи фотографа Петра.

І все-таки я пішов на завод. У відділі кадрів мене направили в одинадцятий цех. Робітники добре знали Шеляга. Виявилось, що Павло Артамонович був раціоналізатором, передовиком виробництва, обирався в цехком профспілки. Мені навіть розшукали велику фотокартку з нього (красувався колись на Дошці пошани). В білій сорочці, при краватці, із зачіскою «їжачок» — спокійно і трохи похмуро, як усі мовчуни, дивився з портрета ветеран праці. Єдине, чого ніхто не пам'ятав, — його переселення з барака на вулицю Шолом-Алейхема. Казали, десь у 1949–1950 роках.

Непевність не позбавила надії, що встановлю рік переїзду Шеляга на нове місце проживання. І можливо, мені допоможуть фотографи з майстерні біля кінотеатру «Промінь». А раптом досі у ній працював наступник Петра?! До речі, фотографи не забувають своїх колег. А Петро «Перший» як я зрозумів, був постаттю помітною серед них.

Одначе перед тим, як сісти в тролейбус, ніби потягло до телефонної будки подзвонити Топчію й запитати, чи приходив м'ясник Заваров допомогти створити фоторобота на третього підозрюваного.

— Анатолію, це Загайгора, — сказав я у трубку.

— Куди ти подівся, Арсене?! — збуджено вигукнув Топчій. — У мене надзвичайні новини! Негайно приїдь!

Мені аж забракло повітря. Невже зізнався Шалапуха і виказав спільників? Хто ж вони? Мабуть, готувалися їх затримати, а я тут…

17.

До тролейбуса вскочив на ходу. Ох, як повільно він рухався! Зупинки, світлофори…

Швидким кроком (а хотілося зірватися на біг) дістався нашого відділу. Долаючи по три сходинки, піднявся на третій поверх. Ось і кабінет Топчія. Перевів подих і рвучко відчинив двері. Анатолій підвів голову, і на його блідому обличчі заграла задоволена посмішка.

— Ну, що там? — нетерпляче запитав од порога.

— Сідай, сідай, Арсене, — радісно запросив слідчий. — Відхекайся трохи.

Я опустився на стілець. Топчій таємниче шелестів паперами, загадково поглядаючи на мене крізь окуляри.

— Ти пам'ятаєш про відбитки пальців на склі в огорожі ринку? — багатозначно запитав, не витримавши мовчання.

— Угу, єдині відбитки, — підтвердив я.

— Візьми почитай, — слідчий із вдаваною байдужістю подав мені аркуш.

Повідомлення з Вінниці. У ньому писалося, що відбитки пальців належали Тягуну Феофану Миколайовичу, 1916 року народження, затриманому в лютому 1941 року в місті Вінниці за пограбування. Разом із ним до суду притягалися Баглай Данило Євсаганович, 1914 року, і Страпатий Сидір Панасович, 1915 року. В 1943 році Страпатому дозволили змити своєю кров'ю провину на фронті, а Баглай і Тягун були звільнені в жовтні 1945 року. Особливі прикмети — шрам у Тягуна на підборідді.

Все це я прочитав одразу, затамувавши подих. Хай йому грець! Справді повідомлення несподіване. Беручи до уваги рік народження Тягуна, то йому зараз 53. Я глянув на слідчого. Анатолій зосереджено протирав скельця окулярів.

— Я вже дав запит на них у Вінницю, — слідчий наклав окуляри й одразу споважнів. — У тебе є шанс гайнути на батьківщину. І взагалі варто переглянути стару справу цієї трійці.

— А в нашому місті вони не живуть?

— Нема, перевіряли. Але де гарантія, що не тут? Нуль гарантії, — Анатолій розвів руками. — Є всі підстави вважати, що поміняли прізвища. Га, Арсене?

Ось із ким зіткнулися. І звідки тягнеться слід?! Це ж майже двадцять п'ять років по війні…

Топчій підпер щоку долонею й замислено перебирав пальцями, наче грав на піаніно. Я намагався заспокоїтися, тверезо розібратись у фактах. Насамперед спало на думку, що злочинці не приїздили робити підкоп і стежити за магазином. Організація крадіжки вимагала постійної присутності. Отже, хтось із трійці місцевий. Швидше за все, Тягун Феофан Миколайович, який залишив «візитну картку» — свої відбитки пальців.

У Тягуна й особлива прикмета: шрам на підборідді. Безперечно, він йому заважав — кидався у вічі. Був тільки один засіб позбутися небезпечної відзнаки — запустити бороду. А саме в кулаці Молостова виявили цупкі волосини. Невже Тягун у нашому місті? Напевне, він ховався за спинами Шалапухи і Зубовського. Зрозуміло, чому мовчав Бог, — боявся Тягуна. Стривай, а труп грузина, знайдений аж під Фастовом?

— Анатолію, ти здогадуєшся, хто з бородою? — тихо запитав слідчого.

— Тягун, Арсене, — відповів Топчій.

Він зважив і обмізкував інформацію ще до мого приходу. І я теж не помилився у своїх домислах. Тягун Феофан Миколайович. А яке зараз носив прізвище? Чи не поголив бороди? Чи всі троє отаборились у місті? Як їх?.. Страпатий, Баглай… Страпатий попросився на фронт. Принаймні ще одна зачіпка для розшуку. Втім, заперечив собі, іноді злочинці намагалися потрапити на війну з таємною метою — перебігти до фашистів. Потім поповнювали жалюгідні ряди запроданців і зрадників. Цікаво, ким виявився Страпатий?

— Це не все, Арсене, — стомлено сказав Анатолій.

— Як не все? — я силкувався зосередитись.

Слідчий мовчки подав мені фотокартку. На ній молодик років тридцяти, чубчик над лобом, брови «хаткою», очі широко посаджені від перенісся, ніс кирпатий, губи маленькі, стиснуті, підборіддя гостре й довге. Як не дивно, але він видався знайомим. Я намагався пригадати…

— Не мучся, — пожалів мене Анатолій. — Наші хлопці з лабораторії разом із рубачем Заваровим створили фоторобота, — продовжив далі. — Опісля мене ніби щось підштовхнуло: перевір фототеку, перевір… І перевірив. Наслідки — непередбачені.

Я вмент зрозумів, чому невідомий видався мені знайомим.

— І на кого він схожий?

— Разюча схожість, тільки губи більші, — уточнив Анатолій. — Кличка «Корч», прізвище Роптанов Геннадій Трохимович, три роки сидів за бійку. Я розмовляв із дільничним інспектором. Наче зав'язав: третій рік одружений, має доньку, працює токарем на заводі. За цей час жодного приводу і нічого підозрілого у поведінці. Проте пам'ять у Заварова чудова.

Я не заперечив Топчію. І не було ніяких підстав не вірити Заварову. Ми вирішили — я завтра навідаюся до Корча. Подивився на годинник — 18.45. Вже пізно йти у фотоательє наводити довідки про Петра «Першого». Розмова з Анатолієм точилася навколо крадіжки, працівників Будинку колгоспника й повідомлення з Вінниці. Обговорили подію на вулиці Шолом-Алейхема.

18.

У чергового по відділу на мене чекала телеграма.

«ЗУСТРІНЬ НІНУ ДУБОВЕНКО 17 ПОЇЗД 603 ВАГОН 10 ПИШИ ЦІЛУЮ МАМА».

Я розгублено дивився на друковані рядки і пригадав лист матері, отриманий три тижні тому. Вона писала:

«Ніна вже відбула практику, захистила диплом й закінчила технікум. Дали їй направлення на роботу до твого міста товарознавцем на базу облспоживспілки. Зараз Ніна відпочиває, все поривається шарувати полуниці, але я стримую її, бо зарано. Через місяць вона вирушить до місця призначення. Вдарю тобі телеграму зустріти її, придивитися, як влаштується, допомогти їй, сироті. Прошу тебе, Арсенчику не залиш її напризволяще. А я знову сама…»

За роботою забув про приїзд Ніни. І ось тобі! Як багато пов'язано з Ніною в моєму житті! Переважно гіркого, болючого. Вона будила спогади про мою першу складну справу після закінчення спецшколи міліції: я хотів дізнатися, за яких обставин мій батько пропав безвісти, а насправді не повернувся у свою військову частину з короткотермінової відпустки, так і не добувшись до рідного села Березівки. Опісля, майже. через двадцять років, під час розслідування викрив у нашому райцентрі вбивцю свого батька, що виявився вітчимом Олі, дівчини, яку я любив. І наші почуття потьмарилися від трагічного збігу подій.

Злочинець-грабіжник одібрав життя і в Ніниного батька, теж військового, а потім порішив її матір — небезпечного для себе свідка. І дівчина залишилася сиротою. Моя мати пригріла її, свою ученицю, допомагала, чим могла і відкрила мені очі, що Ніна закохалась у мене.

Пізніше, коли Оля поїхала до свого рідного батька (знайшовся він), Ніна закінчила десять класів, кілька років працювала в універмазі — в тій же секції, що й колись Оля. Щодня, йдучи на службу, я мимоволі кидав позирки на високі вікна й бачив за прилавком не біловолосу Олю, а чорнокосу Ніну. І переді мною поставали її очі — сумні, задумливі й очікувальні. Часом здавалося — то Оля пофарбувала волосся…

Потім Ніна вступила до технікуму радянської торгівлі, й за вікном уже виділася голуба косинка нової продавщиці. Якось зловив себе на думці, що тепер ніхто не проводжає мене поглядом.

Ніна приїздила на канікули. Інколи заставав її у нашій хаті. Дівчина знічувалась, соромилась, а я почувався ні в сих ні в тих, мов чимось завинив перед нею. І вона поспішала, наче тікала від когось, а мати зітхала й докірливо поглядала на мене. На диво, перше дівоче почуття Ніни, навіть безвзаємне, не вмерло. Воно лякало мене. Але одружуватись без любові не міг.

Мені хотілося любові. Хотілося, щоб чекала й радо стрічала після роботи рідна людина, щоб панували між нами взаєморозуміння і злагода, обопільна турбота й щирість у стосунках. Я прагнув, не признаючись собі, сімейного щастя. Напевне, на мене підсвідомо почав впливати мій вік — вік, за висловом матері, старого парубка, хоч аж ніяк не почувався тридцятилітнім. Мені все здавалося — прожив я не більше шістнадцяти років.

Мати потерпала, що вікуватиму сам, а їй через недуже серце кожної миті може пробити остання хвилина, і вона не побачить мого одруження. Видать, я поганий, жорстокий син. Батькам, мабуть, легше спокійніше покидати цей світ, коли знають — діти прилаштовані й гарно живуть. Прикро, та досі я не дав матері того спокою. Мені зробилося тоскно й боляче, пойняла невимовна туга, і серце брав жалісливий щем.

Мене порадувала звістка матері — з'явиться у місті людина, яку знав із дитинства. Нас єднала школа, де ми обоє вчилися, вулиці райцентру, спільні знайомі. Я рихтувався зустріти Ніну, наче сестричку, за якою скучив. Було приємно усвідомлювати, що зможу прислужитися їй у чужому місті.

Згадав, що давно не дивився на фотокартку з Олі. Не тримав її, як завше, на роботі в шухляді стола. Вона лежала в чемодані. Яка ж Оля? Білява. А якого кольору очі? Які губи, брови?.. Забув. За сім років її риси стерлися в пам'яті. А колись думав — залишаться в мене назавжди. Ні, Арсене, не обманюй себе, пам'ять у тебе професійна. Просто я не в силі примусити її воскресити образ Олі, бо те ні до чого. Раніше я доволі часто викликав її в уяві. Ні до чого…

Надворі догорав день: на шибках горішніх поверхів будинків ніби палахкотіла далека заграва. В салоні стояла давка задуха — трамвай, напечений за день на сонці, не прохолов. Не остудилось і місто. Це аж на світанку повіє з лиману легіт і освіжить його, наче вмиє росою.

Справді, не варто уявляти… Я помітив на собі здивований погляд молодої жінки із сумними небесними очима. Вона сиділа навпроти. Що її так вразило в мені? Крадькома оглянув себе. Ніби все гаразд. Несподівано жінка посміхнулась — сяйнули білі зуби.

— Ви говорили з собою, — сказала. — А я дивлюсь і думаю: п'яний чи?..

— Чи не всі вдома? — закінчив за неї й осудливо-жартома похитав головою. — Тверезий, як на причастя. А що я говорив?

— Нерозбірливо, — стенула плечима пасажирка. — Як уві сні мій Ігорчик.

— Хм, — мені зробилося незручно, бо навіть малим не розмовляв сам із собою.

Дивився у вікно: будинки, будинки… На склі розгледів свій відбиток. На мене насторожено, суплячи широкі брови, зирив темно-русявий молодик. Під сірим піджаком окреслювалися міцні плечі й дужі руки, а комір білої сорочки не сходився — верхній ґудзик розстебнутий. Невже я? А змінився порівняно з тим, яким був після випуску із спецшколи. Зараз мов поважчав. Авжеж, відтоді, за сім років, набрав десять кілограмів, мав солідніший вигляд. Навіть поглибилися залисини на лобі, а над переніссям залягли дві вертикальні риски-зморшки.

Сам собі не подобався. Колись дивувався, що Оля полюбила мене, точив потайки шашіль недовір'я, бо ж дівчатам здебільше подобалися хлопці показні, веселі балакуни й жартуни, а я такий собі непривітний мовчко. Принаймні з дівчатами.

— Вулиця Дачна! — оголосила водій трамвая.

Моя зупинка. Я звівся і аж тоді завважив, що молодої жінки із сумними очима на лавці не було. Ба! Не зогледівся, коли зійшла. На розі Дачної зводили житловий будинок. Муляри вже вигнали цегляну коробку у три поверхи, яка непривітно темніла пустими прямокутниками вікон. Чомусь другий тиждень ніхто не працював на будові і навіть забрали з неї баштовий кран.

У себе, в кімнаті гуртожитку, я ще раз прочитав телеграму і згадав Єву. Не знати чого мене пойняв сором.

19.

Вранці прокинувся з чудним передчуттям якоїсь приємної події, наче у дитинстві в день свого народження. Давно воно до мене не навідувалось. Спросоння не міг збагнути причини, поки не впала в очі телеграма: «ЗУСТРІНЬ НІНУ ДУБОВЕНКО 17 ПОЇЗД 603 ВАГОН 10 ПИШИ ЦІЛУЮ МАМА». Ніна. Так, о 20.05 прибуде її поїзд. Добре, що увечері і мій напружений робочий день не розірветься, не порушиться план, намічений на сьогодні. А мені насамперед треба завітати у фотоательє біля кінотеатру «Промінь».

Потім навідаюсь до Корча — Роптанова Геннадія Трохимовича. Дякуючи м'яснику Заварову, ми вийшли на нього. Третій, після Шалапухи і Зубовського, підозрюваний. І десь чаївся Тягун Феофан Миколайович. Феофан… Я вперше звернув увагу на ім'я Тягуна. Віяло від нього старослов'янізмом, церковними давніми іменами, які надавали попи новонародженим при хрещенні. Святий Феофан… Звучало.

Одначе Зуба і Тягуна доводилось розшукувати. Дивно, досі не втік Роптанов. Мабуть, сподівався, що не знайдемо, як і Бог, що прийшов на ринок із золотою обручкою.

Ще Баглай і Страпатий. Де вони? Чи причетні до злочину? А чим порадують експерти? Матеріалів у них з того будинку по вулиці Шолом-Алейхема досить: останки жінки, пістолет «вальтер», старі гроші, коштовності, якийсь зшиток…

Я здолав половину шляху до центру міста. При найменшій нагоді, особливо вранці, на роботу йшов пішки. Загаявся і вчасно не перейшов на другий бік вулиці, щоб віддалік поминути перукарню. Мені не хотілося бачити Єву. Потерпав, коли б вона не натякнула знову провести її додому. Невідомо, що спаде їй на думку. А мені ж зустрічати Ніну.

Двері перукарні відчинені. На порозі, прихилившись плечем до лутки, стояв і курив майстер у білому халаті. Я поминув його, зиркнувши у широке вікно, і не помітив у залі стрункої Євиної постаті. Вона ж сьогодні у другу зміну! Напевне, ще спала, ніжачись у ліжку.

Фотографія недалеко: за універмагом і кафе «Чайка», сквером з водограєм і філармонією. Ось — між ювелірним магазином і входом до кінотеатру «Промінь» — її вітрина. Затримався біля неї. Раніше не звертав уваги, а тепер з цікавістю розглядав: портрети кольорові й чорно-білі, переважно жіночі, у різних ракурсах. О, Євин, у чвертьоберта, волосся підібране у вигадливу зачіску напевне, з єдиною метою — показати гарні сережки, і сукня декольтована — над ямкою грудей покоївся кулон-серце на грубому ланцюжку. Привабливий і ефектний вигляд у неї, тільки погляд холодний, зневажливий, як у дівчат, що знають собі ціну. Я опустив очі й штовхнув двері.

За столиком огрядна підстаркувата жінка в чорному сатиновому халаті зосереджено перебирала конверти у довгому ящичку. Вона запитливо зиркнула на мене вирлоокими очима, не полишаючи своєї роботи.

— Яке бажаєте фото? — ніби між іншим поцікавилася.

— Мені б… побачити майстра.

— Станіслав Генріхович там, — кивнула на коричневу, важку ширму з двох половинок, не стулених щільно — у вузькій довгій шпарці жовтіло світло. — Міняє перегорілі лампи в софітах.

Я відхилив ширму. Посеред невеликої зали на тринозі фотоапарат, прикритий чорною шматиною, націлений на стілець і білий екран. На щаблі складеної драбини стояв чоловік, теж одягнутий у халат, і вкручував у софіт лампочку. Його сиве волосся лило у мене надію, що він міг знати Петра «Першого». Я привітався.

— Хвилиночку, товаришу, — вибачливо сказав. — У нас невеличка аварія.

— Нічого, я почекаю, — заспокоїв його.

Фотограф швидко впорався з лампочкою. Коли постав переді мною, невисокий, худий, уважний, я замилувався його високим лобом, на диво чорними бровами і римським носом. Майстер справляв враження людини високого благородства. Він пильно дивився на мене, мабуть, прикидав подумки, як посадити перед об'єктивом.

— Ви прийшли фотографуватись? — із сумнівом запитав.

— Ні, Станіславе Генріховичу, — посміхнувся його спостережливості. — Я з карного розшуку, капітан Загайгора. Маю до вас розмову.

— Міліція? — він чомусь глянув на свої руки і стенув плечима. — Прошу, я до ваших послуг.

Ми сіли на стільці під білим екраном, перед фотоапаратом, ніби збиралися знятись.

— З якого року ви тут?

— З 1949-го.

— Добре, — я аж зітхнув полегшено. — А до вас хто?..

— До мене? — Він притулив вказівного пальця до губ і замислився, кліпаючи повіками. — До мене… Петро! Ми ще називали його, бідолаху, Петром «Першим». Гарний був майстер, особливо жіночих портретів.

— А де він зараз?

— Напевне, у лікарні, а може… — Фотограф сумно похитав головою. — Стільки часу минуло…

— Розкажіть, що сталося.

— У 1948 році він раптом захворів, поклали його в психоневрологічну лікарню. Через кілька місяців виписали, наче вилікували, а він знову… І так декілька раз. А в 1949-му поклали і… — Старий опустив очі.

— Він одразу по війні тут працював?

— Еге.

— Родичі у нього були?

— Не знаю. Я тоді робив у фотографії на ринку, а коли Петро того… мене перевели сюди.

— Прізвище його пам'ятаєте?

— Хе, двадцять років… — Станіслав Генріхович потер чоло долонею. — Кумедне прізвище, ніби на взуття схоже…

— Чоботар? Калоша? Закаблук?

— Не те… Воно… воно… — Фотограф заляскав пальцями, хмурячись, болісно згадуючи. — Як називають оті… в чому колись ходили селяни?

— Постоли?

— Інакше.

Я копирсався в пам'яті, але, крім постолів, нічого іншого не згадав. Вже й змирився. Врешті відомо місце роботи й рік, коли поступив хворий, його ім'я. Цього досить, щоб знайти історію хвороби Петра «Першого». Грюкнули двері, й за ширмою почулися голоси — прийшли клієнти, мені пора залишати фотоательє. Я опинився на вулиці. Мимоволі глянув на вітрину, на Євин портрет і зустрівся з її байдужим поглядом. Він мов стежив за. мною…

Але тільки-но я порівнявся з ювелірним магазином, як позаду пролунало:

— Товаришу Загайгора!

Фотограф. Він махав рукою, прошкуючи до мене, обминаючи перехожих. Я спинився, здивований.

— Личаки! — переможно вигукнув Станіслав Генріхович. — Личаков Петро!

Я ще раз переконався, як багато треба знати інспектору карного розшуку. Подякував майстру. Він заощадив мені кілька годин, які б витратив на копирсання в історіях хвороб. — А ваше як?

— Ламбуцький, прошу пана, — іронічно мовив і посміхнувся. — Я зі Львова, з 1939 року в місті.

А мабуть, подумалося мені нелегке життя у нього за плечима.

Тепер мій шлях лежав на вулицю Козацьку, будинок дванадцять, де жив Корч — Роптанов Геннадий, токар, третій підозрюваний.

У сквері діяв фонтан: струмочки води били вгору й вигиналися дугами, і над чашею водограю висіла невеличка веселка. Вологий пил зносився вітерцем на тротуар, і я з приємністю на коротку мить впірнув у нього.

Універмаг уже відчинено: біля широкого під'їзду товпилися люди, ніби у вихідний день. Треба й собі заскочити, вибрати кілька літніх сорочок. Одначе лише згадав, а ноги несли далі, і раптом зіткнувся віч-на-віч з Євою — так несподівано, аж сторопів, і вона теж. Першою отямилась дівчина.

— Ой, Арсене! — сплеснула в долоні, огортаючи мене теплим каштановим поглядом. — А я думала про тебе. Сачконув з роботи?

На нас оглядалися перехожі, переважно чоловіки, міряли Єву з ніг до голови поглядами, непоспіхом відводили їх. Перукарка одягнута в чорну вузьку спідницю й жовту блузку, без жодної коштовної прикраси, одначе їй і не треба тих золотих цяцьок. Єва й так привертала до себе увагу.

— Та… вирвався випити квасу, — сказав, не знаючи як викрутитись, розуміючи недоречність цієї зустрічі.

— А вже купаються і загорають, — прозоро натякнула вона про пляж. — Люблю смажитись на сонці.

— Я теж, але за відрядженнями ніколи.

— Давай у неділю. Приходь о дванадцятій на Флотський бульвар, до гармат, — невимушено призначила побачення й узяла за руку багатозначно потисла, обволікуючи каштановою млістю. — Прийдеш? — її голос прибрав найчарівнішого тембру, заграв усіма барвами й відтінками обіцяного щастя.

— Постараюсь, — промимрив і ненароком зиркнув на годинник.

Єва перехопила мій погляд, і на її лице набігла хмарка невдоволення, яка враз щезла.

— Ох, кляті відрядження! — мовила з лукавою посмішкою. — Ну, ходімо, я тебе проведу.

Напевне, таки відбилася розгубленість на моєму обличчі, бо перукарка засміялась.

— Не бійся, тільки до твого товариства, — заспокоїла поблажливо, ніби зробила для мене дорогу послугу.

До обласної організації товариства «Знання» якась сотня метрів. Я гарячково шукав виходу з незручної ситуації. Проте було пізно признаватися, що місце моєї роботи не там, інакше б я виявився брехуном, хай і не з власної волі, та все одно неприємно. Єва тримала мене попідруч, її волосся торкалося моєї їдоки, лоскотало, наче павутина бабиного літа.

— Арсене, чого ти мене цураєшся? І холодний… — зненацька тихо запитала дівчина і довірливо притислася до мене плечем. — Я відчуваю, відчуваю…

Я сторопів од її відвертості.

— Не вигадуй, Єво, — невпевнено заперечив.

— Відчуваю, — гірко повторила. — Ти мене боїшся. Здаюся тобі надокучливою і легковажною? Правда?

А хай йому біс! Це ж треба?! Єва мов зазирнула в мою душу. Ні, не наївна вона дівчина, як думав. Не знаходив слів для виправдання. Мовчав, щоб остаточно не пошитися в дурні.

— Ти не признаєшся, — знічено мовила. — А я… Ти мені дуже подобаєшся, Арсене, і я не хочу цього приховувати. Ось і все.

Єва повернулася й пішла. Я стояв і дивився їй вслід. Мені було ніяково, і чомусь обіймав жаль. Докоряв собі за нещирість і холодність, байдуже ставлення до дівчини. І це після всього… Що ж мене стримувало і справді відлякувало у ній? Не міг розібратись. І не ворухнувся язик її гукнути, зупинити, спробувати порозумітися, її жовта блузка мигтіла серед перехожих. Єва зникла за рогом універмагу.

Я рушив на проспект Леніна, до автобусної зупинки. Пора їхати на вулицю Козацьку до Роптанова. Від зустрічі з дівчиною залишився неприємний осад власної провини.

20.

Майже півгодини автобус кривуляв вулицями. Скоро кінцева зупинка, і в салоні меншало пасажирів. Тут уже не відчувалося, що їдеш великим містом: хати губились у квітучих садках і пелюстки білого цвіту густо лежали на бруківці. З-за гілля не розгледів номерів будинків, і довелося вертатися назад.

Ага, ось дванадцятий, із силікатної цегли, з довгою скляною верандою, до якої притулено велосипед. Від хвіртки тяглася асфальтова доріжка, над нею напнуті півколом грубі дроти, обсновані галузинами винограду. Вони утворювали зелений затишний тунель. Мені аж не вірилося, що це помешкання Корча, оскільки знав із досвіду — такі хлопці не здатні до хазяйнування.

Із зеленого тунелю потрапив на просторе подвір'я і відразу побачив Роптанова — він сидів на стільчику і лагодив дитячий триколісний велосипед. Рудоволосий, голий до пояса, засмаглий, він сторожко зиркнув на мене. Я привітався, представився. Корч звівся, непоспіхом почав витирати руки ганчіркою.

— Геннадію Трохимовичу… — розпочав я.

— Давайте без вступу, — недоброзичливо перебив Роптанов. — Хто наклепав на мене? Якого воза чіпляєте?

— Слухайте, нам треба розібратися, — суворо сказав я. — І це не означає, що вам не вірять. І не ображайтесь. Ви повинні допомогти нам. Звичайно, — пом'якшив тон, — неприємно торкатися минулого, але нічого не вдієш.

Корч пронизливо подивився на мене, мабуть, хотів пересвідчитись у моїй щирості, і напруженість та насторога спали з його обличчя від усмішки, яка ледь зачепила кутики губ.

— Справді — і чого це я?.. — вибачливо спохопився, підсунув мені стільчик, а сам поставив велосипед на колеса й сів на сідло, зітхнув. — Не дуже приємно ворушити своє минуле.

— Згоден з вами! — Мені сподобалася його раптова розважливість, зміна настрою, за чим відчувався твердий характер і здоровий глузд. — У мене всього кілька запитань. Ви не знали Бога і Зуба, вони ж Шалапуха і Зубовський?

Роптанов подумав лише мить.

— Ні, вперше чую.

— А позавчора вранці були на ринку?

— Був. Купив три кілограми м'яса.

Ось воно: ринок, м'ясний павільйон. Рубач Заваров не помилився.

— Може, вам знайоме прізвище Тягун?

— Ні.

Признатися, іншої відповіді я не чекав. Його заперечення мене не порадувало. Воно могло свідчити про Корчеву затятість, намагання приховати знайомство з Богом, Зубом і Тягуном. Я показав йому фотографію з Митуті — пасічника з села Малинівки. Роптанов довгенько розглядав його і повернув, здвигнувши плечима.

— Справа надто серйозна, Геннадію Трохимовичу, — зауважив я. — Хто вас бачив позавчора вдома?

— Дружина, батьки і… — Він ляснув себе по лобі долонею: — Вони ж родичі… Сусіди бачили: тітка Параска і дядько Онисько! — зраділо вигукнув. — Вони зараз на базарі, торгують городиною.

— О котрій годині чотирнадцятого ви прийшли з роботи?

Роптанов злякано блимнув на мене зеленими очима й закусив губи. Мовчав, а його рука стискала ганчірку, аж побіліли пальці…

— Я чекаю, — нагадав йому.

— Пізно, — видушив із себе.

— Точніше.

— Близько другої ночі.

— А коли пішли з роботи?

— Ще до одинадцятої.

— Де ж ви були?

Роптанов знову мовчав. Тремтячими пальцями видобув цигарку, закурив, ламаючи сірники. Він над силу тримав себе в руках, і я напружився, приготувався до захисту.

— Нікому б не сказав… — пошепки, крізь зуби, мовив. — Я… я слідкував за своєю… Вона зараз ходить на нічну, працює на швейній фабриці. Мені часом здається, вона не на роботу, а… Не вірю я їй, не вірю, щоб за такого, як я… — Корч відвернувся.

За роки служби я наслухався безліч різних історій. Траплялося, на очах гинули талановиті актори, коли викривали їх гру, були й щирі сповіді, каяття. У Роптанові я ще не міг розібратись і не мав ніяких прямих доказів його причетності до злочину. Тільки свідчення Заварова і словесний портрет, який створили з його допомогою, що виявився схожим як дві краплі води на Корча. Безперечно, для підозри досить. І я відчув — токар її не спростує.

— Де ви стояли того вечора?

Він незрозуміло витріщився на мене. Я повторив запитання.

— Тут недалеко.

— Бажано глянути.

Роптанов одягнув сорочку, і ми вийшли на вулицю. Він упевнено привів мене у занедбаний палісадник, густо порослий кущами і старими акаціями, із залишками бесідки — із землі стирчали погнилі стовпці. Звідси справді зручно стежити за хвірткою і автобусною зупинкою. Корч розшукав місце, де стояв. У траві біліли свіжі недопалки. На жаль, ні слідів взуття, ні покришки велосипеда не відбилося на пожухлій траві.

Потім Геннадій, уникаючи мого погляду, показав друге місце — лавку в скверику перед швейною фабрикою, навпроти прохідної. Ми сіли на неї. Я не сумнівався: тітка Параска і дядько Онисько підтвердять, що бачили Корча вранці вдома. А він, за показанням Заварова, розмовляв біля м'ясного павільйону з Шалапухою і Зубовським. Невже рубач помилився? Ні, опис зовнішності точно співпадав з рисами обличчя Роптанова.

Корч повернувся додому близько другої ночі. Майже три години слідкував за дружиною, якщо зважити на його запевнення. До того ж ніхто його ніде не бачив. А саме тоді обікрали магазин і поранили Молостова. Я не мав права беззастережно приймати свідчення Роптанова, коли у них з'явилися розбіжності.

Скоса поглядав на Корча. Про що він думав, звісивши голову на груди? Брак алібі — не жарти. Уявив життя Роптанова, якого постійно терзали ревнощі. Певна річ, коли припустити їх правдивість, я розумів його. Коли припустити…

— Слухай, Гено, а жінка знає?

— Що ви?! — злякано відсахнувся від мене. — Не дай бог! Катя хороша.

— Тоді або ти здурів од недовір'я, або надто хитрий! — зопалу вихопилось у мене. — Якщо перше — не переслідуй, вір людині, яка полюбила тебе, народила тобі дитину. Це ж не життя, а каторга. І один крок до злочину. Візьми себе в руки.

— Та я… мені… — знічено белькотів Роптанов.

— Гаразд, — заспокійливо сказав я. — Де ти раніше працював?

— В гастрономі вантажником, всього місяць.

— А чого звільнився?

Корч зам'явся, та через мить довірливо мовив:

— Розумієте, там вино, горілка, пиво і тут тобі закуска. Ну я подалі від гріха, щоб не зірватися, — махнув рукою.

Подвійне враження справив на мене Роптанов. Підозра не розвіялась, бо Шалапуха, Зубовський і Роптанов у минулому не янголи, а до них ще долучився Тягун Феофан Миколайович, який залишив свої відбитки пальців. Може статися, що Феофан залучив їх до крадіжки.

21.

Невдовзі я приїхав у відділ і розповів слідчому Топчію про наслідки розшуку. Анатолій пошкодував, що я не зустрівся з тіткою Параскою і дядьком Ониськом. Без їх свідчень наші висновки стосовно Корча двозначні й непевні. Слідчий нетерпляче чекав відповіді із Вінниці. Якщо там проживали Баглай, Страпатий і Тягун…

Якраз наспіла обідня перерва. Ми з Топчієм поїли у кафе «Чайка», і я, не гаючись, вдруге подався на вулицю Козацьку. Щоденні базарувальники торгують до полудня, отож сусіди Корча вже повинні сидіти вдома. І не помилився. Тітка Параска — невисока, худа, гостролиця жінка, загнічена сонцем, — мила посуд у літній кухні. Вона підтвердила: бачила п'ятнадцятого травня вранці Роптонова на подвір'ї.

Дядько Онисько, хильнувши кварту вина власного виробництва, спав за хатою на тапчані. Трохи прочумавшись, гугнявив, наче стара платівка: «Крутиться, щоранку крутиться на подвір'ї». А коли я зауважив, що Геннадій працює і в першу зміну, дядько довго кліпав повіками, осмислюючи почуте, а потім знову заторочив: «Крутиться, цілими днями крутиться». Безумовно, таке свідчення до уваги не бралося.

На Роптанові-Корчі лежала підозра. Проте для його арешту і обшуку Топчію бракувало вагомих доказів. Слідчий був у розпачі. Він збирався йти до Шалапухи: складав папери у теку.

— Склероз! — несподівано вигукнув Анатолій. — Дзвонив же Махов! Просив зайти до нього.

Я підхопив й заспішив у прокуратуру. Чого викликав мене Гліб? Я міг його порадувати, бо дізнався, хто мешкав у квартирі до Шеляга. А от що було з Личаковим далі? Адже хвороби не продовжували віку…

Глібу жарко: вікно у кабінеті відчинене і він у самій сорочці з короткими рукавами (піджак на спинці стільця), на столі сифон, склянка і папери, папери. Темно-русявий чуб розкошланий — перша ознака, що Махов схвильований і довго міркував, запустивши, за звичкою, п'ятірню у волосся. Він глянув на мене відсутнім поглядом і втупився у стіл, та нараз скинувся.

— О, Арсен! — здивовано протяг. — А я тебе чекаю. Тут таке, таке… — покрутив головою, ляскаючи долонею по паперах.

— У мене теж є новина, — похвалився я, згораючи від цікавості.

— Давай спершу свою.

Я розповів, як у старого шахтаря довідався про Петра «Першого», потім про відвідини фотоательє. Гліб уважно вислухав і щасливо посміхнувся. Я подумав, що, мабуть, слідчий прокуратури зробив якісь далекоглядні висновки.

— Значить, Ламбуцький знав Петра «Першого», тобто Личакова, — підбив підсумок Махов. — Угу, в 1948 році захворів і з 1950-го постійно у лікарні… Личаков Петро… Темна особа — майстер жіночих портретів. Ось візьми, ознайомся, — подав мені теку.

У ній — документи експертизи. Я заглибився у них. Розчленованій жінці 21–23 роки, убита в 1945–1947 рр., у неї перелом передпліччя правої руки, що сталося раніше — у 1941–1943 рр. З пістолета «вальтер» застрелений у 1946 році водій, який супроводжував касирку приміського цегельного заводу. Жінку задушили. Номери купюр ідентичні пограбованим. Коштовності викрадені в 1946 році з ювелірного магазину… Я глянув на Гліба й розкрив рота поділитися враженням.

— Зачекай, — слідчий застережливо звів руку. — Я підняв справи про зникнення громадян у 1945–1947 роках, переглянув їх і надибав… — Гліб поклав переді мною стару, тонку, обтріпану папку.

«Справа про зникнення гр. Кодоли В. О.» — напис вицвілим фіолетовим чорнилом… Розгорнув — заява матері до міліції з проханням розшукати дочку Віру, свідчення хазяйки, у якої наймала кімнату Віра. До дівчини приходив Костя, продавець комерційного магазину «Бакалія». Показання завідуючого магазином: Костя Забильняк з 29 липня не з'являвся на роботі й десь подівся. Далі — пояснювальна записка: з 26 липня Кодола В. О. перестала прибирати у фотоательє, і невідомо де вона. Підпис… Я не повірив власним очам. Личаков! Дівчина прибирала у фотографії Петра «Першого»! А в його квартирі знайшли останки…

— Ну Гліб! — я захоплено дивився на слідчого. — Глибоко копнув. А які факти! Це ж коли припустити… Невже Личаков порішив Забильняка, щоб відвести від себе підозру? Мовляв, кудись утекла закохана пара.

— Можливо, — погодився Махов. — Лише треба довести, що останки — Кодола. Є одна надія.

— Мати Віри, — здогадався я і заглянув у справу. — Вона із села Кайданного. Варто туди навідатись.

— Тепер не Кайданне, а Щасливе, — зауважив Гліб. — І недалеко від міста.

У мене в грудях повільно розповзався холодок від передчуття значних подій. Подібно! справи мені не доводилося розслідувати. Певна річ, ми натрапили на сліди колишньої зграї злочинців, які, напевне, залишилися невикритими і, можливо, й досі вряди-годи займалися своїм страшним промислом. Махов помітив мою схвильованість і загадково посміхнувся.

— Це ще не все, Арсене, — багатозначно сказав. — Пам'ятаєш, там був якийсь зотлілий зшиток. Наші фахівці дещо зуміли прочитати, відтворити текст, — багатозначно сказав.

— Не тягни, Глібе, не тягни! — благав я.

Махов простяг мені прямокутник цупкого глянцевого фотопаперу. На ньому відзнято текст, видрукуваний на машинці. Ось він:

«СЬОГОДНІ РОЗКОЛОЛИ ЮВЕЛІРНИЙ МАГАЗИН. БАГЛАй УВІРВАВ СОБІ НАЙБІЛЬШЕ. СТОРОЖА ПРИШИВ ТЯГУН». «ВЗЯЛИ КАСУ КІНОТЕАТРУ «ПРОМІНЬ». Я ЗАДУШИВ КАСИРКУ». «ВИКОЛЯДУВАЛИ У ЗУБНОГО ЛІКАРЯ ГОРНЯ ЗОЛОТИХ ЧЕРВІНЦІВ. БАГЛАЙ ПАЛИВ ЙОМУ СВІЧКОЮ БОРОДУ, ПОТІМ ЗАРІЗАВ». «КВАЧ НАВІВ НА ПОЗИКУ. ХАПНУЛИ 500 ТИСЯЧ. І КАГЛУ ЗАТУЛИВ КВАЧ, І ВСЯ БРАТІЯ ВІДДАЛА БОГОВІ ДУШУ».

Приголомшений, перечитав… Баглай, Тягун, Квач… Баглай і Тягун…

— Ну як? — Гліб чекав, як я зреагую.

— Та я ж їх знаю! — скочив і пронизливо втупився у Махова.

Він схопився, й кілька хвилин ми мовчки, ошелешені, дивились один одному в очі. Оговтавшись, я докладно розповів про крадіжку з промтоварного магазину на ринку й пораненого Молостова, про характерний удар і, нарешті, виклав Глібу головне: зміст повідомлення на запит Топчія, де фігурували прізвища Баглай, Тягун і Страпатий. Наголосив, що відбитки пальців належали Тягуну. По тому настала черга сторопіти Махову…

— Он воно що… — Гліб потер чоло долонею, на мить заплющився. — Слід тягнеться аж із Вінниці, і той грузин під Фастовом… Невже їхня «робота»?

— Можливо. А Квач у повідомленні з інформаційного центру не значиться, — сказав я.

— Напевне, прокурор забере справу у Топчія і передасть мені, — зауважив Махов. — Я розпорядився підняти старі справи по цих злочинах, — і показав мені на відтворений експертами текст.

Я кивнув і присунув до себе довідник міської телефонної мережі. Почав гортати… Ага, ось — психоневрологічна обласна лікарня. Подзвонив головному лікарю — нікого, заступникові — теж. Зиркнув на годинник — десять хвилин на сьому вечора.

— У лікарню? — запитав Гліб.

— Еге.

— Вже пізно. Завтра займешся Личаковим. А зараз розкажи мені докладніше про все, що вдалося з'ясувати із пограбуванням.

22.

Ледве не спізнився. Добре, що біля прокуратури стояла «Волга» і за десять хвилин вона домчала мене на залізничний вокзал. Принаймні я не хвилювався, чекаючи зустрічі, коли час до прибуття поїзда здається безконечно довгим і ти знуджуєшся, нашорошуєш вуха, щоб не пропустити оголошення, нетерпляче зиркаєш на годинник.

На пероні завізно від пасажирів — проводжаючих і зустрічаючих. Останніх легко вирізнити по букетах квітів, і я пошкодував, що теж не купив. Признатися, навіть не спало на думку. До речі, я досі ніколи не зустрічав дівчину. Одначе квіти шукати ніколи — великий електрогодинник показував п'ять хвилин на дев'яту.

Всі поглядали у лівий бік уздовж вокзалу, на лискучі чорні колії, де ген світилися при землі зелені й червоні вогники світлофорів, а далі серед станційних споруд зміїлися рейки, губилися поміж лісосмугами, звідкіля мав з'явитися поїзд. Вже 20.10. І тут з динаміків пролунало — поїзд затримується на п'ятнадцять хвилин. Я скористався з того й метнувся на привокзальну площу. Під стіною вокзалу стояло кілька квіткарок. Перед ними у відрах красувалися тюльпани, нарциси і піони. Я вибрав по три квітки і вийшов гарний, пишний букет.

Спокійно вийшов на перон. На годиннику — 20.17. І знову з гучномовців пролунало оголошення, передане байдужим жіночим голосом:

— Поїзд 603 прибуває на першу платформу. Нумерація вагонів з хвоста поїзда.

Запанувало пожвавлення: пасажири ніби почали мінятися місцями — заспішили в різні кінці перону, дехто залишився в центрі. Прикинувши, де зупиниться десятий вагон, я подався ліворуч, оберігаючи квіти від зустрічного потоку людей. Зупинився не скраю платформи, а трохи віддалік, щоб краще бачити номери вагонів. Ще чотири хвилини… Дивився на лісосмугу, яка у вечірньому присмерку зробилася темно-зеленою.

Три хвилини… Цікаво, про що думала Ніна? Як складеться її доля? Дві хвилини… Над лісосмугою посвітлішало, й через кілька секунд вигулькнули три яскраві прожектори. Розлігся закличний гудок, і застугоніли рейки. Щомиті тепловоз наближався, виростав… Шипіло повітря у гальмах, мигтіли вікна, і вагони сповільнювали біг. Я вдивлявся у номери…

Десятий! Він поминув мене й покотив далі. Я неквапно пішов, не спускаючи очей з відчиненого тамбура. У ньому чатувала висока провідниця з жовтим прапорцем. М'яко брязнули буфери, і поїзд зупинився. До вагона вишикувалась черга. Я став збоку, за провідницею.

Виходили пасажири, обвішані валізами і сумками, зрідка без нічого — з одним портфелем, напевне, ті, що з відрядження. Он огрядний чоловік з клунками заповнив увесь тамбур, натужливо вибирався з нього на перон: намацував ногами, мов незрячий, приступки, і його чоло лиснілося від поту. Нарешті дістався тверді, з важким «ух!» поклав свій вантаж на землю. І тут з-за його спини визирнула чорноволоса голівка. Ніна!

Дівчина здивовано дивилася на мене, аж видовжилось її округле лице. Вона хотіла щось сказати, проте їй забракло слів. Я заусміхався.

— Ніно! — гукнув дівчину.

— Ви… ви… Як ви взнали? Хто ж вам?.. — знічено пролепетала вона, не полишаючи своєї схованки — широкої спини дядька.

Здогадався, що моя мама нічого не сказала їй про телеграму. Приготувала своїй колишній учениці сюрприз. А воно й краще отак неждано-негадано. Я обминув багаж дядька й ступив до Ніни. Вона злякано зіщулилась і беззахисно опустила очі.

— Ну, здрастуй, смородинко, — поцілував її у прохолодну щоку, чуючи, як щось пошепки мовила дівчина, і підніс їй букет.

— Ой Арсене Федоровичу… — зашарілась і притисла квіти до грудей, вткнулась у них обличчям.

Чомусь майнула думка, як було б мені легко звикати до чужого міста, коли б Ніна приїхала рік тому. Я підхопив її невеликий сірий чемодан і чорну господарську сумку. Нічого не кажучи, рушив до виходу. Дубовенко, відстаючи на крок, поспішала за мною, ховала лице у квіти, й серед червоних і білих пелюсток сяяли її ожинові очі.

Одягнута в просту коричневу спідничку й картату хлоп'ячу сорочку з підкоченими рукавами, у стареньких босоніжках, Ніна скидалася на підлітка, коли б не настовбурчена на грудях сорочка і опуклість стегон, які виказували дівочу зрілість. Я помітив, що дівчина за рік відростила волосся (не стриглася коротко, як завжди) і тепер воно вільно лежало на плечах упокореною чорною хвилею.

— Куди ми зараз? — поцікавилася, роззираючись по привокзальній площі.

— В готель.

— А там є місця? — з надією запитала.

— Я замовив.

— Це Віра Матвіївна вас попросила?

— Еге, мама. Звідкіля б я знав, коли ти приїдеш.

— Завдала я вам клопоту, — провинно сказала.

— Пусте, смородинко, пусте, — заспокоїв її. — Мені приємно тебе зустріти.

— Правда?

— Авжеж.

До таксі ми спізнилися — приїжджі розхапали всі машини. Стали на зупинці тролейбуса, де зібрався чималий гурт людей. Не хотілося їхати у тисняві, псувати настрій собі й Ніні, тому чекали, доки поменшає пасажирів. Ніна насторожено поглядала на мене, не насмілювалась заговорити першою. Я теж крадькома придивлявся до неї. Вона за рік подорослішала, принаймні її лице втратило свою дитячу округлість і натомість прибрало вигляду завершеності, й погляд зробився гострий, запитливий, ніби до чогось доскіпувалась.

— Як ти закінчила технікум? — нарешті спитав.

— З червоним дипломом, — і, лукаво вигнувши брови, додала: — Бо там не викладали хімії.

Натякнула, що мала мороку з нею у школі.

— Молодець. Вітаю.

— Спасибі. А вас не ждуть на роботі? — несподівано запитала, і я здогадався — дівчина боялась залишитися самою.

— Сьогодні не ждуть. — Я нахилився до неї й тихо мовив: — Коли ти перестанеш викати? Їй-бо, нагніваюсь.

— Не можу… — зніяковіла Ніна. — Ніяк не повертається язик, — пошепки відповіла. — Я постараюсь, Арсене… Федо… — і злякано затулила рота долонею.

— Ех… — я із вдаваною образою відвернувся.

Зупинка майже спорожніла, і ми сіли в тролейбус.

Ніна подалася до вікна й жадібно споглядала вулиці, будинки, освітлені ліхтарями. Спідничка, з якої вона виросла, зрадливо підсмикувалась і відкривалися круглі, повні коліна. Дівчина безуспішно намагалася їх прикрити, соромливо напинаючи поділок…

— Ой, танк, — вражено прошепотіла.

Він стояв на високому постаменті на проспекті Леніна, грізний Т-34, що першим увірвався в 1944 році в місто. Круг нього живі квіти, вінки й букети, покладені в день недавнього свята Перемоги.

— А кораблі? Ви мені покажете кораблі? — запитала захоплено Ніна.

— Покажу, обов'язково, — пообіцяв їй.

Вона про них наслухалась од моєї матері, яка торік у відпустку приїздила до мене.

— Сьогодні?

— Можна й сьогодні. А ти не стомилась?

— Ні. Я цілу ніч спала у поїзді і вдень теж, — гаряча запевнила, потерпаючи, щоб я не переніс екскурсію на пізніше.

Ми зійшли майже в центрі міста, де розташований готель — триповерховий старовинний особняк колишнього градоначальника. На фронтоні палахкотіла велика кольорова неонова вивіска з романтичною назвою і малюнком із скляних трубочок-ламп. Ніна як угледіла її, так і остовпіла.

— Готель «Каравела», — прочитала. — Нам сюди?

— Сюди.

— Боже, ніколи не жила в готелі, — розгублено мовила.

Я швидко оформив номер, і ми піднялися на третій поверх. Чергова дала ключ від 312 кімнати. Ніна відімкнула її. Захоплено розглядала кімнату, потім відчинила двері у коридорчику.

— О, ванна! — сплеснула в долоні. — У нашому гуртожитку було скромніше, і жило нас четверо. Як тут затишно…

Ніна розпаковувала чемодан: чіпляла речі на плечики, ховала у шафу й водночас розповідала про мою маму, вчителя Балюка, про мого першого наставника у карному розшуку прокурора Беликошича, згадувала наших спільних знайомих. Словом, привезла купу новин, і я ніби побував у рідному райцентрі. Дівчина вбулась зі мною і почувалася вільніше, хазяйновито метушилася в кімнаті, зиркала на мене теплими ожиновими очима.

Серед її речей я з подивом помітив «Книгу о слонах» Г. Бауера, яку подарував Ніні, коли вчилася в дев'ятому класі. Невже відтоді не розлучалася з нею? І мені стала якось по-особливому приємна її уважливість до мого давнього дарунка. А Ніна щебетала, щебетала… Я про всяк випадок подивився на номер телефону — 3–49–70.

— На скільки днів дали мені кімнату? — поцікавилася вона.

— Поки не влаштуєшся у гуртожиток.

— А вона дорога?

— Карбованець вісімдесят за добу.

— Треба не засиджуватись, — зробила висновок Ніна й спинилася під люстрою, очікувально подивилася на мене, ніби хотіла іще щось сказати, але не наважилась — сором'язливо зам'ялась.

Від чого б то? — подумалось мені. О, телепень! Їй же треба перевдягнутись, а я ніяк не второпаю.

— Я тебе почекаю у фойє, — сказав дівчині.

— Еге, я скоро, — зраділа, що не довелося самій випроваджувати мене з номера.

У невеликому фойє порожньо. Щоб згаяти час, я почав вивчати розклад руху поїздів, автобусів і літаків. Внизу, на білій смужці паперу, зустрічалися помітки олівцями і кульковими ручками різних адрес, номерів телефонів і прізвищ. Просто тобі автографи, як на курорті, залишені постояльцями.

Несподівано ті каракулі нагадали мені пояснення фотографа Личакова, власноруч написане, із справи про зникнення Кодоли, яку роздобув у архіві Махов. Також зринули у пам'яті документи експертизи нотаток, і я завважив, що між ними не потрапив мені висновок графологічного дослідження почерків. Ми не з'ясували, хто їх писав: фотограф чи хтось інший. Я глянув на годинник — двадцять хвилин на десяту. Пізно. А раптом Махов у себе? Попросив у адміністраторки телефон.

— Слухаю, — озвався слідчий стомленим голосом.

— Це я, Глібе. Ти звернув увагу?.. — і я натяками почав пояснювати Махову в чім річ.

Він одразу збагнув і перебив мене:

— Вже, Арсене. — І я відчув, що він посміхнувся.

— Що — вже? — не зрозумів.

— Віддав на графологічну експертизу. Мені теж це спало на думку, коли ти пішов. Телепатія, — пожартував. — Зустрів землячку?

— Так.

— Завтра вранці у психлікарню, — нагадав. — Ну, бувай…

Я повернувся від перегородки. Переді мною стояла Ніна, вбрана у волошкове плаття, приталене, а по низу, трохи вище колін, воно мало поділ із безлічі збганочок, мов плісирована спідничка, босоніжки й сумочка теж волошкові. Чорне волосся, ретельно розчесане, окутувало її голову, струмувало на плечі й мінилося у світлі теплим, синім і жовтим полиском. Навіть ожинові очі пояснішали — щасливо дивилися на мене. Яка вона ставна і гарна! Куди поділося хлоп'якувате дівча?! Мені тенькнуло в грудях.

— Ходімо, Ніно, — спроквола сказав.

Надворі нас огорнув затишний травневий вечір. Попрошкували до Флотського бульвару. Мовчали. Я вперше з гіркотою і сумом пожалкував за літами, минулими після розставання з Олею. Вони пройшли у самотині, без любові. Лише тепер зрозумів, чому в мене не було справжнього почуття до Єви Галафути. У перукарки все нарочите: одяг, зачіска, навіть косметика підкреслювала її принади й гордовиту красу, а за тим усім відчувався холодний розрахунок досвідченої дівчини. Еге, саме досвідченої.

Ніна… Скоса зиркнув на неї: вона поруч — із лагідним обличчям, проста й безпосередня, і не знала про свою привабливість, не думала, яке враження справляє на оточуючих. Наші руки ненароком торкались, і дівчина здригалася від дотиків, трохи віддалялась од мене, проте знову наближалася, щоб нас не роз'єднували перехожі. Мені кортіло взяти її попідруч, але не насмілювався.

Ми якраз ішли повз вулицю Луначарського, і мені трапилася нагода заговорити.

— Запам'ятай, Ніно, он, за триповерховим будинком, твоя облспоживспілка, — показав їй.

— Ой, як близько від готелю, — зраділо мовила. — А де база?

— Цього не знаю.

У нас знову зав'язалася розмова. Не розгледілись, як опинилися на Флотському бульварі. На ньому багатолюдно: молодь прогулювалася вздовж парапету, сиділа на лавках. У Ніни засяяли очі від збудження й цікавості. Я показав їй старовинні гармати і якорі, потім зупинилися біля парапету, звідкіля відкривався чудовий краєвид на лиман, що ряхтів жовтими блискітками місячного сяйва. Неподалік, праворуч, стояли білі кораблі й виднілося густе плетиво арматури стапеля, у якому палахкотіли голубі зірки електрозварки. Піна захопленим поглядом ніби вбирала у себе все навколишнє…

До готелю ми повернулися без десяти хвилин одинадцять. Я помітив, що дівчина не поспішала до нього, мабуть, їй не хотілося залишатись одною у чужому місті. Я добре її розумів. Ніна спинилася на сходах і жалісливо глянула на мене, наче маля, яке привели батьки до дитячого садка, а самі верталися назад.

— Боже, я й забула! — спохопилася. — Вам же передала Віра Матвіївна варення.

— Хай залишається в тебе. Будеш запрошувати на чай? — жартома запитав.

— Аякже, Арсене Федоровичу. Тільки переберусь у гуртожиток — і прийдете, — щиро пообіцяла.

23.

У трамваї згадував зустріч з Ніною і два-три рази зловив себе на тому, що безпричинно посміхався. Насторожено позирав на пасажирів, чи не помітили моєї дивної поведінки. Одначе на мене ніхто не зважав, поскільки о тій порі трамваї четвертого маршруту наповнювались притомленими робітниками із суднобудівного заводу.

Через кільканадцять хвилин зійшов на своїй зупинці. Час пізній, і я виявився самотнім перехожим. На розі вулиці Дачної непривітно бовваніли сірі стіни з чорними проваллями вікон недобудованого дому. Я ступив під дощаний дашок (пересторога за правилами техніки безпеки), що тягнувся попід стіною будови, і мої кроки лунко зазвучали по настилу. Попереду, в кінці вулиці, світив поодинокими вікнами мій гуртожиток.

Завтра передбачався нелегкий день…

Нараз над моєю головою щось бухнуло, потім загрозливо заторохтіло, наче падало з неба каміння на козирок, і я прожогом метнувся вперед, а позаду затріщало — проломила дашок і посипалися долу цегла, саме на те місце, де мить тому йшов. Я остовпіло дивився на купину і осідаючий пил, попервах нічого не тямлячи.

Скільки промайнуло секунд чи хвилин розгубленості — не знаю. Навколо — ні душі. Ковзнув очима по будові — нічого підозрілого і ніякого шуму. Аж не вірилось, що цегла призначалася мені. Може, випадково? Дмухнув вітер і здув піддон? Дурниця, цегла — не пір'я. І я шаснув до воріт, сподіваючися зловити зловмисника. Не міг він далеко втекти. Не міг.

Нишком пробрався на подвір'я. Прислухався. Ніде не шеберхне. У вагончиках для будівельників темно. Але ж повинен бути сторож. Де він? Далебі, тут нічого брати, окрім битої цегли. І навколо темно, хоч у око стрель. Зрозумів, що напасник уже встиг втекти. Он темніли, купчилися густі чагарі, збігали схилом пагорба до лиману. Я крадькома рушив туди, ховаючись у смолисту тінь дому.

Дістався перших кущів. Ступав, увесь напружений і насторожений, готовий до всього. Шипшина і глід чіплялися колючками за одяг, дряпали руки. Ніби знизу, від води, долинув сплеск. Часом не видалось? О, знову. Може, підкидалася риба?..

Я вибрався на вулицю. Одне незаперечне: мене хтось вистежив. Комусь я перетнув шлях. Наважитись на вбивство працівника міліції здатний тільки запеклий злочинець. А такими були Баглай, Тягун і Страпатий.

24.

Мені наснилися потрощені дошки, падаюча на голову цегла і чомусь злякані очі Ніни…

Вранці я пішов на службу раніше, щоб дорогою обстежити будову. Ще кроків за п'ятдесят помітив на дерев'яному настилі купу цегли. Спинився перед нею. Кілограмів шістдесят-сімдесят. Дощаний козирок проломлений і в отворі застряг залізний піддон. За два метри від огорожі починалася стіна.

З першого поверху піддон не кинеш, з другого теж. Я піднявся трапом на третій, не вимуруваний до кінця. Попід стіною стояло риштування. Вибрався на нього. Навколо купи цегли, корита із загуслим на камінь розчином, погнуті старі відра. Стіна якраз діставала мені до грудей. Пильно обдивився дошки. Ніяких свіжих слідів.

Ось місце засідки — воно навпроти пролому в дашку. На стіні подряпини; на риштуванні пара брезентових рукавиць. З висоти третього поверху добре видно трамвайну зупинку, ввечері освітлену ліхтарем. Кожний перехожий мов на долоні.

А коли б я йшов не по настилу, а збоку? Тоді б піддон із цеглою зробив би з мене криваве місиво. Підняти і штовхнути таку вагу під силу лише дужій людині. Тепер не сумнівався — мене хотіли вбити. Виходило, я натрапив на злочинців, зіткнувся з кимось із них під час розслідування. Хто ж він?

Подався в чагарі, куди втік зловмисник. Він мав для того доволі часу: кинув піддон і відразу дременув. Проте серед кущів нічого не знайшов. Спустився аж до лиману, до води. На березі сиділи рибалки — чатували над спінінгами і закидушками. Звичайно, на піску багато відбитків взуття, навіть босих ніг. Але який з них нападника? Мабуть, він побіг попід берегом або скористався човном.

Доведеться про засідку розповісти Скоричу й Махову, а самому відсьогодні діяти обачно. Пересторога не зайва. Ризикувати не варто, коли розслідування лише на початковій стадії. Мені понад усе хотілося довести справу до кінця. Отож пильнуй, Арсене. Я з вдячністю подумав про невідомого виконроба, який, дотримуючись техніки безпеки, спорудив настил з дерев'яним козирком.

З чагарів вибрався на подвір'я будови. Вагончики замкнені. Напевне, вона не охоронялася. Вирішив спочатку поїхати до психлікарні й розшукати там фотографа Личакова — Петра «Першого». Трамваєм, з однією пересадкою, дістався передостанньої зупинки на вулиці Пирогова. Неподалік — металеві ажурні ворота і замість хвіртки турнікет. За ними починалося подвір'я лікарні. Широка алея перетинала фруктовий сад, далі густий гай, порослий старими високими дубами, акаціями і платанами.

За кількасот метрів попереду старовинна двоповерхова довга споруда з невисокою вежею із шпилем у центрі фасаду. Перед ним квітники, голубі ялини і туя, лавки і бесідки.

Обіч широких, різьблених дверей парадного під'їзду табличка — «Обласна психоневрологічна лікарня». У фойє на мене пахнуло прохолодою. Я повернув у коридор ліворуч, як розповідав Махов, до канцелярії. Ось і приймальня.

Я недовго засидівся у кабінеті головного лікаря. Одначе ті п'ятнадцять-двадцять хвилин здалися тягучими годинами, по-справжньому тривожними від очікування телефонного дзвінка, який мав сповістити — пощастило нам чи ні. Лунало дзвінків достоту, і я щоразу завмирав, дослухаючись, стежачи за виразом обличчя Антона Віталійовича, аж» поки не глянув він багатозначно на мене, притакуючи у трубку співрозмовнику.

— Ну от, капітане, знайшовся ваш Личаков, — мовив. — Він у десятому відділенні. Це у правому крилі корпусу. Бажаю успіху.

— Яка у нього хвороба?

— Шизофренія. Між іншим, тяжке захворювання, яке характеризується стійкими змінами психіки. Насамперед — спотворення мислення, — популярно пояснив Антон Віталійович.

Спотворення мислення… Погано. Виходило, Личаков не міг нічого до пуття згадати й розповісти. А на що я сподівався? Сама назва лікарні не залишала ніякої надії на отримання від хворого зрозумілого свідчення. І все-таки розраховував на щасливий випадок, на тимчасове, навіть миттєве прояснення пам'яті у колишнього фотографа. Головне — він тут. Звичайно, для нього — це біда.

У десятому відділенні мене зустрів лікар — хирлявий, сивий, з уважними сірими очима.

— Верник Лаврін Самійлович, — відрекомендувався і додав: — Про вас мені дзвонив Антон Віталійович.

Ми пішли довгим коридором до ординаторської.

— Зараз усі на обході, — сказав лікар, запрошуючи кивком голови сідати. — Значить, вас цікавить Личаков?

— Личаков Петро Іванович, — підтвердив я.

— Я лікую його з 1950 року. Ось історія хвороби, — посунув до мене пожовтілий, грубий, пошарпаний зшиток.

Чорнило на перших сторінках аж вицвіло. Так, 1917 року народження, фотограф артілі «Прогрес», поступив іще в січні 1948 року, потім удруге — в 1949-му, і втретє — 16 вересня 1950 року, тобто майже два десятиліття тому. Отож його наступник Ламбуцький не помилився. Основні прояви хвороби: зниження активності, емоційне спустошення, маячня, галюцинації, короткочасні нервові збудження. Діагноз — шизофренія.

— Да, шановний, уже скоро піду на пенсію, — сумно похитав головою Верник. — 1 я постарів, і мої хворі. Раніше у Петра часто були афекти, а тепер — аутизм: активне відгородження від зовнішнього світу.

— Лавріне Самійловичу, пригадайте його маячню. Що у ній повторювалося? — запитав у лікаря.

— Кров, коси і фотографування, — відповів не задумуючись. — Фотографування збереглося й досі. Безперечно, причина захворювання — велике нервове потрясіння. Дивно: робота фотографа спокійна. І майстром був чудовим. У мене є наш весільний знімок. Наче вчора зроблений.

Кров і коси. Авжеж, коли розчленовували Кодолу, крові не бракувало, і, мабуть, Віра мала гарні, довгі коси. Невже Личаков убив її, свою прибиральницю? За що? Хто він насправді? Ті записи, пістолет «вальтер», коштовності…

— Скажіть, Лавріке Самійловичу, Личакова навідують родичі, друзі, знайомі?

— Коли він поступив, приходили якісь люди, напевне, з роботи. А вже років з п'ятнадцять наче ніхто не з'являється, не пам'ятаю. — І гірко додав: — У нас немало таких забутих хворих.

Я відзначив непевність його відповіді.

— Ви не ображайтесь, але мені треба точно знати, чи відвідують Личакова. Порадьте, з ким поговорити.

Верник спокійно (він взагалі вражав мене млявою розважливістю, яка немов заколисувала, присипляла) кивнув головою.

— Розумію вас. Варто попитати санітарок, медсестер. Особливо санітарок. Вони більше спілкуються з хворими, водять їх на прогулянки. — Лікар звівся. — Покличу вам нашого ветерана — Марію Софронівну.

Він вийшов з ординаторської. Я переглядав історію хвороби Личакова. У ній безліч незрозумілих медичних термінів. Оглядали його доценти й професори, кандидати й доктори наук, приписували різні препарати. Словом, лікували фотографа грунтовно, проте результат — нуль. Дійсно, шизофренія невиліковна. А у багатьох людей досить спрощене поняття про це захворювання. Таємниці мозку. Скільки ще їх не розкрито?!

Ось і санітарка, огрядна, висока немолода жінка з грубуватим обличчям, у білому халаті, який здавався затісним для неї. Її великі, дужі руки засмаглі, тому складалося враження, що жінка випадково, похапцем одягла халат, забігши до відділення з поля, де нестерпно смажило сонце. Стілець під нею жалібно зарипів. Я подумав: її, мабуть, не лякала маячня підопічних, спалахи нервового збудження.

— Маріє Софронівно, ви бачили відвідувачів Личакова?

— Личакова? — перепитала й замислилась. Спроквола сказала: — Траплялось, але дуже, рідко. Торік і позаторік, дай боже пам'яті, на прогулянці підходив до нього якийсь бородань.

— Бородатий чоловік? — не повірив почутому, бо відразу згадав висновок експертизи про кілька волосин, затиснутих у кулаці пораненого шофера Молостова, його слова «як Митутя».

— Еге, десь його років. Такий неохайний дядько… — Санітарка гидливо скривилась.

— Чому неохайний?

— Ну, костюм на ньому весь у плямах, брудний, старий кашкет, туфлі, наче якийсь прошак.

— А ви б його впізнали?

— Авжеж. Здається, ох, коли б не збрехати, він і раніше з'являвся, тільки без бороди, — охоче відповіла.

— І про що вони розмовляли?

Санітарка стенула плечима.

Марія Софронівна — неоцінимий свідок. Бородань, який навідувався до фотографа, підозрілий тип. Хоча після крадіжки в магазині він міг позбутися особливої прикмети.

Я дав санітарці наші телефони й попросив негайно подзвонити, як тільки побачить відвідувача. Разом із нею вийшов з ординаторської. В коридорі зустрівся з Верником. Мені хотілося глянути на фотографа. Лаврін Самійлович відчинив двері дев'ятої палати. У ній четверо хворих, одягнутих у сірі байові костюми. Ніхто не звернув на нас уваги, тільки один — дебелий, круглоголовий — відразу повернувся од вікна й вихопив із кишені рожеву мильницю, наставив її на нас, прискаливши око, й ляснув язиком. Я здогадався — Личаков.

— Коли буде знімок, Петре? — запитав його Верник.

— Через десять днів, — серйозно відповів. — На коричневому фоні. Халтурою не займаюсь.

Не вірилось, що це божевільний. Я здивовано подивився на лікаря.

— Так ніби нормальна людина… — тихо, з сумом сказав Лаврін Самійлович.

Признатися, з великою полегкістю залишив відділення. Поспішав до слідчого Махова, у прокуратуру. Відомості добув цікаві. Наче натрапив на справжній слід, який міг привести до злодіїв і вбивці Кодоли, хоч іще бракувало фактів, свідків і прямих доказів. Навіть підозрювані Шалапуха, Зубовський і Роптанов викликали сумніви: чи причетні вони до злочину? Були тільки деякі побічні підтвердження.

25.

Через півгодини я вже у Гліба. У нього синцї під очима і втома на обличчі. Він відкинувся на спинку стільця.

— Як я й передбачив, прокурор забрав справу у Топчія і передав мені. Нею зацікавилося високе начальство. Підключили до розслідування ще кількох чоловік. Оце переглянув… Багато ви зібрали матеріалу. Діло, Арсене, складне. Є деякі міркування…

Він говорив, а я, слухаючи, косував очима на його стіл, завалений якимись старими справами.

— Слідство й розшук на цій стадії ви провели добре. Тепер їх продовжимо. Ти з лікарні?

Я докладно розповів Махову про розмову з Верником і санітаркою. Гліба теж зацікавила маячня Личакова про кров і коси та бородатий відвідувач.

— Записи у зошиті зроблені рукою Личакова, — повідомив слідчий. — Встановили експерти. І далі. — Гліб поклав руку на папки. — Бачиш їх? Це злочини: пограбування ювелірного магазину, каси кінотеатру «Промінь», вбивство зубного лікаря, викрадення грошей, зданих на позику жителями села Кайданного. Є одна характерна деталь: жертвам заподіяно удару чимось довгим і гострим, як Молостову, між ключицею і шиєю. Злочини сталися в період з листопада 1945-го по травень 1947 року. Поруч з фотографією Личакова кінотеатр «Промінь» і ювелірний магазин. Ось так, Арсене…

— Чому їх тоді не знайшли? — запитав Гліба.

Слідчий розсудливо відповів:

— На війні загинуло багато досвідчених працівників міліції і прокуратури, деякі на той час ще не повернулися з військ на цивільну службу. От злочинні елементи й розперезалися, — пояснив.

Я пам'ятав розповіді свого першого наставника Великошича про ті нелегкі повоєнні роки.

— Розумієш, Арсене, у мене щодо Шалапухи, Зубовського і Раптанова… — Гліб зам'явся і за хвилю рішуче продовжив: — Склалося враження, ніби навмисне їх підставили нам. Обручка у Бога, заточка у хліві Зуба, хутряний комір у шофера автолавки Валуйка, Корч без алібі… Надто струнка лінія і забагато речових доказів.

— Ми звернули на це увагу, — підтвердив я. — Та все ж Шалапуха щось знає, а Зубовський недарма кудись зник, і Раптанову нема повного довір'я.

— Правильно, Арсене, правильно… — Махов звівся й заходив по кабінету. — Але вони наче самі влізли у слідство. Ти вибач, таке враження.

— Воно мені теж не дає спокою. У такому випадку хтось із них повинен зізнатися про зв'язок із злочинцями.

— У нас мало доказів проти них. Мало, щоб змусити їх дати правдиві свідчення. До речі, мати Кодоли жива й здорова, мешкає у селі Щасливому.

— Чудово! — Я щиро зрадів звістці. — Можу сьогодні поїхати до неї.

— Давай. — Махов продовжував міряти кроками кабінет.

— Слухай, Глібе, вчора опівночі…

Я розповів йому про пригоду біля будови. Махов спочатку недовірливо, а потім здивовано вислухав, не спускаючи з мене очей.

— Піддон з цеглою? — вражено перепитав. — Чому ж не викликав оперативну групу?

— Навіщо? Злочинець усе врахував. Не зловили б його.

— Н-да… — Гліб за звичкою, коли хвилювався, потер перенісся. — Попередження тобі серйозне. Ти не в сорочці народився?

— У плавках, — пожартував я.

— Облиш, Арсене. Сам знаєш, що то означає. Склади-но мені повний список осіб, з якими ти зустрічався по цій справі. Повний! — наголосив.

— Зараз?

— Тут же, — незаперечно підтвердив.

— А Щасливе?

— Встигнеш, — сухо відрубав і подав мені чистий аркуш.

Махов заглибився у справи, а я, мов школяр, покусував кінчик ручки і згадував… Насамперед записав Продавщиць промтоварного магазину, потім завідуючого Будинку колгоспника Дзюняка, адміністраторку і чергову по поверху Палигу, торговця мандаринами Белішвілі, фрезерувальника Агапова і його товаришів Нацевича, Скока і Малишевського, пташницю Колосюк, шофера Валуйка і його насію Хутченко Антоніну, матір Зубовськоіо, батьків Шалапухи, лікаря Верника…

Несподівано задзвонив телефон і перервав мої думки. Слідчий узяв трубку.

— Ага… ага… — Махов змовницьки підморгнув мені й почав писати на чвертці паперу. — Гарна новина, Анатолію, гарна. Спасибі, — поклав трубку і запитав мене: — Чув? Топчій подав голос, — загадково мовив і спохопився: — Ти пиши, пиши. Потім скажу.

Після такого повідомлення зовсім перехотілося згадувати. Проте примусив себе. Перечитав прізвища… Голова Малииівської сільради, пасічник Митутя — Бурбела, контролер Палига, рубачі Котов і Заваров… Працівники жеку, сусіди покійного Шеляга на вулиці Шолом-Алейхема, колишній шахтар дядько Тодось, начальник відділу кадрів заводу, де працював Шеляг, його товариші, фотограф Ламбуцький, слюсар Раптанов… Здається, все. Подав список Махову.

— Ого, тридцять три чоловіки! — здивувався Гліб. Поклав список у теку і простяг мені папірець: — Читай.

«Живуть у Вінниці: Страпатий Сидір Панасович і Баглай Катерина Андріанівна». Справді., Топчій на свій запит отримав важливі відомості. От лише Катерина Андріанівна… Часом не родичка Баглая Данила Євсагановича? Мо', двоюрідна сестра?

— Як, Арсене? — примружився лукаво Махов.

— Нема слів… — я розвів руками. — А де Тягун і Квач?

— У Вінниці й області не проживають, у нашій теж. Готуйся, поїдеш. Страпатий може багато розповісти. Ну і Баглай Катерина, — жваво, енергійно мовив слідчий.

— Коли їхати?

— Завтра-післязавтра. А сьогодні — в Щасливе, до матері Кодоли. Раптом вона щось згадає?

26.

По обіді вирушили з Миколою Бунчуком до села Щасливого. Настрій у мене кепський. Опівнічна пригода спричинилася до неприємної розмови зі Скоричем. Втім, ризик — невід'ємна частка, мого повсякденного буття, і до нього я вже звик. Отож намагався не дуже перейматися. Минулося — і добре. Тепер слід бути обачнішим.

Перед від'їздом ми зо дві години аналізували справу: під різними кутами зору розглядали кожний наявний факт, свідчення. Одностайно зішлися на одному; пильну увагу працівникам Будинку колгоспника й підозрюваним Шалапусі, Зубовському і Раптанову. Шукати бороданя — відвідувача Личакова. Натрапити на слід Тягуна. Ось першочергові завдання. Наче й небагато, коли виклав їх на папері Махов. Але то для невтаємниченого у нашу роботу.

Гліб завважив, що зроблено вже немало і ми наблизились до злочинців, майже намацали їх, бо ж неспроста вчинено на мене замах. Вони серед тридцяти трьох чоловік, з якими я стикався. Тридцять три! Тепер почнуть їх пересівати, методично, прискіпливо, від дня народження до останніх місяців. А попереду ще зустріч із Страпатим і Баглай, Катериною у Вінниці.

Довго вибиралися з міста. Вдень вулиці надто запруджені транспортом. Микола вперто втискав «уазика» поміж машинами.

— Що, Арсене Федоровичу, не половили злодіїв? — поцікавився він.

— Жодного.

— А як мій колега?

— Toй шофер? Живий, пішло у нього на поправку.

Молостову стало краще — криза минула. Махов навідався до нього, розмовляв. Валентин розповів, як за опівніч грав у карти з грузинами, почув збуджене крякання качок і майнув надвір, до машини. Виліз на кузов — усе гаразд. Зібрався скочити на землю — і помітив біля сарая якісь постаті. Молостов тихцем наблизився до них і побачив спалахи ліхтарика, почув приглушені голоси. Шофер егейкнув, і відразу сліпучий промінь вдарив йому в очі, хтось кинувся на нього, вчепився у горло, почав душити… Відбиваючись, Молостов ухопив напасника за бороду, та нараз тіло пронизав гострий біль, і він знепритомнів…

— Кудою поїдемо: асфальтівкою чи полем і через пісок? — запитав мене Бунчук, коли нарешті ми вибрались з міста.

— Краще полем і лісом.

— Я так і знав, — посміхнувся він. — Мені теж набридає розпечене каміння.

Ми з'їхали на грунтівку, що петляла кукурудзяним ланом, рівну, хоч коти яйце. Вдалині мрів острівок золеного гаю. У кабіні повіяло свіжим прохолодним. повітрям із замахом трави, ніби навколо лежав луг. Поміж невисокими стеблами кукурудзи жаріли маки, мигтіли краплини чистих волошок. Оце б назбирати їх, подумалося мені, й принести сьогодні Ніні. Чомусь згадав Олю, як ми перепливли річку Лебідку і я ніс дівчину на руках…

Микола замугикав «Черемшину». Справді, серед врунистого, смарагдового роздолля хотілося співати, радіти життю, дивитися у небесну блакить або слухати шеберхання вітерцю у листі чи траві, сюрчання коників, кування зозулі, тепле дзискання джмеля. І щоб поруч кохана, її тамований подих і ніжний доторк руки… Я тріпнув головою — позбувся того дивного настрою, який почав розслабляти, відволікати думки од роботи.

— Вже скоро, — заговорив сержант. — Зараз за ліском і село.

Гай — берези, липи, осики — наближався… Ось і впірнули під густі шати гілля, що нависло над вузькою дорогою, зімкнулося вгорі, утворивши покручений зелений коридор. Через кілька хвилин він скінчився, і ми опинилися на краю села. Воно розкинулось у похилій улоговині, мов у великій мисці. У садках біліли хати, світили рудими стінами кам'яниці, а ген на горбі красувався дім з колонами — мабуть, Палац культури. Зблиснуло люстерко ставка.

Першим нам стрівся хлопчик з портфелем. Микола пригальмував.

— Слухай, козаче, ти не скажеш, де живе Текля Миронівна Кодола? — запитав я його.

— Баба Текля? — закопилив губи й шморгнув носом. — Поїдете цею вулицею, і коло ставка її хата під стріхою.

Точний орієнтир дав школяр: я відразу впізнав житло Кодоли. Серед цегляних будинків короткої вулички впадала у вічі проста хата, крита сніпками. Обійстя обгороджене почорнілим плотом, з перелазом замість хвіртки і ворітьми з довгих ворин. Над дахом стримів глиняний бовдур, на соломі зеленіли латки оксамитового моху. На подвір'ї росла тополя, воно вкрите споришем, на пакіллі стирчали гладущики і горнята. На мене мовби повіяло добрим духом старовини.

Від перелазу до рудих дверей вела жовта стежка. Над хрещатими вікнами, під стріхою, кублились, попискували ластівки, в'ючись коло грудкуватих гнізд. Я постукав.

— А кого там принесло? — долинув зсередини глухий, невдоволений жіночий голос.

Двері прочинились, і на мене пахнуло свіжим, міцним і духмяним духом спеченого хліба. У ванькирчику стояла невисока засмагла жінка років сімдесяти, у білій хустці, зав'язаній на потилиці, у вишитій червоними й чорними хрестиками блузці, у синьому фартусі й темно-синій рясній спідниці, босоніж. На її зморшкуватому обличчі відбилося знічення, а в маленьких безбарвних очах майнула провина.

— Ой, ви чужі, — вибачливо сказала. — А я саме всадовила хліб. Заходьте. Пригинайтеся, щоб головою…

Кімната без підлоги — жовта глиняна долівка, велика піч, діжа із залишками тіста, дерев'яна лопата, тапчан, під вікнами лавка, саморобний давній стіл, біля порога мисник з полив'яним посудом, на стільці відро, з водою і мідний кухоль, у кутку в рушниках образ, у сволоку гак для колиски. Між вікнами на стіні у великій рамці пожовтілі фотокартки. Вузькі двері до другої світлиці. Мені здалося, що час майнув, наче в казці, назад і я потрапив до господи 30-х років, коли б не звисала на шнурі електролампочка і на підвіконні тихо не гомоніло радіо.

— Сідайте, — запросила Кодола, спираючись плечем на комин, і склала руки на грудях. — У ногах правди нема.

Я опустився на широку лавку з діркою, напевне, для кужівки. Відчув, як почала обсотувати суха, гаряча задуха від печі. Не знав, з чого розпочати розмову, як підступитися до неї, щоб найменше завдати болю матері.

— Чого це ви, Текле Миронівно, печете хліб? Хіба не завозять у магазин? — знайшовся на зачіпку.

— Завозять, і славний, але люблю свій, із печі. До колгоспі» не напеклась — годували злидні, а тільки почали гарно жити — війна проклятуща… — Вона підперла щоку долонею й зажурилась. — Ох та війна… А тепер усе є. Ото іноді й розважаюсь. Видать, ви новий агроном наш чи зоотехнік, га?

— Ні, я з міліції.

— Дитино, я ж самогону не жену, — з образою мовила. — Баба не п'є, а син у місті, у морі по півроку. Кожен вам скаже.

— Не шукаю я самогонки, Текле Миронівно, — заспокійливо мовив. — Мене… Розкажіть про Віру, вашу дочку.

— Господи, про Віруню… — Бабця посунулась по комині й припічку, знеможено сіла на стільчик. — Мо', знайшлася вона? Двадцять років ні звісточки. Мов за водою пішла.

— Не знайшлася, — з гіркотою признався. — Ви розкажіть, як вона зникла.

— Покинула, відцуралася… І чого? — розпачливо похитала головою. — Чи була я для неї поганою матір'ю? Чи не доглядала? Недосипала ночей… Чи не ділилася крихтою? Уся зчорніла й ноги віднялися, коли забрали її до Німеччини, нипала, наче мара, очі виплакала — світу не бачила…

— Віра була у Німеччині? — Ми цього не знали.

— Була. В сорок другому році схопили її німтураки, сховалась у березі, за вербовим корчем у воді, витягли і повезли. Аж у сорок п'ятому вернулася: страшна, обстрижена, завошивлена, одні костомахи… — Жінка піднесла кінчик фартуха до очей, витерла непрохані сльози. — Та нічого, виходила, набрала тіла. А тут Халазій і настренчив їй легку роботу в місті — прибирати фотографію. Заходила якось до неї: чисто і затишно, і людей багацько, і всі одягнуті празниково, і Петро ставився до неї добре. Вона і куток наймала у доброї жінки. Ну от… Еге, в сорок сьомому кудись запропастилася. Шукала її тоді міліція, написала я бумагу. Потім сказали мені, що, напевне, поїхала зі своїм ухажором, продавцем Костиком. Хай би їхала, чи я перечила б. Але чого ж утікати, ховатися від матері? Як згадаю, й досі серце кров'ю обливається.

Вона замовкла, міцно стиснувши побабчені губи, й задивилась у вікно, де мигтіли ластівки і сяяв сонячний день. Я нічим не міг зарадити старій жінці, крім поспівчувати її горю. Діймала хатня жарота.

— А хто це Халазій?

— Наш колгоспний сторож, Семен Якович. Тоді він працював золотарем у місті. — Кодола сумно посміхнулась. — Сватався до мене, коли його Хведора віддала богові душу. А хіба в голові заміжжя на старість?.. О господи, хліб же! Хліб святий!

Жінка схопилась із стільчика, прийняла чорну затулку, і в хату полився запашний хлібний дух. Взяла дерев'яну лопату, всадила у піч і вийняла назад із рум'яною хлібиною. Поклала її на стіл, іще одну… Чотири хлібини і підпалок. У дитинстві я любив з таким хлібом пити молоко, і у мене покотилася слина. Кодола збризкала хліб водою, накрила полотняним рушником. По тому сіла на лавку й поклала на стіл коричневі руки, зітхнула й умиротворено всміхнулась.

— Текле Миронівно, у вас не залишилося речей Віри? — запитав її і нараз подумав: речі мені ні до чого, по них не встановимо, чи то останки Віри чи когось іншого.

— Речі?… З одежі нема. Є якийсь її старий зошит. Зберегла. Все ж пам'ятка.

— Покажіть його.

Кодола підійшла до образа, зіпнулася до нього, простягаючи руки, наче почала молитися, а насправді з-за нього витягла у трубку скручений папір, перев'язаний рожевою стрічкою. Подала його мені. Розгорнув — тоненький зшиток, списаний олівцем. Літери стерлися й поблідли, одначе я розібрав перші рядки: «12 липня 1942 року. Спухлою, мов колода, я лежу хвора на печі. Що тільки не робила, щоб не забрали у німецьку неволю! Шпилькою руки поколола…» Наче щоденник.

— Дозвольте його взяти з собою? — попросив Кодолу. — Ми прочитаємо і повернемо вам.

— Беріть. — І з надією додала: — Мо', знайдете Віруню.

— Спасибі, — поклав зшиток у кишеню піджака. — А Халазій вдома?

— Вдома, де ж йому бути? Мабуть, нажльокався чамрійки і спить, — осудливо сказала.

— Ви давно його знаєте?

— Зразу по війні, як пристав у прийми до покійної Хведори.

— Він тутешній?

— Ні, звідкілясь прибився, ніби з Сибіру, — і недбало махнула рукою. — Таке стало ледащо…

Я зібрався йти, хоч і не спитав (а те весь час крутилося на язиці), чи ламала праву руку Віра, щоб не насторожити Кодолу. Тоді б вона поцікавилася, звідкіля мені відомо про каліцтво. Мені було б важко відбитися від її запитань. Однак я недарма приїхав до Щасливого: довідався про Халазія, який знав Личакова.

— Візьміть покуштуйте моєї перепічки, — запобігливо сказала Текля Миронівна і відбатувала половину підпалка. — Напевне, ніколи не їли хліба із печі.

— Їв, але давно. Я ж сільський. — Взяв шмат підпалка, вкусив — він мав присмак тмину й м'яти і пахнув тим зіллям.

Жінка провела мене на двір. Чорний кіт, що чаївся в спориші, ласо стежачи за ластівками, забачив мене, чужого, схарапудився й видерся на тополю.

— Ще зірветься й поламає лапи, — зауважив я, жуючи смачну перепічку.

— Дідько його не вхопить, — байдуже відказала Кодола й гірко додала: — То Віруньці фашист перебив руку. Ох і настраждалася дитина…

Я аж перестав жувати. Оце факт!

— Яку руку? — ніби між іншим запитав.

— Праву, і зрослася погано… Господи, куди вона поділася?! — І гостро глянула на мене, недовірливо мовила:. — Ні, не дурно ви приїхали. Щось приховуєте від старої. Га, приховуєте?

— Та ні, Текле Миронівно, просто натрапили на вашу стару заяву й хочемо розшукати дочку, — вдався до напівправди.

— Спасибі тобі, сину, — вклонилася мені. — Вік не забуду.

Я зніяковіло відвів очі.

27.

Хата Халазія крита бляхою, поруділою від іржі. Паркан похилений, трухлявий, на обійсті будяки і лопухи, скособочений хлів. Звідтіля неслося кудкудакання. На купі гною зосереджено порпалися кури. На хатніх дверях фільонки розсохлися, сіро-зелена фарба полущилась — висіла дрібною лускою. Я ввійшов досередини й ледве не захлинувся застояним повітрям. На підлозі бруд, піч облуплена (керогаз на припічку), на ліжку жужмом одяг, над столом, заставленим брудним посудом і недоїдками, роїлися мухи. Запустіння і бридота. Я заглянув на піч — нікого. І мерщій подався з хати.

Знайшов Халазія за хлівцем, під старою всохлою сливою. Він спав на матраці, з якого стирчали пружини й куделі вати, мов його рвали скажені пси. Дядько, одягнутий у куфайку і солдатське галіфе, в не ваксованих ніколи чоботях, давно не стрижений і не голений, лежав горілиць із роззявленим ротом. В узголів'ї валялася порожня пляшка без етикетки, одначе віддих, що вивергався з дядькового щербатого рота, тхнув самогонним перегаром. Вигляд Халазія викликав відразу. Було гидко доторкатися до нього, але мусив — добряче поторсав за плече. Халазій розплющився й затуманеним поглядом втупився у мене, потім потер кулаками очі.

— Ти хто такий? — хрипко запитав, повертаючи кучмату голову до пляшки, потягся до неї, глянув — порожня — й запхав у дірку матраца, мов у кишеню.

— З міліції, капітан Загайгора.

— Та ну?! — Крекчучи, він важко звівся. — А чого? Свиней на моєму сторожуванні не покрали. Брешеш, що з міліції. Надто молодий для капітана, — зачухмарився в голові.

Мені не хотілося показувати йому посвідчення. Замість того я запитав:

— Як ви познайомились із Личаковим?

— З яким Личаковим?

— Фотографом. Ювелірний магазин, кінотеатр «Промінь»…

Його пальці завмерли у волоссі, й дядько скинув на мене зовсім протверезілі бляклі очі.

— А… ви звідки?.. Хто вам?.. — здивовано залупав.

— Відповідайте, — не давав йому отямитись.

— Давно то трапилось, ого-го коли… — протяг, махнувши рукою. — Золотарював я у місті, а за фотографією у дворі нужник. Ну, вибіг чоловік до вітру, слово за слово й розбалакались.

Він продовжував сидіти на матраці, відкинувшись, спершись на нього руками, а я стовбичив над Халазієм і з висоти свого зросту бачив чорних мурах у його розкудланій голові, що сновигали у волоссі.

— І ви порадили Личакову взяти до себе Кодолу Віру?

— Я. Тяжко тоді ж жилось у селі… — Він знову запустив п'ятірню у волосся.

— А з ким товаришував Личаков?

— Хто його знає, — стенув плечима. — Він фотограф, а я…

Безперечно, у фотографа і золотаря не могло бути ніяких спільних інтересів, окрім… Постривай! Адже…

— Семене Яковичу, пригадайте, в яку пору доби ви здибались із Личаковим, — попросив його.

— Хм… — Халазій витяг порожню пляшку з дірки, із жалем оглянув її і встромив назад. — Важко згадати… Стільки минуло років… Ну да, вдень, вдень, — упевнено повторив. — Таки не стеряв пам'яті.

Неправду сказав. Золотарі ніколи вдень не займалися своєю роботою. До того ж — фотографія у центрі міста. Навіщо збрехав? Ой Арсене, як усе просто! Тоді б я запитав: а чому Личаков серед ночі не вдома? Відразу й зародилася б у мене підозра до нього і Халазія. Справді не втратив глузду колишній золотар. Ледве не обвів круг пальця.

Більше ні про що не питав. Хай не тривожиться. А про його особу дізнаємось. Сідаючи в «уазик», помітив між стовпцями хвіртки непривабливу постать Халазія.

28.

Махова я застав у кабінеті, за столом, досі заваленим паперами й папками. Вигляд у слідчого не з кращих. По собі знав, як втомливо вивчати старі справи, скільки потребували вони уваги й напруження, щоб чогось не пропустити, як перший-ліпший факт аналізувався, співставлявся з теперішніми подіями, й одразу робилися висновки, припущення і занотовувались для пам'яті на окремому аркуші.

Мені не терпілося розповісти Глібові про відвідини Кодоли і Халазія, чимшвидше прочитати записи Віри, помізкувати вкупі над підозрілою поведінкою колгоспного сторожа. Час на те був — трохи більше години до наради в Ольхового. Отож з порога я сказав Махову:

— Розчленований труп — дочка Кодоли, Віра. Це вже точно, Родіоновичу. А Халазій…

— Зачекай, Арсене, я ось закінчу… — перебив мене слідчий.

Я сів і взявся за щоденник Віри.

«12 липня 1942 року. Спухлою, мов колода, я лежу хвора на печі. Що тільки не робила, щоб. не забрали у німецьку неволю! Шпилькою руки поколола й прикладала до ран отруйне зілля, аби чиряки і нариви викликати на тілі. Все робила, нелюдський терпіла біль, щоб тільки не потрапити у німецьку неволю. А коли зілля не допомогло, два тижні нічого не їла і так схудла, що люди не впізнавали, ані встати, ні ходити не могла.

18 липня 1942 року. До села прибув німецький каральний загін. Жодної хати не поминули поліцаї, наче гицелі, гасали по селі, ловили людей, кидали в льох, а щоб не втікали невільники, 50 поліцаїв поставили на варті. Я насилу додибала до ставка, сховалася у воді за вербовим корчем.

Люта вівчарка знайшла. Витягли мене і напівроздягнуту, босу, в одній сорочці кинули в льох. Того дня німецькі головорізи і поліцаї зловили 30 чоловік, а в полудень посадили нас на підводи, не дали попрощатися з рідними і повезли до міста. Разом зі мною їхали мої подруги Марцеліна Бахнівська, Стася і Франя Черняхівські.

Привезли нас на станцію, кинули у вагон, в якому перевозять худобу. Понад 70 чоловік напхали у нього, на брудну підлогу з гноєм. Під охороною поліцаїв повезли нас на Львів, а звідтіля на Перемишль. П'ять днів були ми в дорозі. Тільки через грати подавали нам їсти: ранком — просяну баланду, а ввечері — півсклянки брудної рідини.

24 липня 1942 року. Приїхали в Перемишль. Відчинили вагон і погнали нас на комісію. За 5 днів уперше дихали свіжим повітрям, зомлівали і падали. На вигоні за містом кинули нас в обору, обтягнуту п'ятьма рядами колючого дроту.

Осттабір № 27. В цей табір смерті зігнали понад 12 тисяч радянських людей. Тут вони проходять «карантин». 6 днів невільники не отримують ні харчів, ні води. Таке правило душогубів.

Правду скажу: їсти не хотілося, а води, здавалось, випила б ціле відро. Через 5 днів повели нас на медкомісію, Зовсім роздягнули і поодинці підводили до столика, за яким сиділи лікарі. На руках у мене ще були незагоєні рани. Велику надію я покладала на них — звільнять за хворістю. Підійшов до мене старшин лікар, обдивився рани і несамовито загорлав:

— Карош паненка! В Герману видужаєш!

Начепили мені на правий бік грудей номер невільника «ОСТ 12885». Цього ж дня видали нам по склянці кави, засолодженої буряковою юшкою, посадили у вагон. І проліг наш путь на Берлін.

1 вересня 1942 року. Військовий завод. Робочий день — 12 годин. Тут працює 8 тисяч невільників з Франції, Чехословаччини, Болгарії, Югославії, жінки і діти. Живемо ми в оборі просто неба, годують нас гірше, ніж собак. Від тяжкої праці й життя почалося сьогодні у мене кровохаркання. Згадала, що в цей день колись ішли ми в рідну школу після літніх канікул.

10 жовтня 1942 року. Я познайомилась із французьким робітником Бернардом Ренне. Хороша людина. Теж ненавидить фашистів. Хоч нашої мови не знає, але ми порозумілися. Працюємо поруч. Я помітила, що іноді він начиняє снаряди не порохом, а чимось іншим і вкладає туди якісь папірці. Зрозуміла, що робив француз: фальшиві снаряди. А папірці — привіти нашим бійцям. Я теж так чинила, коли не було наглядачів, а на папірці писала: «Чим можу, тим і допомагаю».

15 грудня 1942 року. Від важкої роботи й злиденного життя зовсім знесилилась. Хочеться вмерти, а смерть не приходить. Вирішила накласти на себе руки. Якось повели нас у лазню. Я взяла з собою ножиці й намагалася перерізати вени. Заллялася кров'ю. Непритомною витягли мене дівчата і принесли в барак. Потім повезли в лікарню, оглянули лікарі, перев'язали і відправили на завод. На другий день я впала на роботі, знепритомнівши. Прибіг майстер, лаявся, а потім причепив мене до підйомного крана і виволік на вантажний двір. Що було далі — не знаю.

Прийшла до пам'яті у табірному шпиталі. Три тижні лікували, а харчі були гірші, ніж на заводі. А поруч із шпиталем на хазяйській садибі бурякова плантація. Виснажені голодом, крадькома вночі ми різали колючий дріт, пробиралися туди і рвали гичку, буряки. Здавалося, що нічого смачнішого в житті не їла. Дізналися про це хазяї, наслали гестапівців. Переламали кийком мені праву руку, побили, розстріляли 28 жінок, заставили нас викопати яму, позносити їх і засипати…»

— Арсене, ти що?.. — Гліб нахилився до мене через стіл і поторкав за плече.

— Га? — Я звів голову — зустрівся із стурбованим поглядом слідчого і отямився від важкої задуми. — Яка доля, Глібе, скільки мук і страждань! І як вона зуміла робити записи?

— Ти про кого?

— Про Кодолу Віру, про наших людей, яких фашисти вивезли до Німеччини.

— А… — Гліб посмутнішав. — Мій старший брат не повернувся з неволі, десь там загинув. Ні фотокартки нема, нічого, тільки в пам'яті, і невиразно… Я ж тоді був малий.

Ми замовкли на кілька хвилин. У нього війна забрала брата, у мене — батька.

— Ну то які новини? — зітхнувши, запитав Махов.

Я розповів про матір Віри, переказав розмову з нею і Халазієм, як він мене обманув, щоб приховати своє, мабуть, тісніше знайомство з Личаковим, що Вірі переламали гестапівці праву руку, а звідси…

— Доказ маємо, — зауважив Гліб. — Щодо Халазія… Наведемо про нього довідки.

— Він об'явився у Щасливому восени сорок п'ятого року, і з осені почалися грабунки і вбивства, — додав я.

— Угу, з осені, — Слідчий погортав справу. — А взимку сорок шостого якийсь «Квач навів на позику». Згідно розслідування, злочин стався так: в урочистій обстановці, в клубі, колгоспники підписувалися на позику й вносили гроші. Закінчили пізно. Везти гроші з Кайданного в місто побоялись. Заночували у хаті секретаря сільради. Надворі мороз. Добре напалили в грубі, повечеряли з чаркою. На другий день — нема секретаря на роботі. Опівдні прийшли до нього додому — всі мертві, почаділи, а грошей нема. Квач затулив, як тепер відомо, комин. Тут ще є деякі нерозкриті злочини тих часів. Приміром, убивство касирки і шофера цегельного заводу, що везли зарплату… — Задзвонив телефон і перервав Гліба. — Махов. Зараз?! Уже прийшов?! — кинув на мене стривожений погляд. — Ні, поки що оперативників не треба. Я і Загайгора, — поклав трубку й схопився: — У Личакова відвідувач!

29.

Не гаючись, ми вибігли з прокуратури, сіли в білий «Москвич» Махова. Я в думці чомусь повторював: як скоро, як скоро…

— Як скоро, Арсене, — збуджено заговорив слідчий. — Ти ж вранці був у лікарні. Треба постежити за відвідувачем: де живе, з ким зустрічається. А раптом він спільник злочинців, га?

Правильно міркував Махов. Але як скоро… І саме сьогодні, після мене, коли до Личакова давно ніхто не приходив.

— Подзвонив лікар Верник, а йому сказала санітарка, — розповідав слідчий. — Вона вивела хворих на прогулянку.

Махов їхав вулицями без світлофорів, обганяв машини.

— А допитати Личакова не можна?

— Взагалі, за наукою, він може дещо сказати. Я готувався до допиту. Без психіатрів не обійтись. Дуже складно, — відповів Гліб.

Ми в'їхали на подвір'я лікарні. Я показав слідчому, де зупинитись, — неподалік десятого відділення. На східцях ґанку стояв Верник. Забачивши нас, він схвильовано, нетерпляче замахав рукою. Підбігли до нього.

— Вони там, за лікарнею, — показав на стіни, — Через парадний вхід — і на той бік.

— Лавріне Самійловичу, дайте нам два халати, — попросив його. Верник метнувся до відділення. Я за ним. — Скільки минуло часу, як вам повідомила Марія Софронівна?

— Хвилин двадцять, — захекано відповів.

Він одчинив шафу й подав мені халати. Я на ходу одягнувся. Побігли до парадного, де знаходилась канцелярія. В кінці вестибюля двері на внутрішній двір. Каштанова алея, лавки, квітники, якісь будівлі, хворі й санітари… Ми пішли помалу, щоб не привертати до себе уваги, Я придивлявся до санітарок… Он вона — висока, огрядна Марія Софронівна, на галявині, в оточенні своїх підопічних. Я пильно роззирнувся навколо, чи нема сторонніх. Наче не було. Аж тоді гукнув її.

— О, ви вже тут, — стривожено подивилася на нас. — А вас і не впізнати.

— Де він?

— Пішли туди… — кивнула в гущавину.

— Давно?

— Не знаю. Коли прибігла, їх не стало, — розгублено оглядалась.

— Бородань?

— Еге.

Ми ступали обережно, насторожено вслухались у тишу. За кущами, внизу, блищала смуга води — гирло річки Степової. Долинув далекий, затухаючий стукіт двигуна моторного човна. Протилежний берег теж зарослий чагарником, і там жодної постаті. Поволі спускалися до води, крутили головами навсібіч. Коли і поховались, то тільки лежма, інакше згори ми б запримітили їх.

Я першим дістався берега. Тихо хлюпали хвилі. Подивився вздовж — нікого, лише пісок і дрібне каміння, Куди вони поділися? Одначе щось мені видалося зайвим у пейзажі, мала дрібниця, за яку зачепився погляд і ковзнув далі. Еге, серед каміння… Я напружив зір… За метрів сто витикалися з-за кущів ноги, лежали між камінцями… Он і сірі штани… Я пальцем поманив Гліба. Він підійшов, запитливо звів брови.

— Он, серед каміння, — пошепки сказав йому. — Ноги…

Очі слідчого почали уважно обмацувати смужку берега. Добулися того місця й немов спіткнулись. Махов примружився…

— Людина, — і значуще зиркнув на мене.

Рушили обачно, щоб не затоптати ненароком сліди. У мене стислося серце. Ось — руді лікарняні капці без задників, сірий байковий костюм, стрижена закривавлена голова… Личаков упав ниць, між кущі шипшини. На вогкому піску чіткі відбитки підошов із каблуками. Видно, що не його.

— Личаков? — запитав мене Гліб.

Я ствердно кивнув. Отже, злочинці боялися показань божевільного. І неждано-негадано обірвалася одна ниточка розшуку. Мене гнітило почуття провини.

— Н-да, Арсене, кепські справи, — сумно сказав Махов. — Недооцінили ми супротивника. Треба викликати оперативників і експертів.

Я метнувся до лікарні… Коли вони приїхали, Букет узяв слід і потяг Кузьменка за собою понад берегом. Опісля ми бігли вгору між деркими кущами, потім пес запетляв по стежці у лікарняному гаю і врешті вивів нас до пролому в огорожі. Ми теж пролізли за Букетом і опинились у дворі п'ятиповерхового житлового будинку, Собака упевнено обминув його. За ним — трамвайна зупинка. Тут Букет безпомічно заскавулів. Поки ми шукали Личакова, вбивця встиг утекти.

Неподалік від трупа знайшли замашний уламок граніту з прилиплими до нього волосинами. Очевидно, ним ударили Личакова у скроню. Експерти зробили зліпки із відбитків взуття…

Лише о пів на дванадцяту ми з Маховим присіли в його кабінеті, стомлені, прибиті невдачею. Не хотілося говорити. Гліб переглядав справи, а я вже вкотре перечитував прізвища, які написав на аркуші паперу:

Баглай Данило Євсаганович.

Тягун Феофан Миколайович.

Страпатий Сидір Панасович.

Квач?

Міркував: Страпатий жив у Вінниці й навряд чи приїздив сюди на «гастролі». Зниклого Зубовського і Раптанова не вписав, бо не вірилось, щоб хтось із них міг убити Личакова. У Тягуна шрам на підборідді. Мабуть, маскував його бородою. Виходило, Тягун. Але чому камінцем?..

— Готуйся, Арсене, поїдеш у Вінницю. І подумай, кого випустив, коли складав оцей список. — Махов показав його мені, де я занотував усіх, з ким зустрічався і вів розмови. — Думай, справа надто серйозна. Тепер до нього додай п'ятьох: головного лікаря, санітарку, лікаря Верника, Кодолу і Халазія. Всього — тридцять вісім.

Гліб, звичайно, мав рацію: із тридцяти восьми хтось пов'язаний із злочинцями. Кого підозрювати? Наче всі заслуговували довір'я, крім Шалапухи, Зубовського, Раптанова і Халазія.

30.

Через день о 23.10 я сів у поїзд на Вінницю. З сусідами по купе мені пощастило: спокійна сім'я — батько, мати і доросла дочка, які поверталися додому з відпустки. Вони вже лежали на тапчанах, дрімали, і тому не завелась у такому випадку довга подорожня розмова, не ставилися запитання: хто? куди і чому?

Відразу не заснув. У пам'яті крутилися перипетії останніх днів. Нам не вдалося натрапити на слід бороданя. Експерти встановили по відбитках взуття, що біля Личакова було двоє і один із них залишив сліди у промтоварному магазині. Напевне, бородань привів хворого до берега, де вже чекав спільник.

Не спалося й через хвилювання. Як поведеться Страпатий Сидір Панасович? Ким доводилася Баглай Катерина Баглаю Данилу? Потім я згадав, що не спромігся вдруге подзвонити Ніні (першого разу телефон не відповідав), взнати, як справи з роботою і гуртожитком. Стало прикро і соромно.

Під перестук коліс і поскрипування вагона міркувалося, що від Вінниці до мого райцентру всього сто кілометрів і ото б стішилася мама, коли б несподівано з'явився на порозі чи заглянув до класу… Видно, не встигну. Нам завжди бракувало часу…

Я прокинувся, за звичкою, о сьомій ранку. Сусіди ще спали, мабуть, їхали далі, а мені сходити у Жмеринці й робити пересадку на приміський поїзд…

Година збігла непомітно, почалося передмістя, а через кілька хвилин праворуч зблиснув під насипом ставок, забовванів заводський димар, засіріла смуга асфальту, якою мчали машини. По тій дорозі, з якої починалося Немирівське шосе, я теж не раз їздив на наради в обласне управління.

На привокзальній площі у Вінниці гамірно й багатолюдно. Я сів у трамвай. Замигтіли знайомі будівлі проспекту Коцюбинського. Ось міст через Буг, біля причалу теплохід «Ляля Ратушна».

Зійшов на вулиці Леніна, на першій зупинці за мостом. Від неї десь за кроків п'ятдесят розташований відділ. Там на мене чекали. Махов заздалегідь дзвонив і про все домовився. Я піднявся на другий поверх, постукав у крайні двері з табличкою «Начальник відділення карного розшуку».

— Прошу! — долинув бадьорий голос.

Відчинив…

— Арсен!

— Володя!

З-за столу підхопився Моренцов, одягнутий у коричневу льотну шкірянку, світло-русий, сіроокий, усміхнений, і ступив мені назустріч. Ми обнялися. У мене майнув здогад, що Махов навмисне не сказав, з ким розмовляв, — підготував мені сюрприз. Моренцова я знав давно, з перших днів своєї служби. Познайомився з ним на обласних змаганнях з боротьби самбо, захищаючи спортивну честь ДСТ «Динамо». Відтоді й започаткувалися наші дружні стосунки.

— Ну, як доїхав? Снідав? Як тобі під південним небом? — закидав мене запитаннями Моренцов. — Не скучаєш?

— Поснідав у Жмеринці, а скучати нема коли, — розглядав свого товариша, у якого вже пролягли дві вертикальні зморшки на лобі. — Роботи вистачає, колектив непоганий. А ти вже?.. — Я багатозначно оглянув кабінет.

— Оце з півроку як призначили, — без ентузіазму сказав. — І відповідальності побільшало, і завжди тиснуть строки…

— Вітаю, і не пхинькай, — поплескав його по плечу.

— Я тільки перед тобою, а так — тримаюся. — Моренцов енергійно стис кулак.

Згадали спільних знайомих, взаємно поцікавилися, чи не поодружувались, і Володимир зізнався, що не кожна дівчина погодиться на заміжжя з людиною, яка живе і працює у постійній тривозі. Я з ним погодився. Наостанку Моренцов сказав:

— Готелю я не замовляв. Після роботи — до мене. Маму я попередив. Може, затримаюсь. Адреси не забув?

— Ні.

— Добре. А тепер… — Володимир подав мені аркуш паперу. — Тут дані на Страпатого і Баглай.

Я пробіг записку очима: «Страпатий Сидір Панасович, вул. Свердлова, 105, кв. 1, майстерня ремонту взуття «Каблучок»; Баглай Катерина Андріанівна, вул. Київська, 94, кв. 23, масажистка 2-ї міської лікарні».

— А де цей «Каблучок»?

— Звідси недалеко: на Ленінській, між аптекою і молочним магазином. Сьогодні Страпатий працює до 16.00. Лікарня — на Київській. Баглай — до 15.00, фізіотерапевтичний кабінет, — уточнив Моренцов і поклав переді мною три справи: — Розпочни за роками. Я переглядав. Матеріал багатющий, типи — виняткові. Як ти вийшов на них?

— Залишили після крадіжки пальчики.

Моренцов поклав на стіл запасного ключа від кабінету, відключив телефон і залишив мене, замкнувши, щоб ніхто не турбував.

31.

Я взяв верхню справу. «Про ліквідацію банди Кальчевського А. Т. «Білий хрест», квітень-грудень, 1927 рік». Здивувався. Навіщо мені далекий 1927-й?! Чи не помилився Моренцов, підбираючи справи? Одначе розгорнув. Першим документом у ній була:

ШИФРОТЕЛЕГРАМА 18 квітня 1927 р. 14 годин 40 хв.

№ 18

ГУБАДМІНВІДДІЛУ

В шість годин ранку на Керницьких Хуторах біля села Багринівці кінний загін міліції оточив банду Кальчевського «Білий хрест», що тривалий час діяла в нашій губернії і вчинила понад 30 вбивств, не рахуючи грабунків. У сутичці ліквідовано 7 бандитів, затримано 5. Бандити Кальчевський, Салмаш, Баглай, Патент, Страпатий, Бім-Бом, Хтокало і Тягун вирвались із оточення й зникли в Чорному лісі. Переслідування їх летючим загоном не дало ніяких наслідків. За останніми розвідданими залишки банди «Білий хрест» перемістились у вашу губернію. Повідомляємо зовнішні прикмети деяких бандитів…

Уповноважений по боротьбі з карним бандитизмом

Соболь.

Комзагону міліції Ступа.

Я відразу звернув увагу на прізвища Баглай, Страпатий і Тягун. Хто вони? Тим, кого розшукували тепер, було тоді по 1–14 років. Може, однофамільці? Читав далі.

ТЕРМІНОВО ТАЄМНО

Спецкомісії по боротьбі з карним бандитизмом

Оперрозвідзведення від 22 квітня.

За донесенням начальника Гуменської окружної бойової дільниці, 20 квітня на дорозі в село Моївку вісьмома озброєними бандитами пограбований і тяжко поранений працівник Моївського держцукрозаводу гр. Шульга. Забравши пару коней з тачанкою, бандити зникли. За описом Шульгою зовнішності бандитів, є всі підстави вважати, що то банда Кальчевського «Білий хрест».

21 квітня в районі села Петрашівки означена банда зупинила голову сільради і голову сількомнезаму села Півні й по-звірячому закатувала їх. На чорному піджаку голови сільради, на спині, крейдою намальований білий хрест. Це підтверджує, що злочин скоїв Кальчевський і залишки його банди. Після вбивства бандити направились в бік села Громаки. Жителі села повідомили, що бачили в дубовому гаю 8 бандитів.

Начальник окружного резерву міліції Покотило.

ТЕРМІНОВО ТАЄМНО ОПЕРРОЗВІДЗВЕДЕННЯ

23 квітня о 18 годині летючий загін Вільшанської окружної міліції чисельністю 10 шабель під командою начальника окружного резерву тов. Покотила повернувся з оперативного відрядження по ліквідації банди Кальчевського «Білий хрест». Втрати загону в перестрілці з бандитами такі: загинув командир взводу тов. Безгласний і поранений кінний міліціонер тов. Задорожнюк, убито коней стройових — 1, поранено — 1, відібрано від убитих бандитів 2 російські гвинтівки кавалерійського зразка, 40 штук набоїв, 2 револьвери системи «наган», утинок і ручний кулемет, покришка сідла й підпруга. Загоном витрачено 163 патрони.

У перестрілці захоплений бандит Патент, убиті — Бім-бом і Хтокало. Кальчевському, Салмашу, Баглаю, Страпатому і Тягуну вдалося втекти.

Начальник Вільшанської окружної міліції Волощук.

ВИТЯГ З НАКАЗУ

по губернській робітничо-селянській міліції й розшуку

27 квітня 1927 року

§ 1.4.21.

З 20-го по 23 квітня летючий загін Вільшанської окружної міліції під командою начальника окружного резерву тов. Покотила, переслідуючи залишки банди Кальчевського «Білий хрест», 23 квітня оточив вказану банду під селом Петрашівка і знищив двох бандитів, одного захоплено живим. У цій справі революційний героїзм і відвагу виявили начзагону тов. Покотило і міліціонер тов. Максимець, які своїми рішучими діями сприяли частковому знищенню банди, показували гідний приклад боротьби з ворогами Радянської влади і трудового народу.

Відмічаючи згаданий факт як видатний, оголошую, подяку тт. Покотилу і Максимцю із занесенням в послужбовий список.

Вічна пам'ять тт. Безгласному і Задорожнюку, що віддали життя за світову революцію.

Наказ прочитати в усіх управліннях і частинах міліції і розшуку.

§ 2.

Сім'ям тт. Безгласного і Задорожнюка надати грошову й продуктову допомогу, а також виділити по 10 метрів баї.

§ 6.

Збільшити об'єм фуражу двом коням — Графу і Гремучому Вільшанського окррезерву з огляду на їх великий розгін і змарнілий вигляд до 15 фунтів вівса.

НАЧАЛЬНИК ГУБАДМІНВІДДІЛУ

Я читав зведення про злочини, вже скоєні Кальчевським, Салмашем, Баглаєм, Страпатим і Тягуном. Спочатку вони діяли по селах, потім перебралися до міста. Чинили розбій, грабунки і скрізь залишали на місці події чорний кружечок паперу з білим хрестом у центрі — своєрідну «візитку». Кілька таких «візиток» знаходилось у справі.

Далі ще документи:

НАЧАЛЬНИКУ МІСЬКМІЛІЦІЇ

Комісія допомоги голодуючим просить терміново прислати на всю ніч для охорони зібраних грошових сум 4 міліціонерів (адреса: вул. Соборна, 2).

Секретар губкому.

РАПОРТ

9 червня 1927 року ми, у складі старшого міліціонера Білоуса, міліціонерів Марківського, Кулика і Сідакова, охороняли зібрані сознательними трудящими губернії гроші для голодуючих. Десь о 3-й годині ночі до приміщення влізло 5 озброєних бандитів. Ми їх впустили на другий поверх і до кімнати, де лежали гроші. Коли вони туди зайшли, ми вискочили із схованок і наказали кидати нагани і здаватись. Бандити, вороги трудового народу і революції, почали стріляти. Ми відповіли. У перестрілці було вбито 3 бандити і 2 поранено, з нашого боку загинув міліціонер Кулик і поранений міліціонер Сідаков. Поранені бандити хотіли тікати, але ми їх затримали і зв'язали. В кишені одного із них знайшли кружечок з намальованим білим хрестом.

Старший міліціонер Білоус.

10 червня 1927 року

З наступних матеріалів я дізнався, що міліціонери захопили живими Кальчевського і Баглая. Застрелили — Салмаша, Тягуна і Страпатого. Отож банда «Білий хрест» перестала існувати. В протоколах опізнання засвідчено, що Кальчевський — колишній жандармський ротмістр; Баглай Євсаган — власник двох шинків; Страпатий Панас — квартальний; Тягун Микола тримав м'ясну лавку.

Я прочитав протоколи ще раз. Все правильно; три прізвища ті, що й у повідомленні на наш запит, тільки імена різні. Я дістав записник, звірився… Сини, безперечно, і по батькові кожного збігалось. Лише жандарм Кальчевський не посіяв ядуче сім'я жорстокості. А може, у нього?.. Точно: дві дочки.

Кальчевського і Баглая після вилікування за вироком суду розстріляли. Прізвище чи кличка «Квач» мені ніде не трапилась на очі. І Баглай Катерина теж. Хто ж вона?

Друга справа — «Про напад на олійню артілі «Кооператор» 31 грудня 1934 року». Короткий її зміст: опівночі троє невідомих забралися в олійню, але нагодився сторож і зачинив їх там, викликав міліцію. Затриманими виявились Баглай Данило Євсаганович, Страпатий Сидір Панасович і Тягун Феофан Миколайович, їх судили.

І ось переді мною третя, найтонша, справа «Про пограбування гр. Дзімбовського К. Т., травень, 1941 рік». Напередодні війни Баглай, Тягун і Страпатий, що на той час повернулися до міста, відбувши покарання, відібрали зарплату, зняли годинник і туфлі з інженера Дзімбовського. Знову суд. Подальші факти, згідно повідомлення інформаційного центру, свідчили, що Страпатому дозволили спокутувати провину в боях з фашистами, а Баглай і Тягун були звільнені у жовтні 1945 року.

Глибоке коріння, і, на жаль, ніхто із синів злочинців не став порядною людиною. У надто лихому оточенні вони зросли. Що такі батьки могли дати своїм дітям у спадок? Вони зробили їх нащадками банди «Білий хрест». Я встав, пройшовся по кабінету. До мене ніби повернулися слух і сприйняття: чув кроки в коридорі, голоси, у відчинену кватирку долинало пташине цвірінькання. Глянув на годинник — ого, без п'ятнадцяти три! А Баглай Катерина працювала до п'ятнадцятої.

32.

Моренцов не з'явився. Напевне, десь тримали справи. Я замкнув кабінет, вийшов на Ленінську. Поруч відділу їдальня. Пообідав. До 16. 00 залишилося півгодини. Вирішив прогулятися вулицею. Оно він, «Каблучок», навпроти масивного сірого приміщення банку. Майстерня по ремонту взуття розташована у цоколі триповерхового будинку, і її вікна — на рівні тротуару. У ній горіло денне світло й виднілися схилені постаті шевців. Там — Страпатий. Який він із себе? Що розповість? Як поведеться? Син колишнього квартального… Чудно звучить — квартальний. Наче квартальний план…

Без десяти хвилин чотири. Пора.

Відчинив двері до майстерні. На мене пахнуло запахом ацетону, лаку й шкіри. Двома східцями спустився до зали, перегородженої дощатим бар'єром. Коло приймальниці стояло кілька замовників, двоє сиділо на стільцях, мабуть, чекали на полагоджене взуття.

За перегородкою працювало чотири шевці. Один із них відразу привернув мою увагу: набагато старший за решту, десь передпенсійного віку, широколиций, з обвислими, рудуватими від тютюну вусами, з лисиною на півголови (тільки від тімені на потилицю росло волосся), одягнутий в офіцерську зелену сорочку. Дядько вправно з одного удару забивав цвяшки в підошву босоніжка. Вочевидь майстер відчув мій погляд — гостро зиркнув з-під кущуватих брів на відвідувачів.

— Сидоре Панасовичу, білі босоніжки готові? — кинула запитання у залу приймальниця.

До Страпатого. Хто з них?..

— Ще три цвяхи, — приємним баритоном відповів рудовусий дядько.

Він, Страпатий. Я вийшов з майстерні на вулицю почекати його надворі. Спинився під липою й поглядав на двері. Хвилювався. Звісно, незабаром розмовлятиму з одним із нащадків «Білого хреста». Цікаво, була у Страпатого сім'я, діти? Хто вони? Як виховав їх? Судячи з адреси, у нього державна квартира.

Спочатку за порогом з'явилася рука з паличкою, а потім… Страпатий. Він припадав на ліву ногу, яка ледь згиналася в коліні. Іти йому, видать, нелегко, бо ступав непоспіхом, увесь напруживсь. Він поминув мене, а я дивився… Нарешті спохопився й крикнув:

— Сидоре Панасовичу!

Оглянувся, відшукав мене очима.

— Ви до мене?

— До вас, — підійшов, привітався. Страпатий запитливо втупився у мене. — Я з карного розшуку, капітан Загайгора.

Його кущуваті брови з сивиною нахмурились, наповзли йому на очі, наче туман.

— Двадцять п'ять років… — зашепотів. — Думав, уже ніхто й ніколи… Та потривожили… мов з того світу.

— Мені треба з вами поговорити.

— Поговоримо, поговоримо… — Страпатий передихнув, ніби після довгого бігу, зсунув капронового капелюха на потилицю. — Ходімо, капітане.

Ми пройшли повз приміщення редакції обласної газети й повернули за ріг, на вулицю Козицького, що збігала вниз до мосту через Буг. Трохи спустилися, і Страпатий завів мене у невеличкий двір, де стояв синій «Запорожець». Подибав просто до нього. Ляснув долонею по кузові.

— Мій коник, — любовно сказав, відчинив дверцята й опустився на сидіння, потім руками зігнув ногу в коліні, впхав її до салону. — Поїдемо до мене.

«Запорожець» прудко покотив під гору, Страпатий скерував на вулицю Свердлова, і невдовзі ми опинилися на житловому масиві, розташованому на узвишші, забудованому п'ятиповерховими домами. Покривуляли між ними і зупинилися біля металевого гаража, Швець дав мені ключі.

— Відімкніть його, — попросив.

Я вибрався з машини. Розчинив навстіж ворота, і Страпатий в'їхав «Запорожцем» досередини. Опісля, нічого мені не кажучи, важко зашкутильгав по стежці, що в'юнилася серед молодих тополь і беріз. Нараз попереду зблиснула смужка води. Ми вийшли на галявину, на стрімкий берег Бугу. Страпатий сів на єдину лавку в цій місцині. Я ступив до краю й глянув униз — справжнє гранітне урвище висотою метрів тридцять. Протилежний берег теж високий і гранітний. Я опустився поруч дядька на лавку.

— Люблю тут відпочивати, — сказав швець і, трохи помовчавши, запитав: — То що вас цікавить?

— Спершу, Сидоре Панасовичу, розкажіть про себе. Почніть з війни, — уточнив.

Він без поспіху закурив і задивився на дерев'яну церковку, що притулилася на тому березі ріки…

— В січні 1943 року мене нарешті відправили на фронт, прямо під Сталінград, — заговорив. — Підучили нас — і в бій. Там і поранило, але легко — осколком мши в стегно. Кістки не зачепило. Пролежав місяць у госпіталі, вилікували — і знову на фронт. При форсуванні Дніпра друге поранення, в плече. Того разу довелося довше латати дірку. Нічого, видужав, медкомісія — здатний воювати — і в Західну Україну. В грудні 1944 року у Польщі третє поранення. — Він постукав паличкою по лівій нозі. — Відірвало ступню, почалася гангрена, різали-різали, аж поки не відтяли за коліном. У квітні 1945 року приїхав у Вінницю, влаштувався на роботу в артіль шевців. Ось і все.

— Чому ви попросилися на фронт?

— Дивно, правда? — зиркнув на мене Страпатий. — І не перебіг до фашистів, як деякі, А я покуштував справжнього життя, коли в 1939 ропі вийшов на волю. Знаєте, набридли нари, режим, звіряче оточення. Думав, зав'яжу на віки вічні. Та Данько не дав: підбив на грабіж.

— Данько — Баглай Данило Євсаганович?

— Він, — криво посміхнувся Страпатий. — Да, у таборі на лісорозробках я ходив у передовиках. Шпана ледве не пришила. Баглай і Тягун заступились. Їх боялися.

— А як Баглай з Тягуном поводились у таборі?

— Злодії в законі, «Івани», з карцеру не вилазили.

— Коли востаннє бачилися з ними?

— З Тягуном у сорок третьому році в таборі, а Данька бачив восени сорок п'ятого.

— Докладніше, Сидоре Панасовичу, про Баглая.

— Я тоді працював на базарі, майстерня-будка. Ну, людей сновигає — хмара. Сиджу, забиваю цвяхи, аж хтось заступив двері. Звів голову — солдат, в пілотці, з орденами й медалями, з речмішком за плечима. Придивився — Данько. А він теж вилупив, очі, бо думав, що я хитрував, хотів здатися в полон. Пішли…

— Хвилинку, — перебив я Страпатого. — Значить, Баглай у військовій формі. А звання? Які нагороди?

— Не пам'ятаю… Здається, були якісь лички на погонах. А серед нагород — медаль «За оборону Сталінграда». Це точно, бо в мене теж така є.

— Що ж далі?

— Пішли ми в чайну. Данько замовляв найдорожче. Насміхався з мене, що не за тих проливав кров, умовляв їхати з ним, мовляв, заживемо на широку ногу, має справжні документи і для мене. Я — ні в яку. Посварились. Погрожував.

— Куди він збирався їхати?

— Не сказав. Я здогадався, що він когось… Н-да, а через день, коли вертався ввечері додому, мені всадили ножа в спину, його робота. Відтоді й слід простиг Данька. Ох, щоб десь його зустрів, своїми б руками, гада… — Страпатий аж заскреготав зубами.

— У Баглая чи Тягуна залишилися родичі?

— Не знаю. Може, десь і живуть, а у Вінниці нема.

— А Баглай Катерина? Хто вона?

— Катерина? Жінка Данька. Він оженився на ній восени сорокового, через місяць після звільнення.

— Ви її зустрічали?

— Бачив якось із сином влітку сорок п'ятого. І все.

— З сином?!

— Еге, вона була вагітна, коли судили нас у сорок першому. На суді прокляла Данька. Не знала, що він грабіжник, і про його батька…

Цікаві факти повідомив мені Страпатий: дружина і син, Баглай у військовій формі… Я показав йому фото Личакова. Той лише глянув на нього…

— Петро! — вражено вигукнув. — Разом сиділи у таборі, крутився коло Тягуна.

— Значить, Личаков Петро Іванович?

— Він. — Швець уважно розглядав фотокартку. — А постарів… І рана… Тягун любив бавитися швайкою. Як його?.. Феофан, Фаня, — скрушно похитав головою і здійняв капелюха, витер долонею чоло.

Невже Молостова поранив Тягун? Хто ж тоді Личакова?.. Свідчення Страпатого важливі.

— А що ви можете сказати про Баглая?

— Хитрий, підступний, теж порішить людину завиграшки.

— Вам знайоме прізвище чи кличка «Квач»?

— Квач… — Страпатий замислився. — Ха, Квач! Прислужував у таборі Даньку, в «ад'ютантах» ходив, колишній куркуленко.

— Який він із себе?

— Не пам'ятаю. Вони тепер для мене на одне обличчя: якісь сірі, невиразні, мов тіні. От бійців, з якими воював, заплющу очі, — швець заплющився, — і ніби в кіно бачу, і тих, загиблих.

Я дістав із шкіряної теки папір, дав Страпатому ручку й попросив написати все, що мені розповів. Так, міркував я, Тягун, мабуть, у нашому місті і залучив, можливо, до крадіжки Шалапуху, Зубовського і Роптанова. Потім якось дізнався, що міліція зацікавилась Личаковим, і порішив його. Вірогідно. А Баглай? Де він?

— Вибачайте, капітане, не запрошую вас до квартири, — зніяковіло сказав Страпатий. — Мої не знають мого минулого. Не знають. Тому й не бачуся з Катериною.

— Діти у вас є?

— Двоє: син — шофер, дочка — продавець. Живемо гарно, дали трикімнатну квартиру, безплатно «Запорожця», у мене пенсія інвалідська і зарплата. Та до смерті жалкуватиму за даремно втраченими літами, — гірко зазначив. — Майже десять років випало з них. Не вернеш…

Збираючись іти, я написав йому свій телефон і чергового, нашу адресу на випадок, якщо згадає щось нове.

— Кілька днів я побуду у Вінниці. Трапиться потреба — зайдіть у відділ на Ленінській до Моренцова.

— Обов'язково. — І, глянувши у папірець, Страпатий зауважив: — Ось у якому вони місті. А я подумав, що тут об'явилися.

— Коли б тут, Сидоре Панасовичу, ви б досі не топтали ряст.

— Вірно. Їх, як я зрозумів, ще не знайшли, — замислено сказав.

Висновок він зробив правильний. Ми розпрощалися, Страпатий залишився на лавці наодинці із своїми невеселими спогадами. Я не сумнівався у його непричетності до злочинів, Дорогою ціною він заплатив за своє виправлення. До старого йому не було вороття.

Тепер мій шлях лежав на Київську, до Баглай Катерини. Чекав на вулиці Пирогова автобус, і раптом спало на думку: можливо, у Катерини Андріанівни чоловік і від нього діти, які не відали, з ким вона була вперше одружена. Отож не варто потикатися до неї додому. Краще завтра на роботу.

До Моренцова зарано. Володимир, як і я, приходив зі служби відразу по шостій вечора, і я неквапною ходою пішов до парку культури і відпочинку імені Горького.

33.

На другий день я вирушив на зустріч з Баглай. Сподівався, що вона багато розповість про свого колишнього чоловіка. Може, він подав про себе звістку, надсилаючи синові грошові перекази, чи писав листи, листівки, телеграми. Втім, не дуже надіявся. Такі батьки здебільшого забувають своїх дітей назавжди. Іноді вони вертаються до них мов сніг на голову вже старими й немічними, чужими, і тоді в сім'ї відбувається трагедія.

Одначе я навіть не уявляв, яка драма сталася з жінкою.

Тролейбус зупинився. Я вийшов. Тротуар тягнувся вздовж огорожі з видіркованих вузьких смужок металу. Відразу за нею росли високі, стрункі тополі — цілий квартал тополь над вулицею, наче сторожа на чатах. За ними, в глибині саду, виднівся триповерховий корпус, змурований з червоної цегли. Лікарня. Он і ворота. З них виїхала «швидка медична допомога».

Подвір'я просторе, упорядковане: асфальт, квітники, лавки, низькі плакучі верби, мов зеленокосі русалки. Я попростував до під'їзду. До нього найбільше прямувало людей. Здогадався, що там поліклініка. Не помилився: віконця до регістраторів, стелажі з амбулаторними картками. Запитав усю білу, наче коробочка бавовни, дівчину:

— Скажіть, де знаходиться фізіотерапевтичний кабінет?

— Перший поверх, сімнадцять.

Пішов коридором. Обабіч двері з номерами. Під стінами сиділи відвідувачі, деякі упівголоса розповідали про свої хвороби, скаржились на недуги. Аж в кінці побачив цифру 17. Спинився і міркував, як викликати й поговорити з Баглай. Хоч пацієнтів на фізіотерапію було мало, але хто з них на масаж — невідомо. Чекав, прихилившись плечем до стіни, щоб кимось передати. О, медсестра чи лікарка взялася за ручку.

— Будь ласка, попросіть Катерину Андріанівну, — затримав її. — Дуже треба.

— Добре.

Пацієнти снували туди-сюди. Я очікувально зиркав на двері… У поліклініці стояв гул, ніби на вокзалі. Бракувало оголошень і перегуку поїздів, клунків та валіз. За якимись дверима хтось ойкнув, і на мить шум ущух — люди насторожились, прислухаючись. Та поволі знову заджмеліли голоси. Невдовзі в коридор, нетвердо ступаючи, вийшла бабуся, тримаючись за щоку. Мабуть, їй вирвали зуба і вона зойкнула від болю.

Не помітив, скільки минуло часу (вже подумав — Баглай забули передати моє прохання), коли на порозі кабінету з'явилася немолода, років п'ятдесяти, жінка в білому халаті й косинці, довгообраза, з дивним, непорушним поглядом ясних волошкових очей. Вона втупилася поперед себе в стіну і проказала холодно:

— Хто мене викликав?

— Ви Катерина Андріанівна? — підступив до неї.

— Я. А ви хто? — Вона повернула до мене голову, і я зустрівся з її застиглими волошковими очима.

Дивився в них, некліпаючі, байдужі, і мені по спині поповзли мурашки, й серце стислося від жалю. Баглай незряча. Відколи? Адже Страпатий мені нічого…

— Хто ви? Що ви хотіли? — стривожено запитала.

— Я… — опанував себе і стишено мовив: — Я з міліції. Хотів би з вами поговорити.

— Невже Юра… — її губи засіпались, і вона простягла руку — намацала мене і міцно стисла вище ліктя. — Ви Юру?..

Я не відав, кого мала на увазі Баглай. На нас почали зглядатись. Місце для розмови мене не влаштовувало.

— Катерино Андріанівно, ви можете на кілька хвилин залишити роботу? Нам десь треба…

— Можу, можу, — квапливо погодилась і випустила мою руку. — Ходімо.

Вона впевнено пішла коридором до виходу. Пацієнти віталися з нею, завбачливо даючи дорогу. Її знало багато людей. Мені кортіло їй допомогти: взяти за руку й повести за собою, але боявся образити — надто незалежно трималася Баглай. Збоку й не помітно, що невидюща. Лише на ґанку уповільнила ходу, коли спускалася східцями. Направилась до лавки під плакучою вербою. Ми сіли. Баглай упівоберта до мене, і я ніяк не міг уникнути її синіх безживних очей.

— Кажіть, товаришу, — нетерпляче попросила. — Кажіть.

— Спочатку, Катерино Андріанівно, ви мені… про свого чоловіка, Данила Євсагановича, — нерішуче запропонував їй.

Вперше у своїй роботі зіткнувсь із сліпим свідком, мене бентежило чуже горе — людина поринула у вічну темінь.

— О, щоб його путь загибла, виродка, — простогнала-мовила з відчаєм. — Забрав, забрав у мене найдорожче…

Чи не через Данька вона втратила зір? І про якого Юру говорила?

— Коли ж ви бачилися з чоловіком?

— Я не бачила його. Я тоді лежала у лікарні із запаленням легенів, коли він приїхав.

— У якому році?

— В сорок п'ятому, восени. Він прийшов уранці до нас додому, розповідала мама, в солдатському одязі, при орденах, довго розмовляв з моєю матір'ю, виклав подарунки, поснідав, а потім узяв Юрчика… — її неживі очі наповнилися слізьми, й жінка закусила губу, щоб не заплакати, помовчала хвилину. — Узяв Юрчика й сказав мамі, мовляв, з ним навідається до мене у лікарню. І як пішов…

Баглай не стримала сліз: вони поволі викотилися з очей і побігли по щоках.

— А далі, Катерино Андріанівно? Хто це Юра?

— Юра — мій син, — схлипнула вона. — Пішов з ним і не вернувся додому. І до мене вони не приходили. Кудись забрав той ірод мою дитину. Як дізналася, почала сліпнути.

Батько викрав сина! Мене приголомшила її розповідь.

— Скільки ж було років Юркові?

— Чотири годочки, миле, тихе дитя. Насилу виходила за окупації. Боже, як намучилась… — Баглай дістала хустинку й витерла сльози. — Ви знайшли Юрка? Де він? Куди я тільки не писала!

Нелегко його знайти, подумалось мені, бо, напевне, Данило жив під чужим прізвищем і на нього записав сина. Для чого йому чотирилітня дитина? Це ж скільки з нею мороки?! Невже взяли гору батьківські почуття? Не вірилось. Скоріше — почуття помсти за прокляття, відмову на суді. Жахлива помста.

— Ні, Катерино Андріанівно, я… — І ледве не промовився, що не шукав її сина, та вчасно схаменувся.

— Чого ж ви?..

Я не відповів. Натомість запитав:

— У місті залишилися родичі вашого чоловіка?

— Нікого. Його мати померла в сорок другому.

— Де її поховали?

— На кладовищі по вулиці Революційній. Там капличка. Там уже давно не ховають. — Жінка подалася до мене і з благанням у голосі запитала: — Ви… ви шукаєте Данила? Знайдіть хоч його. Він знає, куди подів Юрчика, знає.

— Може, і знайдемо. — Я не міг їй точно пообіцяти. — А яке ім'я і по батькові матері Данила?

— Секлета Титівна. Вона була добра, лагідна і якась… перелякана, — тепло відізвалася про свекруху жінка.

На ґанку з'явилася медсестра, угледіла нас.

— Катерино Андріанівно! — гукнула. — Вас чекають!

— Іду! — Масажистка звелась. — Якщо знайдете, скажіть мені. Дуже прошу вас.

Я не дивився в її волошкові очі. Залишився на лавці. Вже нікуди поспішати. Вона повідомила мені два важливих факти: підтвердила показання Страпатого про приїзд Баглая у солдатській формі і зовсім новий, разючий — забрав із собою рідного сина, малолітню дитину. Що Баглай живий, я не сумнівався. А Юрко… Чи він з ним в одному місті, чи деінде? Ким виріс?

А чому б мені не податися на цвинтар і не спробувати розшукати могилу його матері? А раптом вона впорядкована? Тоді… відкривалася заманлива перспектива натрапити на слід Данила.

34.

— Площа Гагаріна! — оголосила вагоновожата.

Багато пасажирів почало виходити з трамвая. Увесь потік людей прямував до універмагу. Я пішов тротуаром повз нього. Через кілька хвилин ступив у густий затінок могутніх лип. Між ними пролягала алея — тяглася вздовж паркану цвинтаря.

Он і білі стіни каплички. Перед нею, на замшілих надгробках, сиділи жінки похилого віку, закутані в чорні хустки, одягнуті в старенькі жакети, кофти й спідниці, стоптане взуття, їхні обличчя худі й виснажені. На них мов лежала сумна печать недуг і занехаяності, самотності вікування. Жінки з цікавістю дивилися на мене бляклими очима, аж зробилося незручно, і я поспішив поминути їх. Зазирнув у відчинену капличку — в темній її глибині примарно мерехтіли свічки й горбились ледь видимі поодинокі постаті.

Цвинтар скидався на густий гай. Поміж кущів і стовбурів дерев проглядали дерев'яні й залізні хрести, зчорнілі, іржаві, а подекуди витикались пам'ятники із сивого граніту та чорного мармуру, металеві шпички огорож. Тиша і запустіння, тільки шеберхав у верховітті вітерець і долинав перестук трамваїв.

Де і як у тій гущавині знайти могилу матері Баглая? Я заглибився у зарості, блукав серед осунутих, занедбаних поховань. Траплялися серед них, судячи з написів на табличках, довоєнні й під час окупації. Одначе не попадалася Баглай. Подумав, що так можу шукати і день, і два, бо не знав, звідкіля починались поховання.

Вибрався на центральну алею цвинтаря. Прикро, що Зазнав невдачі. Хто ж міг допомогти? Попрямував до виходу. Жінки продовжували сидіти на замшілих надгробках. Знову втупились у мене прохальними поглядами, аж кортіло дати кожній по гривенику. У деяких на колінах розв'язані білі вузлики, звідкіля вони брали хліб, яйця й ковбасу, їли, плямкаючи запалими губами. А чому б не спробувати?.. Я спинився перед ними.

— Часом ви не підкажете, де могила Баглай Секлети Титівни? — звернувся до жінок.

Попервах вони перезирнулись, а дехто знизав плечима.

— А ви ким їй приходитесь? — озвалася крайня, з сивими рідкими вусиками й чорною родимкою на бороді, з якої теж стирчали білі волосини.

— Товариш її онука, — сказав неправду, щоб не викликати цікавості.

— Онука товариш… — Стара обмацкувала мене чіпкими блідими очима й недовірливо прошамкала: — Сина Данька? Отого пуцьвірінка, якого він?..

— Еге, його.

— Господи… — Звелась і перехрестилася. — Таки діждалася, що хтось з'явиться, подасть звістку.

— Ось і маєш, Марфо, розраду, — заздрісно сказала бабця, що сиділа поруч.

Марфа нахилилася й взяла з-за надгробка костур, пішла вперед. Я стояв, не вірячи у зустріч із знайомою Баглая Данила, а можливо, й родичкою. Марфа оглянулась, мов запрошувала йти за нею. І я наздогнав її. Повернула праворуч, на вузьку стежку, що в'юнилася попід парканом кладовища і рядом могил.

Через кільканадцять метрів спинилася перед поруділою, давно не фарбованою металевою огорожею, за якою похилений залізний хрест на розсунутій могилі, порослій бур'яном. На табличці ніякого напису — він злущився, і я б ніколи не розшукав це поховання, коли б не баба Марфа. Вона часто й дрібно хрестилася, шепотіла, закочуючи очі під лоба.

— Ох, стара я і немічна, — жалібно мовила Марфа, налігши грудьми на костур. — Колись доглядала: бур'ян полола, підсипала, підмальовувала, а тепер аби себе обійти. То як тебе звати?

— Федір, — назвався ім'ям батька.

— Не застав би ти мене тут. Я щодня на новому цвинтарі чаплю. А сьогодні день святого… — Баба затнулася, потерла чоло брудною долонею… — їй-бо, забула, як його… Але правиться у капличці й трохи прихожан прителіпалося. Дещиця й нам перепала. Ну, Федю, ходім до мене, розкажеш старій про Данька. Гай-гай, відколи не бачились із ним. Думала, вже й богові душу… А живий.

Вона подибала, спираючись на костур, далі по стежці. Я йшов позаду й міркував, що таки пощастило і ця Марфа доповнить наші відомості про Баглая фактами, які прискорять розшук і Тягуна, і Квача.

— Ти в кумпанії Данила? — запитала-прогугнявила баба.

Я промовчав, ніби не дочув. Вона звернула на другу стежку, що тяглась у глиб кладовища. Обабіч густі зарості шипшини, бузини й глоду, а навколо ні душі, тільки мовчазні, похмурі старі хрести й надгробки, запалі, плесковаті могили. Несподівано спало на думку: а чи не навмисне заманювала мене у гущавину Марфа, де сиділи друзяки Баглая? Засідка ідеальна! І ніхто не знав, куди й до кого я пішов. Крадькома озирнувся доокруж — нічого підозрілого. І все ж насторожено ступав за старою. Вона не озиралась — сунула попереду. Он виткнувся зелений горб склепу з чорною мармуровою плитою. На ній місцями стертий часом напис: «КУП… ДРУГОЇ ГІЛЬД… ОВЧАР МАР… ВИЧ». Марфа зупинилась.

— Ось у ньому ховався Євсаган зі своїми… Сюди носила їм харчі, — прошамотіла й бридко засміялась. — А ті, мов собаки, нюшкували і не знайшли їх. — Вона наблизилась до мене й дихнула горілчаним перегаром, втаємничено зашепотіла — Давай сьогодні вночі прийдемо сюди, підпишімо склеп. У мене є лом. Там… там золото, поділимось. Га, Федю?

— Золото?! — витріщився я на стару. — Чиє? Купця?

— Дурний ти, господи прости. Від купця й кісток не осталось. Євсаган закопав, Євсаган. О! — Марфа багатозначно підняла скоцюрбленого пальця.

Євсаган, тобто батько Данила. Я недовірливо подивився на бабу, потім на склеп.

— Не віриш? А він у Кальчевського, царство йому небесне, був оцим, скарбником. — Марфа ткнула костуром у плиту й зачовгала по стежці.

Кальчевський… Багато знала стара, коли згадала його. Може, Євсаган і тримав у склепі награбоване, та навряд щоб воно лежало там досі. Коштовності, мабуть, прибрав до рук його син — Данило. А взагалі, варто перевірити. Може, щось залишили бандити у своєму схроні? Хай не золото, а якісь предмети, проте вони стануть речовими доказами. Я загадав собі вернутися сюди із Моренцовим і його працівниками. А Страпатий мені про склеп — ні слова. Чому?

Стежка вивела нас на другий бік кладовища. Крізь пролом у паркані вийшли на тиху вулицю, забудовану звичайними приватними будинками. Ага, на номерному знаку назва — Олександра Блока. Марфа мовчала, аж поки не порівнялися з продуктовим кіоском.

— Візьми, Федю, пляшку «Кагору», — благально мовила. — Закроплюся ним, наче причастям. І кексів з ізюмом.

Повновида продавщиця з цікавістю позирала на мене. Марфа квапливо, мов хтось збирався видерти у неї, сховала пляшку за пазуху. Жвавіше задибала, часто облизуючи губи. Напевне, у передчутті випивки. Несподівано югнула у хвіртку до хатини, валькованої, критої толем, з віконцем у причілку. На вузьких дверях висів чорний великий замок. Марфа відімкнула його і всунулась досередини.

Хата — одна невелика кімната з провислою стелею. У кімнаті — плита на дві конфорки, на якій стояли закіптюжені чайник і дві каструлі; давній стіл і лавка, дерев'яне ліжко, застелене засмальцьованою ватяною ковдрою, на стіні вішалка з одягом, в кутку тумбочка. Ні відра з водою, ні образа, зате тримався неприємний запах гнилі й сирості, бензинового чаду, хоч я ніде не бачив сулії з гасом.

Баба виклала на стіл вино й кекси, звинулась без костура до тумбочки й видобула звідтіля дві склянки, тремтячими пальцями відкоркувала пляшку й намірилась налити, Я накрив склянки долонями й відсунув од неї подалі. Марфа втупилась у мене бляклими очима. Я не хотів, щоб вона сп'яніла. Наша розмова потребувала тверезої голови.

— Ти чого? — недружелюбно запитала. — Ви грамотні?

— Псалтир добре читаю. Що, Данько написав листа? — ожили її очі.

Замість очікуваного листа я подав їй своє посвідчення. Вона боязко взяла його, розгорнула й довго вивчала, ворушачи побабченими губами… Потім пронизливо, недоброзичливо подивилась на мене й гірко мовила:

— З міліції… А я думала — Данько прислав. Як же ти мене знайшов?

— Коли ви бачилися з Данилом?

— Ого, коли те було… Восени сорок п'ятого, як повернувся з війни. Забіг до мене з сином, дав грошей на хрест і огорожу, посидів трохи, і відтоді мов лизя злизала. — Баба ласо, нетерпляче позирала на пляшку, і, щоб швидше допастися до вина, їй розв'язався язик. — Ще приходила його Катерина, поки зовсім не осліпла, питала за сина. А хіба я знаю, куди повіявся Данько? Хоч і колись прислав гроші по пошті, мабуть, на молебень по Секлеті. Я й замовляла. Хай земля їй…

— Може, у вас залишилися ті папірці з пошти?

— А є, зберегла. — Марфа зсунулась із лавки й почалапала до ліжка, закотила ковдру, підняла матрац (я побачив під ліжком примус) і взяла під ним товсту, пошарпану книгу. — Ось тут вони.

Псалтир видання 1871 року, святійший Синод, Санкт-Петербург, старослов'янські друковані літери. Я здивувався, що Марфа читала його. Перегорнув частину й надибав поминальник, за другим разом — пожовклий талон поштового переказу на 500 карбованців: «м. Вінниця, вул. Блока, 21, Ладанюк Марфі Власівні». Я уважно обдивився його. На штемпелі назва міста, 29 березня 1948 року, п'яте відділення зв'язку. Перегорнув далі — знову талон з мого міста і п'яте відділення, 1952 року, на 500 карбованців… Всього у псалтирі було три талони. Останній — за 1955 рік. Отже, після звільнення Баглай поселився у місті біля моря. Факт вагомий.

— Марфо Властно, а кого ви знали із товаришів Данила?

— Всіх знала, — і почала загинати пальці. — Сидора, Феофана… А тих уже й забула.

— Як ви познайомилися з ними?

— А ніяк, — облизала губи, не спускаючи очей із1 вина. — Колись працювала у шинку Євсагана, батька Данька, мила посуд, прибирала.

— То ви і Кальчевського бачили?

— Бачила: ось так, як тебе. Страшний чоловік. Коли посміхався, наче різав живцем. Данько змалку перейняв у нього посмішку. Боялися його, песиголовця, навіть найближчі друзяки.

— Після війни, крім Данила, до вас ніхто не приходив, не здибали когось із них?

— Ні. Правда, об'явився Сидір без ноги, лагодив шкарбуни на базарі, а потім кудись зник. — Вона благально подивилася на мене.

Дивина: жила із Страпатим в одному місті, а від війни ні разу не здибалась. Звісно, коло її інтересів надто вузьке — цвинтар, церква і найближчий магазин. Ох і цікавого свідка я розшукав! Баглай, напевне, давно вважав бабу померлою, якщо перестав надсилати гроші. А вона, мабуть, колись перепродувала крадене й награбоване.

— Скільки вам років?

— Вісімдесят шість, — прошамотіла. — Натупалась на цьому світі, засиділась, а бог не кличе.

Я показав їй фотографію Личакова. Ладанюк начепила окуляри з товстими скельцями, глянула.

— Ох, який нещасний… — пошепки мовила й перехрестилася. — Не здибалася з ним, ні.

Мене вже ніщо не затримувало у баби Марфи. Стежкою через кладовище, поминувши таємничий склеп купця, вийшов до трамвайної колії, а потім до зупинки біля універмагу. Моє відрядження до Вінниці скінчилось, і не без успіху. Я тепер достеменно знав, з ким ми зіткнулися, — з нащадками банди Кальчевського «Білий хрест».

35.

Я зійшов з трамвая на Ленінській, навпроти відділу міліції. Сподівався застати Моренцова й попередити про свій від'їзд. Звичайно, Володимир не зрадіє, що так скоро. Проте зрозуміє. Я піднявся на другий поверх. У кабінеті начальника відділення карного розшуку чувся голос Моренцова. Він розмовляв по телефону. Володимир кивнув мені, посміхнувшись.

— Ні, засідку влаштуємо у підвалі, де він сховав сумку з грішми. Опівночі обов'язково з'явиться. — Моренцов поклав трубку. — Ну, як твої справи, Арсене?

— Завдання виконав. Думаю сьогодні додому.

— Швидко впорався. — Володимир простяг руку по аркуші паперу і болісно скривився.

— Що з тобою?

— Вранці затримали двох. Один і почастував кастетом. Цілився в голову, а попав у плече. — Взяв аркуш, глянув у нього. — У мене недавно був швець із «Каблучка», Страпатий. Згадав, що Квач працював у таборі золотарем і завжди від нього тхнуло нужником. А батько Баглая Данила був скарбником у Кальчевського. Колись вони переховувалися на цвинтарі, у склепі купця Овчара.

Порадував мене згадкою Страпатий. Адже колгоспний сторож із села Щасливого Халазій колись золотарював і водив знайомство з фотографом Личаковим. Звідси Халазій — Квач. Вірогідно на сто відсотків. І Баглай познайомився з ним у таборі. Мене охопило хвилювання. Треба негайно попередити слідчого Махова або майора Скорича. Я попросив Моренцова замовити моє місто. З нетерпінням чекав виклику.

— Варто, Арсене, побувати у тому склепі, — порадив Моренцов. — Можливо, щось залишилося. Речові докази — безголосі свідки.

— Так, — погодився. — Я вже бачив склеп. Сьогодні підемо.

— Бачив? — здивовано звів брови. — А Страпатий…

— Не він показав. — І я коротко розповів Володимиру про бабу Марфу.

— Колоритна особа. Просто тобі типаж із творів Едгара По, — зауважив Моренцов.

Нарешті довгі дзвінки. Я схопив трубку. Телефоністка сказала, що перший номер (Скорича) не відповідав. Дала другий — Махова.

— Слухаю, — близько, наче сидів поруч, обізвався слідчий прокуратури.

— Це Загайгора. Привіт, Глібе.

— О, Арсен! Здоров! Ти скоро додому?

— Сьогодні виїду. Підтвердилось: Личаков і Баглай перебували в одному таборі. Халазій Семен Якович — сторож із Щасливого — Квач — теж із того табору. Треба за ним…

— Вже не треба, — перебив мене Махов.

— Чому не треба? — я здивовано подивився на чорну трубку.

— Дещо сталося. Не телефонна розмова, — сухо нагадав мені Гліб.

36.

Коли ступив на перон, вокзальний годинник показував 15.15. Позаду тривожна ніч і половина дня, сповнені невідомості. Я заспішив до зупинки тролейбуса. З голови не виходили слова слідчого. Губився у здогадах. Невже Халазія спіткала доля Личакова? Як дізналися Тягун чи Баглай, що я вийшов на нього? Дивина. Коли ще із Корчем-Роптановим щось станеться, залишимось з одним Богом-Шалапухою, який ні в чому не зізнавався.

У мене було таке відчуття, наче тримав у руках в'юна, а він поволі вислизав… І багато зібрали відомостей, і знайшли свідків, а тупцювали на місці. Хтось нас обігравав, розгадуючи наші дії, вчасно нищив сліди і прибирав свідків. Невже Баглай і Тягун? Вони мали досвід. Як же до них добратися?

Провів рукою по обличчі, відганяючи невеселі думки. Завважив, немов стороння людина, що насамперед слід поголитись, а вже потім з'являтися на очі начальству. Згаяні десять-п'ятнадцять хвилин зараз не робили погоди. І перукарня по дорозі. Одначе там Єва. Не хотілося бачитися з нею. Вона дивилась на мене як на ошуканця. Авжеж, я не виправдовував її сподівань після того вечора: справжнього почуття не було.

Мені стало ніяково — зовсім забув про Ніну. А вона, мабуть, уже працювала і переїхала в гуртожиток. Чи дзвонила Махову? Я дав їй про всяк випадок телефон Гліба. Може, сьогодні навідаюсь до неї.

Чомусь спомин про Ніну надав мені рішучості: вийшов з тролейбуса й без вагання направився до перукарні. Звіддаля помітив Єву: як завжди, в білому халаті, золотаве довге волосся вільно спадало на плечі. Стригла якогось патлатого хлопця. Він щось говорив їй, а дівчина хмурилась. Відвідувачів небагато. Майстри зиркнули на мене, і один посміхнувся. Єва побачила мене у дзеркалі, і її каштанові очі розширились од подиву, втупились у мене. Дівчина на якусь хвилю завмерла з піднятими ножицями… Я аж засоромився, хай йому грець!

Єва оглянулась.

— Здрастуй, Арсене, — зраділо привіталась, і її очі спинилися на моєму дорожньому портфелі. — Ти з відрядження?

— Еге, оце з поїзда, — опустився на стілець за журнальний столик, потягся до газет.

— Куди їздив?

Назвав найвіддаленіший район області. Євин клієнт нетерпляче заворушився.

— Я скоро. Сядеш до мене, — сказала вона, беручись до роботи.

Хлопець непривітно блимнув на мене. Я не образився, бо він зрозумів, що майстер спішитиме позбутися його. Євині оголені засмаглі, гарні руки чаклували навколо голови кучматого. А вона таки була на пляжі — і обличчя засмагле, і груди у викоті халата не білі, й ноги. З ким же ходила? Ет, яке мені до того діло?! Я взяв газету.

Не встиг переглянути навіть першу сторінку, як Єва покликала своїм чарівним голосом:

— Прошу, Арсене.

Проходячи повз мене, хлопець заздрісно і тихо мовив:

— Ох, повезло тобі, старий, — і прицмокнув язиком.

— Що він тобі сказав? — поцікавилася кокетливо Єва.

— Остерігатися тебе.

— Чого? — насторожено запитала, пронизливо дивлячись мені в очі.

— Бо ти поганий майстер.

— Ох, як ти мене налякав, — недбало махнула рукою, враз повеселіла. — А він призначав мені побачення.

Про побачення вона сказала навмисне, з докором і натяком, мовляв, я неуважний до неї, до її почуттів. Що я міг відповісти? Прикинувся нездогадливим. Зручніше вмостився у м'якому кріслі, поклав голову на підставку, розслабився. Лише тоді відчув утому, й очі мимоволі заплющились. У тілі й досі відлунював перестук коліс і погойдування, яких набрався за чотирнадцять годин їзди. Отако й заснути, й позбутися клопотів…

— Боже, Арсене, який» ти стомлений, — мов здалеку долинув оксамитний, огортаючий теплом і затишком голос Єви. — Аж синці… І ти зараз підеш на роботу?

— Угу.

— Краще б відпочив, — турботливо радила. — Робота не втече.

Робота не втече, подумки погодився, зате вже щось трапилось із Халазієм. І невідомо, що чекало нас попереду, які несподіванки. А поки я насолоджувався хвилинами спокою. Єва ніжно торкалася пальцями мого обличчя, гостра бритва безболісно тяла щетину на щоках. Приємно пахло парфумами.

Несподівано я вловив ледь чутний дух бензину, який не знати відкіля сюди потрапив. Ніби він іде від перукарки. А може, мені здалося, бо він раптово щез. Я відкрив очі — Єва зосереджено, з похмурим виразом на обличчі вставляла пульверизатор у флакон одеколону «Красная Москва». Чого це у неї зіпсувався настрій?

Далебі, тішитися їй нічим, раз не було справжньої взаємності. Я добре пам'ятав нашу розмову, коли випадково зустрілися біля універмагу. Тоді дівчина майже освідчилась мені. А я повівся як телепень: забракло мужності признатися, що вона мені лише подобалась і те відвідання її квартири, коли я був приголомшений зливою витончених пестощів, ще не любов. Єва повернулася від трюмо, і лице її полагіднішало.

— Трохи відпочив? — освіжила мене одеколоном. — Тепер мов нова копійка. Гляди, щоб не вкрали сороки.

— Не вкрадуть. — Я справді почувався бадьоріше.

— Сьогодні перший концерт Мусліма Магомаєва. У мене є квитки, — сказала Єва, благально дивлячись на мене.

Я поспішно нахилився за портфелем.

— Мені треба писати звіт, — вибачливо буркнув.

Дівчина, не криючись, важко зітхнула, докірливо похитала головою. Я з неприємним відчуттям провини залишив перукарню, даючи собі слово більше сюди не заходити.

37.

Ось і прокуратура, триповерхове приміщення, облицьоване білою плиткою, із широкими вікнами і довгим бетонним козирком над під'їздом. Я штовхнув високі дубові двері у скляних квадратних віконцях. Зиркнув на годинник — 16.00. Сорок п'ять хвилин як у місті. З них 20 витратив на гоління. Зате почувався ніби вранці після фіззарядки.

У коридорі перед кабінетом слідчого нікого. Є він чи ні? Постукав.

— Заходьте, — долинув приглушений дерматином голос Махова. — Арсен! Нарешті! — Гліб встав з-за столу й пішов мені назустріч, міцно потис руку, покрутив носом, принюхуючись. — І поголився. А пообідав?

— У вагоні-ресторані.

— Передбачливий, — щиро радів моїй появі слідчий, — бо можна і не повечеряти.

Ми сиділи й кілька хвилин дивились один на одного: я запитливо, очікувально, а Махов задумливо й сумно.

— Щез Халазій, — скорботно сказав Гліб.

— Коли? — Звістка мене вразила й боляче шпигнула у серце.

— Позавчора. Я поїхав у Щасливе розпитати про нього, а потрапив на згарище. Кодола розповіла, що після твого від'їзду до неї причалапав Халазій, цікавився вашою розмовою. Тітка не крилася. Потім дядько Семен кудись подався з села і вернувся підвечір. Заступив на сторожування. А вночі спалахнула його хата. Збіглися люди, пробували гасити. Та де там… Горіла, мов порох. Хтось скочив за Халазієм. Не знайшли на свинарнику. І вранці не з'явився. Вважають, що згорів, упившись. Але експерти встановили: хату підпалено гасом або бензином, кістки — телячі. Звичайно, ні кінцівок, ні черепа у попелі не було, — виклав Махов останню гірку подію.

Якого свідка проґавили! І коли тепер його розшукають?! Видать, Халазій ходив у місто когось попередити, радитись, що робити. До Баглая або Тягуча. Ймовірно. Знову випередили нас. А часом не вколошкали його? Ще й імітували нещасний випадок.

— Може, його?.. — виказав я свій сумнів.

— Може. Тут або — або: втік чи убили і десь сховали труп. Да, сьогодні надійшла відповідь на запит, — згадав слідчий. — Халазій перебував у одному таборі із Баглаєм. Син куркуля, засуджений за участь у вбивстві голови комнезаму. Отже, Арсене, напевне Тягун і Баглай у місті. Одначе двом не під силу здійснити і крадіжку з підкопом, і вбивство Личакова, і вистежити тебе, і ось підпал.

— Плюс Шалапуха, Зубовський і Роптанов, — перелічив я.

— Очевидно, і вони, — погодився Гліб. — А Халазія все одно треба шукати.

Я розповів про банду Кальчевського «Білий хрест» і злочини їх нащадків, про зустріч Страпатого з Баглаєм, його поранення після того. Потім — про Катерину Андріанівну. Махова вразила її доля: втратила сина і осліпла від горя.

— Той Юрко, можливо, теж причетний до злочинів. Це йому зараз двадцять сім, — сказав я. — Баглай недарма викрав його.

— Може бути. Але яка жорстокість! — Слідчий вдарив кулаком по коліні.

— Ще розшукав могилу матері Баглая і їхню колишню наймичку — Ладанюк Марфу. Баглай тричі надсилав їй грошові перекази. Всі вони з нашого міста і з п'ятого відділення зв'язку.

— Цікаво. П'яте недалеко від колгоспного ринку.

— Знову ринок… І найголовніше: Страпатий, Катерина Андріанівна і Ладанюк засвідчили про появу Баглая восени 1945 року в солдатській формі, з нагородами. Отже, під чужим прізвищем.

— А яке звання? — запитав Гліб. — Які нагороди?

— На жаль, не пам'ятають, — розвів я руками.

— В такому випадку знайти Баглая нелегко, — підбив підсумок слідчий і невесело додав: — Ех, коли б ми постежили за Халазієм, уже б мали певний слід.

— Еге, коли б знали, що він Квач, — докинув я іронічно.

— І Шалапуха вперто мовчить. Відчуваю — щось приховує, щось йому відомо… І в Корча-Роптанова, злого ревнивця, нема алібі. Все хистке, примарне, не вчепишся, — роздратовано мовив Махов. — Зараз найвірніший шлях — продовжувати ретельно перевіряти 38 чоловік, з якими ти зустрічався. Саме серед них злочинець. Інакше б тебе не вистежили. Думай, Арсене, думай.

— Думаю, аж голова пухне, та нікого не підозрюй., крім Зубовського-втікача, Шалапухи і Корча, — стенув плечима. — Ну, звісно, Тягуна, Баглая і Халазія.

Махов звівся, пройшовся по кабінету, сів на підвіконня.

— Сьогодні о 19.00 нарада. Будемо звітувати перед начальством, радитись. Готуйся, — сказав Гліб і спо-хопився: — Ледве не забув. Учора дзвонила твоя землячка. — Він погортав настільний календар, вирвав аркушик і з усміхом подав мені. — Перший номер робочий, другий — гуртожитку. І адреса гуртожитку.

— Дякую, — я глянув у листочок. — А де вулиця Фрунзе?

— За кондитерською фабрикою. Їхати третім маршрутом автобуса. — Слідчий повагався мить і продовжив: — Слухай, Арсене, ти не вештайся вечорами містом, поки не затримаємо крадіїв. Досить з нас Молостова і Личакова. Не спокушай долі. Хочеш, щоб удруге кинули на голову піддон з цеглою?

— Вовків боятись — у ліс не ходити, — байдуже махнув я рукою, упевнений, що вислідили мене через власну неуважність.

— Гляди, я тебе попередив, — похмуро застеріг Махов.

Звичайно, він мав рацію. Треба поводитись обачніше й пам'ятати про загрозу нападу. Чи це вперше? Така наша робота. Мені хотілося подзвонити Ніні, але при Глібові не наважувався.

— Ось тобі прізвища людей. Я собі переписав. Помізкуй над кожним, згадай, хто і як поводився… — Задзвонив телефон, і слідчий узяв трубку. — Слухаю. Ні, Дмитре Юхимовичу, аналізуємо.

Я зрозумів, майор Скорич, і тихо мовив Глібу:

— Скажи, я приїхав.

— У мене Загайгора. — Махов підморгнув мені. — А що трапилось?.. Присилайте. Ми почекаємо, — поклав трубку і стурбовано глянув на мене — У майора людина з Будинку колгоспника. Зробила дуже важливе повідомлення. Скорич вважає, воно безпосередньо стосується цієї справи.

— Ще якась несподіванка, — зауважив я, міркуючи, хто з працівників колгоспного готелю завітав до міліції.

Завідуючий Дзюняк? Чергова другого поверху Налига? Адміністраторка?.. Власне, суть не в особі відвідувача, а в його заяві. Я переглянув свій список, повернутий Глібом, і чомусь не вдавалося зосередитись на комусь окремо. Слідчому, напевне, теж не працювалося, хоч і намагався заглибитись у папери, та раз по раз запитливо зиркав на мене.

Ми з нетерпінням чекали й поводились, наче змовники, переслідувані однією невідчепною думкою: а що буде далі? Домислів стосовно майбутньої новини не бракувало, але не виказували їх уголос. Сподівалися, нарешті виткнеться кінчик ниточки з тугого клубка подій і невдовзі ми його розплутаємо…

Я звівся й підійшов до вікна. Дивився на вулицю: деревця з кулястими кронами, мов зелені глобуси, вишикувалися вряд попід прокуратурою, тротуарами снували перехожі, у будинку навпроти молода жінка у барвистій сукні, стоячи на підвіконні, мила вікно. Сонячне проміння наскрізь пронизувало її тонке плаття, й під ним окреслювалася зваблива струнка фігура. Чоловіки оглядались. Бабуся під парасолькою спинилася біля жінки, щось сказала, і та безтурботно засміялась, кокетливо провела руками по своєму тілі…

Рипнули двері — до кабінету входив невисокий чорноволосий молодик. Я його відразу впізнав: Івардава Гурам Варламович, постоялець колгоспного готелю двадцять третьої кімнати, у якій мешкав разом із Белішвілі Арчілом. Його чорні великі очі під густими, широкими, смоляними бровами стривожено перебігали із слідчого на мене… Ми з Маховим принишкли, очікуючи на перше слово відвідувача.

— Вайме, генацвале! — вигукнув, заломив руки і стомлено опустився на стілець. — Вайме!.. — скорботно похитав головою. — Що подумають наші родичі?

— Заспокойся, кацо. — Гліб поклав йому на плече руку. — Що тебе привело сюди?

— Ох, батоно… — Грузин стис кулаки. — Івардава я, Гурам Варламович… Продаємо мандарини…

— Знаємо, не забули. То що трапилось? — насторожено запитав я, дивуючись, чому Гурам не прийшов із Белішвілі.

— Сьогодні вранці… — Івардава роззявив рота, мов йому забракло повітря, і загнувся.

— Щось у Будинку колгоспника? — майнув у мене здогад, і тоскно замлоїло в грудях у передчутті лихої звістки.

— То що сталося, Гураме? — нетерпляче запитав Махов.

— Пішов Арчіл вранці в ощадкасу… зняти з книжки гроші. Пішов і досі не вернувся. А квиток на літак у мене, на 12.05, — і поклав його на стіл. — Ось, до Києва з пересадкою на Тбілісі.

Ми перезирнулись із слідчим. Невже справді зник торговець мандаринами? Ще цього нам не вистачало.

— Яка сума при ньому? В якій ощадкасі тримали гроші? — уточнював Гліб.

— Тридцять дві тисячі. У касі біля кінотеатру «Мир».

— Кому говорили про гроші?

— Я — нікому. Може, Арчіл… — знічено відповів Гурам.

Може… Як воно зараз багато важило! Я добре пам'ятав Арчіла Белішвілі, веселого й гостинного грузина, що розповів про шофера Молостова. Так, вони жили в одній кімнаті з Івардавою. Ми поцікавились у Гурама їхніми знайомими, з ким найчастіше зустрічалися. Івардава охоче відповідав. Він був дуже стурбований і збентежений відсутністю товариша, якого мав провести й посадити на літак.

— А хто сьогодні чергує на вашому поверсі? — запитав я.

— Маміда Настя. Арчіл мій двоюрідний брат. Що я скажу родичам?! — у відчаї обхопив голову руками.

Людина, тримаючи при собі 32 тисячі карбованців, не ризикне гуляти по місту. До того ж Белішвілі поспішав на літак.

— Де ви чекали Арчіла?

— У готелі, в кімнаті.

— Чому не поїхали з ним в ощадкасу?

— Я… я… — Івардава зам'явся й провинно продовжив: — Ми вчора трохи випили, мене боліла голова… Арчіл пожалів… — знетямлено кусав кулаки. — Я вже був у касі. Гроші він зняв…

Ми обдзвонили всі лікарні й райвідділи міліції. Белішвілі Арчіла Сааковича ніде не було. Нас охопив неспокій.

І після наради, аж до від'їзду в гуртожиток, не надійшло ніяких повідомлень про нього. Єдина надія, що загуляв у знайомої, якої не знав Івардава. У тій веремії я забув подзвонити Ніні Дубовенко. Коли спохопився, було пізно.

38.

Я спав сторожко. І все ж стукіт у двері виявився несподіваним. За вікном сіріло. За звичкою глянув на годинник — 4.27. Час злодійський, коли солодко спиться.

— Товаришу капітан, товаришу… — гукав мене черговий.

Я прочинив двері.

— Збирайтеся, — пошепки мовив, оберігаючи сон колег. — За вами зараз приїде слідчий Махов.

— А що сталося? Де?

Міліціонер знизав плечима. Я ковтнув з пляшки кефіру і збіг сходами у фойє, вийшов на ґанок. Мене огорнула вранішня прохолода. Одягнув піджак. Долинув шум машини. На Дачній з'явився синій «Москвич». Наче Махова. Еге, він: Гліб побачив мене і поблимав фарами. Значить, щось серйозне, коли підняли слідчого прокуратури І мене. Виходило, подія мала стосунок до нашої справи. Невже знову когось порішили Тягун і Баглай?

Гліб відчинив дверцята, і я шаснув у салон. Привітався.

— На Чехова у скверику знайшли труп, — сказав, випереджаючи моє запитання.

— Чий?

— Невідомо, — невпевнено відповів. — Зараз взнаємо.

— Боюсь, коли б… — почав я.

— І я боюсь, Арсене, — перебив мене, зізнаючись, Гліб. — Наші підозрювані або замовкають навіки, або зникають.

Отже, Махов теж подумав про Зубовського і Роптанова.

«Москвич» порівнявся з недобудованим домом, звідкіля кинули мені на голову піддон з цеглою. Вона й досі лежала купою на настилі, і в проломі дощаного козирка висіло, застрягши, залізне корито. Будова видалась мені похмурою і ворожою. Гліб зиркнув на неї, потім промовисто на мене. Я відвернувся.

— Не забувай, — буркнув.

Я згадував двічі на день, йдучи і вертаючись зі служби, — вона нагадувала мені про засідку.

Місто ще не прокинулось. Лише зустрічались поодинокі перехожі й поливальні машини. Світлофори мигали жовтим оком, і ми скоро дісталися на вулицю Чехова, що пролягала неподалік центру міста. Он і сквер. На дорозі стояли наш «уазик», біла «Волга» і «уазик» оперативної групи.

За низьким зеленим живоплотом гурт людей. Серед них прокурор Косаківський, начальник відділу підполковник Ольховий, Скорич, Кузьменко з вівчаркою, експерти, жінка в чорному робочому халаті з мітлою, якийсь чоловік з вудками і підсаком, дві молодиці з кудлатими білими песиками на ремінцях. Яскраво, на коротку мить займався фотоспалах, і в його блідому сяйві обличчя присутніх здавалися неживими.

Я заглянув за кущі. Там лежав ниць, лицем у траву, чорноволосий чоловік у сірому костюмі і коричневих туфлях. На його вивернутій лівій руці жовтів браслет з годинником. Тоненька секундна стрілка нервово сіпалась — продовжувала оббігати цифри. Скорич гукнув нас. Ми підійшли. Я не спускав очей з трупа. Хто він? Експерти заміряли, окреслювали крейдою…

— Це я викликав вас. Ось двірничка, — майор кивнув на жінку з мітлою. — Вона перша помітила й повідомила.

Махов ступив до неї.

— О котрій годині ви почали прибирати? — запитав її.

— О четвертій. Мела собі, мела, аж глядь… — І жінка злякано округлила очі.

— А машини ніякої тут не бачили? Чи перехожих?

— Ні, вранці їх зовсім нема.

— Де ви живете?

— За сквером, — показала рукою. — У тому, п'ятиповерховому.

— Може, ввечері або вночі щось чули?

— Вечорами у сквері гамірно: збирається молодь, співають, танцюють до опівночі, а деякі парочки й довше туляться на лавках, — невдоволено прикрила долонею щербатого рота.

Слідчий майстерно підвів до висновку: труп невідомого міг опинитись у сквері десь після другої години ночі, точніше — між другою і третьою. Хтось добре знав, коли тут порожніло. Так, варто взяти до уваги, що неважко винести труп із якоїсь квартири й залишити під живоплотом. Одначе Кузьменко з Букетом…

— Олексо, — звернувся до нього, — як із слідом?

— Нема, — розчаровано протяг кінолог. — Букет покрутився навпроти нього на дорозі, і все.

Мабуть, винесли з машини. Медексперт перевернув горілиць мертвого. Белішвілі… Скорич не помилився, викликавши нас. Сталося найгірше. Хто ж його убив? Обличчя у нього синьо-червоне, губи сині… На плечі, на сірій тканині піджака, маленька дірочка. Лікар відгорнув піджак — кремова сорочка закривавлена.

— Він ще був живий, — сказав медексперт. — Механічна асфіксія: затулили носа і рота, напевне, долонею і задушили. Смерть наступила приблизно… Дев'ятнадцять-двадцять годин тому. Удар характерний, як у потерпілого в сараї.

Тобто о десятій-одинадцятій годині ранку. Тоді Белішвілі отримав гроші в ощадкасі. Отже, його вистежили й затягли в пастку серед білого дня. Нахабно діяли. Однак Белішвілі, мабуть, нічого не підозрював, якщо пішов до когось із грішми. На вулиці не вбивали. Ми переглядались із Маховим і похнюплено мовчали.

Характерний удар… Своєрідна візитна картка, яку ненароком залишав Тягун. «Любив бавитися шпичкою Тягун», — згадав я слова Страпатого. Феофан не зачаївся, а продовжував свої чорні справи, зухвало, з викликом, немов на сто відсотків застрахувався від викриття. Дивно. Звідкіля така впевненість? На чому вона грунтувалася? Де ховати труп майже добу? Я сушив мізки над тими питаннями й не знаходив відповіді.

На лавці у сквері, під плакучою вербою поблизу сухого водограю, прокурор Краківський і Ольховий провели коротку нараду. Дали першочергове завдання: визначити коло знайомих Белішвілі. З випадковою людиною він би нікуди не пішов, тим паче збираючись на літак. Він зовсім не боявся і не вбачав ніякої загрози життю. Слушно. Далі — опитати водіїв таксі. Можливо, Белішвілі скористався їх послугами. Потім — працівники ощадкаси. Мені вирушати на ринок у Будинок колгоспника.

Оперативна чергова група вже поїхала, убитого забрали у морг на експертизу. Двірничка, мов нічого не сталося, мела вулицю, на якій побільшало перехожих. У сквері прогулювали улюблених песиків заспані жильці. Курсували трамваї і тролейбуси. Місто прокинулося. На годиннику — 6.05.

Бунчук куняв, схилившись на кермо. Я легенько посмикав сержанта за вухо. Він звів голову й затуманеними очима подивився на мене.

— Прочумайся, Миколо, — сказав йому, сідаючи в «уазик». — Підкинеш до готелю на базарі.

— Ага, зараз. — Він потер обличчя долонями, ніби умився. — А де майор?

— Скорич поїхав з прокурором і Ольховим.

— Ага, ага… — Сержант повільно, мляво торкався важелів, ще не позбувшись дрімотності.

Спочатку їхав на другій швидкості, поки остаточно не поборов сонливість. Тоді увімкнув третю, й колеса залопотіли по змитому асфальті, наче гуси крильми, коли схарапуджено біжать по воді.

39.

Я вийшов з «уазика» біля ґанку Будинку колгоспника. У фойє нікого, крім адміністраторки за бар'єром. Інша, не з копицею пістрявого волосся і меткими очима. Ця молода і гладенько зачесана. Обличчя у неї несвіже — далася взнаки недоспана ніч. На правій руці широка золота обручка.

— Місць нема, — байдуже, звично повідомила.

— Мені не треба. — Я показав їй посвідчення. Вона подивилась у нього й звела на мене запитливі карі очі. — Виписався Белішвілі Арчіл Саакович?

Спершу вона поставила на перегородку табличку з написом «Адміністратор Крохта Тетяна Миколаївна», а вже потім переглянула паспорти.

— Живе.

Гірка іронія: його вважали живим.

— О котрій годині ви заступили на зміну?

— З десяти вечора.

— Скажіть, йому дзвонили по телефону чи хтось приходив, цікавився ним?

— Ні.

— А жінки?

Вона стисла губи.

— Ні, — повторила.

— Залицявся до вас?

— Пробував.

У готелях і ресторанах нема відбою жінкам од чоловіків, які раптом стають парубками.

— А як його товариш?

— Загалом поводяться пристойно: не пиячать, не хуліганять і не водять до себе… Ви поговоріть із черговою поверху. Вона краще знає.

— Хто зараз чергує?

— Палига Настя Вакулівна.

— А вдень хто чергував?

— Теж вона. Захворіла її змінниця, тому змушена цілу добу працювати.

Я вже намірився йти, коли згадав:

— Белішвілі чи Івардава не отримували листів, телеграм?

Адміністраторка на мить замислилась.

— Позавчора я віддала телеграму Івардаві.

— Що у ній писалося?

— Про гроші, просили терміново привезти гроші. Коротенька телеграма.

Дивно, Івардава про неї жодного слова. Одначе ми й не цікавилися їхньою поштою. Я піднявся на другий поверх. За двотумбовим столом сиділа Настя Вакулівна, симпатична жінка, одягнута в бежевий халат і кокетливо пов'язана барвистою косинкою. На ній не позначилось добове чергування: обличчя без втоми, губи підфарбовані, карі очі бадьоро поблискували, у довгих випещених пальцях мигтіли в'язальні шпиці, висотуючи зелену нитку з шухляди. Палига, зиркнувши на мене, звела брови докупи, напевне, пригадувала, де бачила (а я відзначив — погана в неї пам'ять), а потім приязно всміхнулась. Я сів на стілець поруч зі столом.

— Ви знову до нас, — трохи здивовано проказала приємним грудним голосом.

— До вас, Насте Вакулівно. Що це ви в'яжете?

— Кашне. Я все сама в'яжу.

— Торговці мандаринами у себе?

— Тільки один. Другого десь нема, загуляв.

— І часто не ночує?

— Оце при мені вперше, — говорила, не перестаючи вправно перебирати шпицями.

Я спитав її те ж, що й адміністраторку, і отримав подібні відповіді. Лише про телеграму вона нічого не знала. Правильно, бо не бачила її і не передавала. Стривай! Адже вбивця точно знав про десятки тисяч. Від кого? А мабуть, від Белішвілі. Комусь бовкнув хвалячись. Ймовірно, зважаючи на його широку натуру. Я глянув на годинник — 6.50. Доведеться розбудити Івардаву.

Постукав до його кімнати. Ні звуку. Ще раз і дужче… Почулося кректання, чалапання по підлозі, невдоволене бурмотіння. Відчинилися двері. Івардава босий, у трусах і майці, скуйовджене волосся спадало на припухлі, ледь продерті очі. Біла пір'їна у смоляному чубові здавалася пасмом передчасної сивини.

— Чого треба? — непривітно запитав, дивлячись невидющими очима.

— Я з міліції.

Він одгорнув з лоба волосся й витрішкувато глянув на мене.

— Вах, дорогий, вибачай, не впізнав, — відійшов, впускаючи до середини.

Відразу кинувся у вічі стіл, на якому склянка і дві пляшки з-під вина, залишки закуски, два застелені ліжка й одне із зібганими ковдрою і простирадлом, купа одягу на стільці. В кімнаті стояв важкий дух перегару. Івардава, прочумавшись, почувався ніяково. Поспіхом натягав на себе штани, не потрапляючи ногою в холошу. Я підійшов до вікна й відчинив кватирку.

— Вчора трохи… На душі таке… таке… Арчіла й досі нема… — виправдовувався торговець, тупцюючи на одній нозі. — Може, є звістка про нього?

Нарешті він убрався, розстелив ковдру й сів на ліжко, провинно поглядав на мене.

— Що скажеш, генацвале? — з надією запитав.

— Коли і від кого ви отримали телеграму?

— Позавчора від дядька Лавросія. Просив привезти гроші. Дуже просив, кацо. І для чого вони йому? — знизав плечима. — Ми взагалі збиралися через тиждень летіти додому.

— А як би ви тоді брали гроші в ощадкасі?

— Пішли б і взяли.

— Удвох?

— Еге.

А Белішвілі був сам. Пожалів напарника, у якого боліла голова. А часом Івардава не навмисне?.. Я гостро подивився на нього, і торговець потупився, заворушив пальцями ніг.

— Ви давно займаєтесь цим промислом?

— Років десять: закінчили школу й почали. Де ми тільки не продавали…

— І весь час з Белішвілі?

— З Арчілом. Він мій двоюрідний брат.

— А телеграми не залишив Белішвілі?

— Вона десь… — Він звівся, оглянув стіл, потім підвіконня, навіть зазирнув під ліжко і розгублено розвів руками — Нема…

Я теж встав. Мене надто зацікавила телеграма. А в кімнаті ніде ні клаптя паперу.

— Куди ж ви її поклали? — підозріло запитав.

— Чи на столі лежала, чи на підвіконні, — невпевнено відповів. — Вже не пам'ятаю, кацо.

Я обдивився кімнату, заглянув за радіатор опалення — нема. На ньому висів шматочок зеленої вовняної нитки, і я взяв її, почав механічно, замислившись, намотувати на вказівний палець. Випадок з телеграмою насторожив мене.

— 1 коли ти востаннє бачив її?

— Ко… кого?

— Телеграму.

— Вчора… ввечері, — видушив Гурам, невідривно стежачи за тим, як обмотувала нитка мого пальця.

— Хто ж узяв? Прибиральниця? Арчіл?

— Не… не знаю.

У готелях найчастіше прибирали зранку. Це мені відомо достеменно. Отже, він дійсно бачив її вчора. Мені не хотілося вірити у підступність брата. Одначе сумнів закрався.

— До тебе ніхто не заходив увечері?

Івардава заперечно похитав головою.

Так, телеграма зникла. Факт незаперечний. Кому вона потрібна? І для чого? Мені не подобався Івардава. Він став млявим, збайдужілим і мав вигляд надто змореної людини, виснаженої непосильною роботою.

— У якому місці ви торгували?

— Біля молочного павільйону, на виході з ринку. Там гарне місце.

Я взявся за ручку дверей.

— Сходи зараз у прокуратуру до слідчого Махова. Він тебе чекає. Тільки обов'язково.

Мені не хотілося казати йому про вбивство брата, якого повинен опізнати. Я залишив Івардаву в кімнаті. Він хапливо взувався. Палига провела мене стурбованим поглядом карих очей, не перестаючи вив'язувати із вовняних зелених ниток кашне. Адміністраторка визирнула з-за бар'єра. Я ступив до неї. Мене мучило якесь невизначене питання. Сперся ліктем на перегородку й задумався… Ага, ось воно.

— Хто вам дав телеграму для Белішвілі?

— Ніхто. Вона лежала у мене на столі.

— Значить, ви не бачили листоноші?

— Ні. Вона заходила, коли я носила Дзюняку заяву на відпустку, — адміністраторка опустила очі, бо ж залишила своє, робоче місце.

— І як довго ви були у нього?

— Хвилин десять-п'ятнадцять.

— Хтось іще знав про телеграму?

— Я нікому… Відразу занесла Івардаві.

Наче все. Щоб скоротити шлях, пішов через чорний хід на подвір'я Будинку колгоспника. Глянув на злощасний сарай, де ледве не наклав життям шофер Молостов. Почалося звідтіля — з підкопу й крадіжки. Мені не давала супокою зникла телеграма. А хіба не могла Крохта комусь розповісти про неї? Адже здогадувалась, хай і приблизно, скільки грошей наторгували хлопці. Слід дізнатися все про неї.

40.

У шумі й гамі, простуючи між машинами, рундуками й базарянами, я добирався до молочного павільйону. Попереду мигнула знайома постать: чорний приношений костюм, брудно-сірий кашкет, червона пов'язка на лівій руці. Еге, контролер, чоловік чергової Насті Вакулівни. Я наздогнав його і смикнув за рукав. Палига озирнувся і сторопів од несподіванки: худорляве, хворобливе обличчя видовжилось, а блідо-голубі очі немов вицвіли.

— Добрий день, Гнате Федотовичу, — зичливо привітався і жартома запитав — Багато виловили «зайців»?

Він облизав тонкі губи й хрипко відповів затинаючись:

— Зловив… уже п-п'ятьох…

— Ви не помітили, де торгують грузини з Будинку колгоспника?

— Коло молочного… павільйону.

Я все ще тримав його за рукав, і Палига глянув на нього. Аж тоді звернув увагу на свій палець, обмотаний зеленою вовняною ниткою, про яку зовсім забув. Я змотав її і поклав до кишені.

— Покажіть мені їх місце.

Контролер, нічого не кажучи, непоспіхом рушив. Неговіркий дядько. Ах, чорт, хіба йому до балачок? Я згадав про його невиліковну хворобу. І він, мабуть, знав про свою долю. Одначе не скиглив, а щодня ходив на роботу. Завидна витримка і сила волі. Я з повагою подивився на Палигу. Стало шкода чоловіка Насті Вакулівни, якій судилося рано овдовіти. Напевне, тому і в'язала — чимось заповнювала довгі й нудні години чергування, гамуючи думки про свою біду.

Ми вже пробиралися вздовж молочного павільйону. Юрмище покупців тут щільніше, бо недалеко вихід з ринку. Палига спинився скраю рундука, кивнув на нього, зайнятого двома жінками, що продавали молоду городину.

Зі знанням справи обрали собі місце торговці мандаринами.

— А ці жінки завжди з ними по сусідству? — поцікавився я.

— Я їх вперше… — Контролер підозріло дивився на жінок.

А я сподівався, що завжди. Тоді б вони розповіли, хто найчастіше підходив до грузинів, хоч би вказали на зовнішні прикмети тих покупців.

По дорозі до зупинки тролейбуса зайшов до м'ясного павільйону. У ньому гамірно від людських голосів, а за прилавками надсадно гахкали рубачі, зблискували широкі леза сокир. Ген бригадир Котов і Заваров, який бачив Шалапуху і Зубовського з Корчем — токарем Роптановим — у день обкрадення магазину. А Бог і Корч заперечували те, що бачили. Відтоді минуло небагато часу, а скільки сталося подій! І яких?! Навіть ніхто не міг їх передбачити.

Я залишив ринок. Навскоси від його центрального входу, на другому боці вулиці, над першим поверхом будинку висіла вивіска — «Телефон. Пошта. Телеграф». То ж п'яте відділення зв'язку, звідкіля Баглай надсилав грошові перекази у Вінницю Ладанюк Марфі Власівні, у п'ятому, безперечно, й прийняли телеграму для Белішвілі. Мені закортіло зустрітися з поштаркою.

Зайшов у відділення, розшукав начальника. Він привів листоношу, молоденьку дівчину, мабуть, недавню десятикласницю з коротенькими кісками і червоними бантами в них.

— Це ви позавчора занесли телеграму для Белішвілі в Будинок колгоспника?

— Позавчора?.. — Вона звела вгору очі й закліпала повіками. — Ні, не носила.

— А хто?

— Ніхто, бо не було такого адресата.

— Як не було? — Я недовірливо зміряв дівчину поглядом.

Вона показала книгу реєстрації. Я переглянув її і, сторопілий, занімів… Телеграми на ім'я Белішвілі та Івардави не надходило. Невже… підроблена, щоб змусити раніше взяти гроші? Хто ж приніс її і поклав адміністраторові, дочекавшись, коли вона пішла до Дзюняка?

Уявив, яке враження справить на Махова моє повідомлення, і гірко зітхнув.

41.

Відвідини слідчого я відклав на пізніше, поскільки він займався з Івардавою впізнанням Белішвілі. Спершу поснідав у кафе «Чайка», а потім пішов у відділ.

Поторгав двері кабінету Скорича — зачинені — і розташувався у себе. Подзвонив до ощадкаси й дізнався, коли у них перерва на обід. От і залишився наодинці зі своїми роздумами і ваганнями. У нас накопичилось достоту матеріалу. Його нелегко охопити, глибоко проаналізувати без цілковитої відчуженості від усього.

Дістав список із 38 осіб. Їх поступово перевіряли інші товариші. Коло поволі звужувалось. Одначе не мав права чекати, поки колеги натраплять на явний слід злочинця. Я теж зобов'язаний глибоко зазирати у людську суть. Іноді за зовнішньою порядністю крилися небезпечні злочинці. Деякі вміло прикидалися добрими, щирими, навіть сприяли розслідуванню, та, як виявлялося пізніше, з метою заплутати його. Тому треба завжди бути насторожі.

Досі у нас на підозрі лише троє: Шалапуха, Зубовський і Роптанов. Махов не висунув проти них обвинувачення за браком незаперечних прямих доказів. Можливо, ми дарма повірили шоферу автолавки Валуйку, у якого знайшли комір від пальта? Можливо… Я згорнув аркуш і поклав до шухляди. Там упав мені в очі робочий номер телефону Ніни Дубовенко. А я ж після зустрічі на вокзалі більше не бачив її, навіть не поцікавився, як влаштувалась. Все через брак часу. Ще подумає — зазнаюсь чи взагалі не хочу її знати. Я набрав номер телефону. Озвалася жінка.

— Попросіть Ніну Петрівну.

— Ніну Петрівну? — здивовано перепитала. — А хто у нас?..

— Новенька, Ніна Дубовенко, — підказав їй.

— А, Ніна. — І звернулася до неї: — Тебе, Нінок, якийсь молодий. Це жодного знайомого в місті, га? — насмішкувато запитала.

Чув у трубці голоси, десь лунало в кімнаті клацання кісточок рахівниці.

— Слухаю, — боязко сказала Ніна, і я уявив, як дівчина, шаріючись, тримала трубку біля вуха й розгублено позирала на співпрацівників.

— Здрастуй, Ніно. Арсен.

— Ой Арсене Федоровичу… — зраділо мовила і схвильовано задихала. — Ви приїхали? Я вам дзвонила.

— Мені передали. Як тобі?

— Непогано, і гуртожиток славний. А я вже думала… — І вона затнулася, мабуть, дужче червоніючи. — Думала, ви надовго, — поправилась.

— Коли ти кінчаєш роботу?

— О п'ятій.

— Зайду до тебе в гуртожиток. Не сьогодні, так завтра, — пообіцяв їй.

— Добре. Я… я… — Ніна поклала трубку, не насмілившись сказати «чекатиму».

Вона чекатиме. А напевне, її чекання різнилося від Євиного. Признатися, від того я зовсім відвик. Яке приємне і хвилююче почуття. Воно давно не навідувалося до мене. Я замріяно дивився у вікно, поринаючи у спогади… Зненацька задзвонив телефон і повернув мене до дійсності. Неохоче здійняв трубку.

— Загайгора.

— З ким ти балакав? — поцікавився Махов. — Заскоч до мене.

— Провів? — запитав я, маючи на увазі опізнання.

— Він, з Будинку колгоспника.

Ані на йоту не сумнівався, що вбитий Белішвілі. Звичайно, слідчий допитав Івардаву, і той розповів йому про телеграму. Одначе Гліб не знав, що вона підроблена. А чи знав Івардава? Я не був упевнений.

Замкнув кабінет і пішов до прокуратури. Звіддаля глянув на перукарню, якось мимохіть, і побачив струнку постать у білому халаті. Зачіска у Єви інша: розкішне волосся кольору стиглої соломи зібране на потилиці й спадало на спину золотим, живим струмком. Вона оглянулася на вікно, ніби відчула мій погляд.

42.

Я сидів перед стурбованим Маховим.

— Де телеграма? — запитав мене слідчий. — Хто викрав її?

— А телеграма взагалі не надходила у відділення зв'язку, — ошелешив його.

— Як?! Ти перевірив?

— Перевірив.

— Да-а… — протяг Гліб, здивовано дивлячись на мене. — Фальшива… Нею примусили грузинів завчасно взяти гроші в ощадкасі.

— Вчора ввечері вона ще була в кімнаті, — сказав я, ніби виправдовуючись за її несподіване зникнення.

— А чергова по поверху, адміністраторка? Як вони тобі?

— В душу їм не заглянеш, але ніякої підозри. Телеграму підкинули, коли Крохта була у Дзюняка. Хтось стежив за нею.

Махов зосереджено гортав справу.

— До речі, Арсене, мати Шалапухи повідомила, що їй дзвонили. Питали, де Богдан і його товариш Вадим. Перший раз — хлопець, вдруге — дівчина. — Слідчий багатозначно глянув на мене. — Мати відповіла: мовляв, синок у в'язниці, а Вадим кудись утік. Ти зрозумів?

— Авжеж! Хтось цікавиться, чи ми не випустили Бога.

— О! Другий дзвінок ми засікли. Дзвонили з автомата біля універмагу.

— Коли?

— Дванадцятого о десятій ранку.

Значно пізніше я згадаю, з ким зустрівся того дня. Тоді і майне безглузда підозра…

— Ось чому вони діють так упевнено: знають про арешт Шалапухи і втечу Зубовського. Повірили, що ми «клюнули» на золоту обручку і заточку.

— Так, — підтвердив слідчий мій висновок. — Між іншим, Арсене, бригадир рубачів Котов має військове звання сержанта і нагороди.

Все це, безперечно, насторожувало, бо співпадало з показанням Страпатого, що Баглай прибув до Вінниці у солдатській формі з личками на погонах і при орденах. А я питав Котова про Бога і Зуба, але він їх не бачив біля м'ясного павільйону. А Заваров бачив, навіть з Корчем.

— Переварив? — посміхнувся Гліб. — Тепер далі: Котов приїхав до міста в листопаді 1945 року. Сам із Смоленської області. Я дав туди запит.

Невже Котов — Баглай? А може, Тягун? Ні, не Тягун. Я помітив би у нього на підборідді шрам.

— Стосовно пропалої телеграми, — продовжував Махов. — Напевне, її взяли, коли Івардава міцно спав після випивки. Треба перевірити жильців готелю.

Непокоїла доля Шалапухи, Зубовського і Роптанова. Зійшлися на тому, що на них, за винятком Корча, майстерно кинули тінь підозри, як і на шофера Валуйка. Шоферу ми повірили. Звичайно, сховати комір у недоглянутій машині набагато легше, ніж підкинути заточку і покласти у кишеню речовий доказ — золоту обручку. На них ми і спіткнулися: ледве не сприйняли все за чисту монету. Дзвінки до матері Шалапухи підтверджували правильність нашої версії, але не давали відповіді на запитання: що знав Богдан і чому втік Вадим?

— Зубовського й досі не знайшли, — сказав. Махов. — І я не дуже розраховую на розмову з таксистами. Раптом убивці скористалися власною машиною? Під'їхали і чекали біля ощадкаси Белішвілі, га?

Я не заперечив. Адже під муром пограбованого промтоварного магазину стояла якась «Волга». Глянув на годинник — час збиратися до ощадкаси. Взяв фотокартку Белішвілі.

— Сьогодні о 19.00 нарада. Тепер щодня будемо звітувати перед начальством, — попередив мене Гліб. — Справа на суворому контролі.

Звісно, на наші плечі лягла велика відповідальність.

43.

Ощадкаса навпроти, через дорогу, біля кінотеатру «Мир». Вона у високому триповерховому приміщенні. Перший поверх — світлий, просторий операційний зал. Попросив касирку покликати завідуючу. До мене вийшла, вірніше — викотилася, низенька й кругла, наче колобок, жінка. Я простяг їй посвідчення. Вона уважно вивчила його, кілька разів глянувши на мене, — звіряла оригінал з фотокарткою.

— Що вас цікавить? — запитала по тому.

— Затримайте працівників, коли розпочнеться обідня перерва. Мені треба з ними поговорити. Недовго.

— Гаразд. Зачекайте. — Завідуюча вернулась у свій кабінет.

Мабуть, вона дзвонила в наш відділ, перевіряла, чи справді я інспектор карного розшуку. Що ж, це її обов'язок. Тим часом перечитав вивішені на стенді зразки, як правильно заповнювати документи на вклади, дізнався про різні послуги, які надавали ощадкаси.

Скоро нічого було читати, я став біля вікна — дивився на перехожих і думав, куди звідси пішов Белішвілі й де його перестріли злочинці. Завважив: від кінотеатру добре проглядався операційний зал, отож слідкувати за кимось не важко. А чорноволосий, примітний Арчіл здалеку кидався у очі…

Ну от, зачинили ощадкасу — й завідуюча запросила мене в кабінет. Невдовзі до нього увійшли ще чотири жінки, сіли на стільцях під стіною. Я дістав фотокартку Белішвілі, показав їм.

— Вчора вранці цей товариш зняв зі свого вкладу тридцять дві тисячі карбованців, — звернувся до касирок. — Хто його запам'ятав?

— Я, — відразу озвалася вирлоока жінка.

— І я, — сказала із завитками на скронях. — Він часто робив внески.

— Наші контролери і касир, — пояснила завідуюча.

— Добре. А в залі ви нічого чи нікого підозрілого не помітили? Може, він із кимось прийшов чи розмовляв? Чи хтось до нього звернувся?

Вони замислились…

— Ні, — спроквола відповіли. — Стояв сам, ні з ким не говорив, нетерпляче поглядав на годинник.

— А тепер згадайте, хто за ним і попереду нього стояв у черзі?

— Важко…

— Постарайтеся, дуже треба.

Жінки мовчали — згадували… У мене жевріло сподівання на успіх, бо багатьох вкладників, своїх постійних клієнтів, вони знали в обличчя. І працівниці немолоді, мабуть, уже не один рік трудилися тут. Я поглядав на контролера і касира. Саме вони спілкувалися з Белішвілі. Й жінки таки назвали людей, що стояли у черзі з Арчілом: написали дев'ять прізвищ і їх адреси. Всі вони жили неподалік. Я подякував за допомогу.

З п'ятьма адресатами мене спіткала невдача: одна квартира замкнена, у двох не застав потрібних вкладників, а два пенсіонери не пам'ятали Белішвілі. У мене підупав настрій. Залишилося чотири. Я поминув молоду матір на лавці біля під'їзду, що заколисувала дитя у візку, піднявся на другий поверх, подзвонив до квартири. За дверима нічичирк. Знову не пощастило. Спустився у двір.

— Ви не знаєте, коли бувають удома жильці із сімнадцятої? — запитав у молодої матері.

— А хто вам потрібен?

— Чужик Світлана Михайлівна.

— Це я. — Вона з цікавістю оглянула мене.

— Я з міліції, — показав їй посвідчення. — Ви вчора були в ощадкасі. Чи не звернули уваги на цього товариша? — і подав фотокартку Белішвілі.

Чужик тільки зиркнула на неї і звела брови.

— О! Він стояв поперед мене за… чотири чоловіки.

Мені наче розвиднілось.

— Світлано Михайлівно, розкажіть, що ви бачили, — попросив її.

— Хм… — Жінка поправила рожеве покривальне на дитині. — Я часто позирала у вікно, бо надворі покинула коляску з Маринкою. Значить, до контролера стояла за ним і до касира. Він отримав багато грошей, цілими пачками, і поскладав їх у коричневий чемоданчик. Пішов. Я жду черги й поглядаю у вікно. Бачу, іде він і раптом спиняється коло кінотеатру перед дівчиною — чорноволосою, у червоному брючному костюмі, в чорних світлозахисних окулярах. Гарна дівчина. Про щось балакають, сміються, потім направляються до машини і сідають у «Волгу», поїхали. Ось і все.

«Волга» і чорноволоса дівчина!

— А який номер машини?

Чужик знизала плечима.

— Хоч кілька цифр!

— Не звернула уваги.

— Якого вона кольору?

— Сіра, і занавісочки сині з боків і на задньому віконці, — додала.

— Хтось іще сидів у машині?

— Спереду тільки та дівчина за кермом.

Сіра, занавісочки… Принаймні показання Чужик співпадали зі свідченням фрезерувальника Агапова, який, повертаючись вночі додому з роботи, віддалік бачив від'їжджаючу «Волгу» з фіранками.

Я відвідав решту вкладників. Лише одна з них, бабуся, теж бачила Белішвілі на вулиці з дівчиною і як вони сідали в машину. Із незнайомою не поїхав би. Отож він не відчував ніякої небезпеки.

Коли поспішав до відділу на нараду, в мене несподівано майнула думка, а потім виник цікавий, але ризикований задум.

44.

Третій день у місті посилено розшукували чорноволосу дівчину з шоферськими правами. Поки ніяких втішних наслідків. Правда, у нас мигнуло сподівання; відгукнувся міліціонер, якому зустрілася «Волга» з чорноволосою дівчиною за кермом. Він і запам'ятав номер машини, але такої не виявилось на обліку в нашій ДАІ.

Отримали відповідь на запит, де зазначалося: Турам не проходив ні по яких справах, окрім торгівлі мандаринами, які брав у своїх родичів, ще прикуповував і перепродував, звичайно, не по державній ціні. Проте на той час майже у кожному місті на ринку завжди стовбичили за рундуками кілька чорнявих молодиків у плесковатих кашкетах.

Одначе розшук і слідство не припинялися ні на хвилину. Я опитав багатьох мешканців будинку біля кінотеатру «Мир» і вертався у відділ ні з чим у кепському настрої. У фойє мене зупинив черговий.

— Товаришу капітан, там до вас відвідувач.

— Хто?

— Якийсь хлопець.

Я нікого не викликав. Відімкнув кабінет, увійшов, і ніхто не звернувся до мене. Часом не на другому поверсі чекав? Стукіт…

— Заходьте.

Невисокий, присадкуватий, русявий і давно не стрижений хлопець у синій нейлоновій куртці несміливо переминався біля порога, не знаючи куди подіти свої довгі руки. В його зелених, наче вигоріла трава, очах бився якийсь неспокій. І загалом вигляд у нього непривабливий — мов нещодавно виліз із підвалу, де провів немало часу. Він видався мені знайомим. Я напружив пам'ять.

— Давайте ближче, — запросив його і кивнув на стілець.

Хлопець нерішуче ступив.

— Я… я Зубовський, — промимрив ледь чутно.

А й справді — Зуб! На фотокартці, яку розмножили, він охайніший і повніший. Я насилу стримався, щоб не метнутися до дверей і не перекрити йому шлях до втечі.

— Звідки ви взялися? Ми ж вас шукаємо!

— Я здогадувався і сховався: жив у товариша на дачі. — На його лобі виступили краплини поту, й Зубовський витер їх рукавом.

— А чого ховалися?

— Ви ж узяли Бога, а ми з ним… ну, друзі. — Він облизав сухі губи. — Я бачив, як його завели в магазин і вже чув од людей про крадіжку. А потім… — Він замовк, засовався на стільці, встромив руку в кишеню куртки.

— Ну-ну, далі, Вадиме, — підохотив його нетерпляче.

— Ось… — Він витяг руку з кишені й розтулив кулак.

Я не повірив власним очам: на спітнілій долоні лежала золота обручка з ярликом! Оце сюрприз! Зубовський поклав її на стіл.

— Чия вона?

— Не знаю, — шморгнув носом.

— Як не знаєте? — строго запитав, бо Шалапуха й досі божився-клявся, що теж не відав, як до його власної кишені потрапила крадена обручка. — Але ж ви принесли її!

— Я, — похнюплено погодився Вадим. — Знайшов…

— У своїй кишені, — єхидно додав я.

— Ет, я ж казав собі — не повірять! — у відчаї махнув рукою.

— Стривайте, не гарячкуйте, — охолодив його. — Як усе трапилось?

— Ну, побачив Бога й міліцію, злякався, хотів закурити, а в кишені воно… Я забіг додому, взяв шамовки — і на дачу.

— А зараз додому не заходили?

— Ні, прямо до вас. Я вас запам'ятав.

Тепер починав йому вірити, оскільки Зубовський не знав про знайдену у їхньому сараї заточку. Невже остаточно стверджувалися наші припущення, що Бога і Зуба навмисне вплутали у цю справу, підступно підкинувши речові докази? А схоже.

— Де ви того ранку зустрілися з Богданом?

— Біля м'ясного павільйону.

А Шалапуха заперечував. Чому?

— До вас ніхто не підходив?

— Не пам'ятаю. Я тоді після… хотілося похмелитись…

Показав йому фото з Корча-Роптанова.

— Ви знайомі з ним?

— Ні.

— Де ви були з Богданом увечері, коли обікрали магазин?

— В парку. Ми добряче залимонили й заснули на лавці за естрадою. Прокинулися вночі.

— Слухайте, Вадиме, а чого ви прийшли до нас? — свідомо задав наївне запитання.

— Як чого? — витріщився на мене. — Та ж не винен! Чого мені ховатися, як вовкові?!

Зубовський щиро обурився моєму нерозумінню. Мені хотілося йому вірити. Але якої він заспіває, коли дізнається про заточку? Я подзвонив Махову, сказав чекати «гостей». Ото незабаром здивується Гліб! Зібрав папери й поклав у сейф. За мною стурбовано стежив Зубовський. Віддав йому обручку.

— Сховайте і ходімо.

— Куди? В кепезе? — підупало запитав тремтячим голосом.

— Не беріть дурного в голову, — заспокоїв його. — В прокуратуру до слідчого. І ви ж не винні.

Вадим поплівся за мною. Признатись, я потерпав, коли б на вулиці мій свідок не дременув. Однак Зубовський з приреченим виглядом старечо човгав поруч. На нього, занехаяного, у пом'ятому одязі, озиралися перехожі. Але хлопець не бачив тих поглядів, звісивши скуйовджену голову на груди. А все ж він молодчина — наважився об'явитись. Справжній учасник крадіжки, навіть щоб збити нас із пантелику, не прийшов би: надто великий ризик. Я досі не зустрічав охочих сісти на лаву підсудних. І Зуб на такого не схожий.

45.

Я відчинив двері до кабінету Махова. Вадим загаявся — забракло рішучості переступити поріг.

— Давай, давай сміливіше, — бадьоро сказав йому.

Зубовський щось буркнув — чи привітався, чи просто вирвався з його горла якийсь звук — і спинився посеред кімнати. Махов з цікавістю дивився на нього, постукуючи пальцями по столі.

— Це — Зубовський, — мовив я, стримуючи усміх.

— Зубовський?! — Гліб теж, як і я нещодавно, здивовано звів брови. — Знайшли, голубчика.

— Ні, сам прийшов до нас, — заперечив.

— Сам? — Слідчий недовірливо зміряв хлопця з ніг до голови. — Це вже добре. І з чим прийшов?

Вадим глянув на мене, ніби питав дозволу на відповідь, і я кивнув головою. Він поклав перед Маховим обручку.

— І у вас? — несамохіть вихопилось у слідчого.

Я нахилився до Гліба й прошепотів:

— Додому він не заходив.

— Ну, Вадиме, розкажіть усе по порядку, — запропонував йому Махов, старанно приховуючи радісні нотки в голосі.

Зубовський майже дослівно розповів йому те, що й мені. Слідчий промовисто зиркав на мене. Я його розумів: Гліб думав про непевний слід, який нам підсунули злочинці. Тепер треба конче переконатись у правильності нашого припущення. Махов видобув заточку з целофанової торбинки. Вадим з інтересом дивився на неї.

— Впізнаєте? — запитав слідчий.

— Вперше бачу, — звів брови Зубовський. — Поржавіла…

— Це кров, — сказав Гліб. — Експертиза довела, що нею поранено людину в сараї біля пограбованого магазину. А знайшли її… — зробив паузу. Зубовський очікувально дивився на Махова, і він продовжив: — Знайшли у вашому хліві. Ось який факт.

— У… у мене? — Хлопець зблід. — В хліві? — З острахом втупився у заточку, вражено прошепотів: — Хто ж її підкинув? Щоб на мене… ніби я…

— Не вірите? — Слідчий подав йому аркуш: — Прочитайте. Постанова про вилучення, поняті…

Зубовський хапливо пробіг очима, відкинувся на спинку стільця й скреготнув зубами.

— Ух, гади… Таке діло почепити мені… Хто?

— Коли б не швендяли базаром, не почепили б, — зауважив я.

Махов вручив йому листки паперу й ручку.

— Напишіть про все і нічого не забудьте, — сказав. — В кінці коридора тридцять перша кімната. Там ніхто не заважатиме.

— А потім? — витяглось лице у хлопця.

— Занесете мені й підете додому. Мати вже виплакала очі…

Вадим мерщій подався з кабінету. Ми трохи помовчали, потім Гліб добув список викрадених речей з магазину, уважно переглянув його і захоплено вигукнув:

— Ну от! Глянь, Арсене, на вартість цих обручок!

Обручки, знайдені у Шалапухи і Зубовського, коштували найдешевше порівняно з іншими. Я вловив думку слідчого: злодії пошкодували дорогих.

— А тепер зверни увагу на коміри, — підказав мені Гліб.

І комір, якого знайшли у Валуйка, теж невеликої вартості. Лише норкова шапка, знайдена Агаповим, мала пристойну ціну.

— Доведеться звільняти Шалапуху, — сказав я.

— Авжеж, — погодився слідчий. — І просити його хоч на тиждень виїхати з міста. Хай собі думають бандити, що ми пошилися в дурні.

Хід непоганий. Тоді злочинці втратять пильність: мовляв, підозрювані затримані, проводиться слідство, а там суд, а ми на волі. О, як здивується Шалапуха, побачивши Зубовського! Як він пояснить те, що зустрічався з дружком біля м'ясного павільйону?

— Ну, з цими шалапутами ніби все з'ясували, — підбив підсумок Гліб. — Зараз мене турбує одна обставина: хтось добре вивчив цю двійку, слідкував за ними для організації прикриття.

— А як з Корчем?

— Наче ти не знаєш. З ним складно. — Махов нахмурився. — Заваров посвідчив, а Роптанов і Шалапуха заперечують, Зубовський не пам'ятає. До того ж Роптанов справді вранці був на базарі. Кому вірити? Нічого, розберемося. Я сьогодні отримав відповідь на Котова. Пишуть, у війну всіх мешканців його села знищили фашисти. Спробуй встанови особу. Дуже копітка робота.

Зайшов Вадим. Поки слідчий читав його показання, Зубовський стояв біля столу й сторожко поглядав на двері. Напевне, чекав на появу міліціонера, який забере його звідси.

— Підпис, число і рік, — підказав йому Махов. — І затямте: тиждень нікуди з дому. Ні-ку-ди.

Хлопець розгублено, бокаса, не вірячи, що не затримали, позадкував до дверей. Вийшов.

— Є новина, Арсене, — мовив Гліб. — Днями з Тбілісі вилетить оперативник. Твоя ідея втілюється. Чи ти вже забув про неї?

— Ні.

46.

Щовечірня нарада не затяглася, квитки не пропали, як минулого разу, і мені не доведеться вибачатися перед Ніною за спізнення. Вона чекала у скверику навпроти кінотеатру «Промінь», що поруч із фотографією, де колись працював Личаков, а тепер Ламбуцький.

Я поспішав. Хотілося бачити Ніну, мовчазну і несмілу, соромливу, знану, з давніх-давен, відчувати її поруч і чути голос. Прислухався до себе і з недовірливим подивом помічав якісь зміни на краще: наче відтавав душею і серцем. Невже мені подобалась Ніна?

Порівнявся з іще незачиненим універмагом. Біля нього юрмилися перехожі. Мимоволі зиркнув на оранжеву будку телефону-автомата, звідкіля невідома дівчина дзвонила матері Шалапухи — цікавилась Богданом і Вадимом. До початку сеансу ціла година, і я думав, як провести її з Ніною. Може, запросити в кафе? А чого ж, повечеряємо, пригощу морозивом. Адже вона з роботи.

Он і сквер. Він на узвишші, і до нього з тротуару вели сходи з мармуровими левами обабіч на постаментах. Шумів, весело плюскотів фонтан, спорхували зграйками голуби, лякаючись малюків, що снували навколо водограю. На лавах дрімали пенсіонери, розмовляли матері, погойдуючи коляски. Я угледів Ніну біля газетних вітрин, вирізнив її поставу у волошковому платті з-поміж читачів.

Спинився збоку. Ніна розглядала карикатури в журналі «Перець». Її кирпатий носик морщився від стримуваного сміху. Я замилувався її безпосереднім сприйняттям, дитинною захопленістю. Вона навіть погойдувала сумочкою від задоволення. Помітив, що якийсь хлопець не так дивився на журнал, як скоса позирав на Ніну. Я нахилився до неї і тихо, басовито мовив:

— Дівчино, познайомитися з вами можна?

Ніна злякано відсахнулась і повернула до мене гнівно насуплене обличчя.

— Ой, це ви! — здивовано вигукнула. — А я вже думала…

Вона думала — не прийду або знову спізнюся. Пам'ятав, як учора зніяковіла Ніна, коли вибачився, і попросила мене більше не казати того слова. Мені було легко з нею. Звичайно, нашої роботи вона не знала, але їй, напевне, багато про неї говорила моя мама — скаржилася на часті затримання та виклики, недоспані ночі.

— Ти вечеряла?

— Я вечеряю у гуртожитку.

— Тоді ми зовсім охлянемо, — пожартував я. — Ходімо в кафе.

В кафе «Чайка» Ніна поводилась скуто, наче вперше потрапила до закладу громадського харчування Мабуть, соромилась. Авжеж: ми досі не сиділи разок за одним столиком. Трохи пожвавішала, коли почали ласувати морозивом із вишневим варенням. Навіть усміхнулася.

— Я згадала, як у Вінниці відвела душу: зійшла з автобуса на автовокзалі, а там — морозиво. Один з'їла пломбір в шоколаді, потім другий, третій… Злякалася — захворію і зляжу, а навколо чужі люди, і не складу екзаменів у технікум. — В її ожинових очах майнув давній страх.

— І я мріяв у дитинстві колись досхочу наїстися морозива, — признався я.

— Правда? І ви теж?! — не повірила Піна. — А мені здавалося — тільки я мріяла.

— У нас в дитинстві було багато однакових мрій, — зауважив я і спохопився, бо надто повчально прозвучали мої слова, коли не гірше — банально.

— А ким ви себе уявляли? — затамовано поцікавилась вона.

— Не «ви», а «ти». Ну скільки можна?! — вдавано нагнівався.

— Це у мене… випадково. І мені важко… — сказала Ніна, і її очі волого заблищали.

Я бачив, вона от-от заплаче, й лагідно торкнувся її руки.

— Гаразд, важко — не треба, — доброзичливо сказав. — А я уявляв себе у дитинстві танкістом, і мій танк не брав ніякий снаряд, я на ньому мчав і нищив, нищив фашистів, трощив їх гармати, машини… Потім зустрічав батька…

— А я уявляла себе казковою чародійкою, — чомусь пошепки мовила Міна. — Захотіла — і взимку наставало літо, і мама не розчищала від снігу колію, або раптом з'являвся мій батько, а ще — у хаті маленькі звірятка, що вміли говорити, — ведмедики, зайчики, білочки, лисички, і я з ними граюся, граюся…

Мене й Ніну зненацька охопив смуток — ми обоє зросли без батьків. Принишклі, ми винесли свою зажуру на вулицю. Попрямували на Флотський бульвар. Чудовий краєвид на лиман, кораблі, яхти, чаїне кигикання поволі розвіяли наш сум..

Пройшли повз ювелірний магазин і фотоательє. З вітрини на мене з холодною посмішкою подивилась Єва.

Сеанс закінчився о 22.30. До Ніниного гуртожитку добиралися майже годину: спочатку трамваєм, потім автобусом. Серед особняків із садками й городами розпочали забудову нового житлового масиву, але спорудили тільки триповерховий гуртожиток і два п'ятиповерхові будинки. Того пізнього вечора вони подекуди привітно світили вікнами, здіймаючись над темними обрисами дерев і дахами хат. Деінде в глибині масиву горіли далекими вогниками ліхтарі, чувся гавкіт. Здавалося, потрапили у велике село.

Ми пішли провулком, скорочуючи шлях до гуртожитку. Обабіч тяглися глухі муровані паркани і з'єднувались у суцільну білу стіну, в якій темніли залізні ворота й хвіртки. Я взяв Ніну попідруч, і вона, відчув, уся напружилась, наче збиралась от-от зірватись і побігти.

Я скоса глянув на неї — в замріяних ожинових очах жовті цятки далекого ліхтаря і на припухлих губах щасливий усміх.

— Ніно, — тихо сказав.

— Га? — затамовано, мов чогось очікуючи, озвалась і повернула до мене бліде у нічному присмерку обличчя, обрамлене чорним, у золотих полисках волоссям.

Наші погляди зустрілись — у Ніни здригнулися вії, і дівчина опустила очі. А мені раптом захотілося взяти в долоні її лице й милуватися ним, погладити брови, кирпатого носика, торкнутися полохливих губ… Ніна, мабуть, відчула у мені якусь зміну, бо немов перестала дихати — завмерла, враз ставши беззахисною і ще милішою. Однак я стримався, боячись злякати її виявом своїх почуттів, у які вона, можливо, не повірить.

Ми мовчки дійшли до гуртожитку. Ніна глянула на освітлене вікно на другому поверсі.

— Не спить Алла, — мовила, не дивлячись на мене. — Я піду, Арсене Федоровичу.

— На добраніч, — побажав, почуваючись ніяково.

На ганку вона взялася за ручку дверей і на хвилю затрималася, мов завагалась: обернутися чи ні, а може, щось хотіла сказати… У фойє мигнула її постать у волошковій сукні. Я спинився під акацією. Сподівався побачити у вікні Ніну. Світло у ньому погасло. Невже так швидко лягла спати?.. Раптом за шибкою забіліло обличчя. Вона. Помахав їй рукою, і збоку від лиця на склі завмерла плямка — дівоча долоня.

Втретє озирнувся — у вікні біліло обличчя… Потім гуртожиток заступили дерева. Я прискорив крок, щоб встигнути на останній автобус. На душі було тривожно, і воднораз сповнювався радісним передчуттям чогось світлого й щасливого. Долинуло кукурікання. У провулку безлюдно. В жодному особняку не горіло світло. Десь позаду завуркав мотор. На слух визначив — легковик. Зрадів — може, підкине мене хоча б до трамвая.

Озирнувся і підняв руку — за кроків п'ятдесят темний силует машини з погашеними фарами. Спочатку мені здалось — вона не рухалась, коли б не наростаючий гул і машина не збільшувалась у розмірах: вже тьмяно блищали хромовані буфер, радіатор і кружальця навколо фар, за кермом розпливчасті, примарні обриси водія. Мовчазним привидом вона мчала дорогою і, поки я збагнув, що й до чого, зненацька вихнула праворуч, просто на мене — вдарила сліпучим світлом по очах.

Інстинктивно, відчувши небезпеку, я миттєво відсахнувся назад і зачепився за бордюр тротуару, покотився по ньому аж до мурованого паркану. Тої ж хвилі за півметра від мене з ревом промайнула машина, вдаривши курявою і пругким повітрям, їдким гаром бензину. Вона зіскочила з пішоходу на дорогу й понеслася далі по провулку летючим привидом. Я схопився на ноги й кинувся за нею… Дарма: машина вихопилася, спалахнувши червоними вогнями, на вулицю, зникла за рогом будинку…

«Москвич»! Все трапилося так навально, що я приголомшено стовбичив посеред шляху й нічого не тямив, не вірив у пригоду, яка сталася саме зі мною. Щоб остаточно оговтатись, спустився на лавку під парканом. Навмисний напад чи п'яний водій? Якщо перше, значить, вистежили. Махов попереджав… А я не запам'ятав ніяких прикмет машини. Чому вона не спинилась? Адже, коли б сів до салону, зі мною було б легше розправитись.

Мабуть, злочинець знав, що в мене може бути зброя. І він їхав сам, без напарника позаду. Тоді б — зашморг на шию і мені амба. Аж зморозило… Далебі, я злегковажив пересторогою Гліба.

Хто ж він із тих тридцяти восьми, з якими я зустрічався?

47.

Вранці я з провиною в голосі розповів майору Скоричу про те, що сталося. Критися не мав права. Дмитро Юхимович, вислухавши, спохмурнів і холодно запитав:

— Що ж ти робив на Фрунзе?

— Проводжав… землячку, — і відчув — у мене спалахнули вуха і шугнула кров до обличчя.

— Н-да… — Майор провів долонею по голеній голові. — І вчора ніде не запримітив когось знайомого?

— Жодного обличчя. — Я почувався перед своїм безпосереднім начальником школярем, що не вивчив урок.

— Але ж тебе вислідили, і вже вдруге, — дорікнув Скорич.

Виправдовуватись нічим. Хіба міг когось побачити? Всю увагу зосередив на Ніні. Й злочинець те врахував, навіть мій душевний стан, коли повертався від гуртожитку. Я втратив пильність.

— Уявляєш, що сталося б, якби ти сів у машину? — пронизав мене недоброзичливим поглядом майор. — Ні, досить. — Він ляснув долонею по столу й сказав жорстоко: — Доведеться тебе усунути від цієї справи.

— Дмитре Юхимовичу, то мені й на вулицю не виходити?! — аж скрикнув я. — Підозрювати кожного перехожого?

— Не прикидайся простачком, — присоромив мене Скорич. — Ти знаєш, про що мова. Пощастило з піддоном із цеглою — побережись. По-дурному загинути — не героїзм, а злочин.

Досі майор не розмовляв зі мною так. Я вперше бачив його розгніваним. Почувався гірше нікуди: хотілося провалитися крізь землю. Але найдужче зачепило за живе те, що не вдасться довести справу до кінця. А вже вріс у неї, пройнявся кожним її фактом, подією.

— Дмитре Юхимовичу, даю слово: відсьогодні вечорами сам нікуди, — гаряче запевнив його.

— Ти зробив відповідні висновки? — понуро запитав, наче не чув мого каяття.

— Зробив, — поквапливо визнав, і в мене відлягло на серці: гроза минала.

— Пам'ятаєш акт експертизи на одорологічні проби[14] одягу Белішвілі?

— Запах бензину, ніби він багато годин перебував у гаражі чи в автомобілі, — відповів я.

— О, — майор кивнув. — Втім, свою машину, на мою думку, вони старанно ховають. На вчорашній, коли б сталося зіткнення, неминуче залишилися б сліди. Не ризикнули б. Отже?.. — і виразно глянув на мене.

Вже зі свого кабінету я подзвонив черговому й спитав, чи не було заяви про крадіжку автомобіля «Москвич». Отримав інформацію: недавно надійшла від інженера Кошика Івана Сергійовича, вулиця Південна, будинок 47, квартира 13. Я ще раз переконався, як логічно мислив Скорич. Тепер ми чекали повідомлення, коли знайдеться машина інженера.

Десь через двадцять хвилин нам сповістили: розшукуваним «Москвич» стояв на вулиці Котляревського. На карті вона за два квартали від вулиці Фрунзе, де. гуртожиток Ніни. Натрапив на машину дільничний інспектор. З групою експертів ми поїхали туди. Це був «Москвич» сірого кольору із спущеним переднім колесом. На кермі жодного відбитка пальця, і взагалі в салоні ніяких слідів. Звичайні любителі покататися не вдягають гумових рукавиць!

Я залишився біля машини, дочекався інженера Кошика, поговорив з ним. Потім опитав кількох мешканців найближчих будинків. Вони не чули й не бачили, коли під'їхав «Москвич» і хто сидів у ньому. Власне, я не дуже сподівався на позитивні відповіді. Зробив те задля власного сумління.

По дорозі до відділу мені потрапив на очі гастроном номер шість, у якому колись працював Корч-Роптанов. Відтоді минуло доволі часу, але варто попитати продавщиць, може, згадають свого колишнього вантажника і хто навідувався до нього. Я завернув до гастроному. В підсобному приміщенні, заставленому ящиками, бочками, мішками й коробками, розшукав кімнату-кабінет завідуючого. За столом сиділа білява жінка з гострим лицем і щось писала, підраховувала на рахівниці. Я представився.

— Ви пам'ятаєте вантажника Роптанова?

— Геннадія? Авжеж, — відразу, на великий мій подив, відповіла. — Він працював у нас всього місяць. І тепер часто навідується. Ви знаєте, думала — пропаде хлопець, а взявся за розум: одружився, донька, робота.

— До нього ніхто не приходив з давніх товаришів?

— Не помічала. Признатись, я боялася його. Але за місяць у нас нічого не пропало, навіть пляшки пива.

Задзвонив телефон, і вона з кимось почала розмовляти про доставку продуктів. Я глянув на стіну навпроти, де на дошці оголошень висіли накази по гастроному, графіки відпусток і виходів на роботу, список групи народного контролю. Мою увагу привернуло прізвище Заварової Т.Д. Напевне, сестра рубача м'ясного павільйону. Коли завідуюча поклала трубку, я поцікавився:

— Заварова давно у вас працює?

— Чотири роки.

— Я знаю її брата.

— Брата? — здвигнула плечима. — У неї нема братів.

— А Заваров на ринку?

— То її чоловік, — посміхнулась.

Ех, коли б знаття, якби трохи довше погомоніти із завідуючою, я б дізнався про одну цікаву річ, яка, можливо, щоб копнув глибше, й привела б до злочинців.

У відділі на мене чекало повідомлення: в ательє Будинку побуту «Ювілейний» закрійниці Зацерківній замовниця принесла соболиний комір з інвентарним номером, зазначеним у списку викрадених речей із магазину. Прізвище замовниці — Чугунова Євдокія Макарівна, адреса — вулиця Щорса, 39, кв. 87, працювала маляром на якійсь будові. Ниточка виткнулась. Я сів за телефон, обдзвонив будівельні організації й таки розшукав місце її роботи.

Мерщій поїхав на житловий масив Лиманський, де Чугунова опоряджувала дитячий садок. Вона виявилася смішливою дівчиною, недавньою випускницею профтехучилища. Зодягнута в заплямований фарбами комбінезон, скидалася на дивну пістряву істоту з короткою стрижкою русявого волосся. Посміхаючись, Євдокія розповіла, як тиждень тому забрела до них пристаркувата жінка й слізно просила купити комір, і мовляв, дочка лежить у лікарні, потрібні гроші. Чугунова зібрала потрібну суму у своїх подруг і придбала, тим паче що коштував він на двадцять карбованців дешевше, ніж у магазині.

— Яка вона з себе?

Дівчина подумала, поколотила скалкою зелену фарбу у відрі, щоб не загусла, і сказала:

— Бідова й наче приїхала з села: чорний жакет, рясна спідниця синя, закутана у білу хустинку, лице повне, загоріле, і ніс картоплиною, як у моєї бабці Аделі.

Я уявив немолоду сільську жінку й одразу згадав шофера Валуйка, у якого ми знайшли в кабіні комір від пальта. Адже він жив у селі… Невже помилилися, повіривши, що не брав участі в крадіжці? А шофер, перечекавши, вирішив потрохи збувати… Ймовірно. Прийдеться гайнути в Терешки.

Я поспішив до Махова поділитися своїми міркуваннями й сповістити про нові відомості. Гліб зустрів мене непривітно, мабуть, уже знав од Скорича про нічну пригоду. Моє повідомлення сприйняв без ентузіазму, із скептичною посмішкою, від чого мій запал охолов.

— Навряд Валуйко обманув нас. А ось тебе слід усунути від справи. Скільки можна попереджати?

Хоч ми й друзі з Маховим, але він не прощав недбальства, невиправданого ризику. Я відвернувся до вікна. Було ніяково.

— Да, Арсене, ти не вписав ще однієї людини, — продовжив Гліб. — Забув чи?..

— Кого?

— Приймальниці замовлень з фотографії Ламбуцького.

— Але ж я їй ані слова про Личакова, — заперечив слідчому. — Розмовляв лише з «паном» Станіславом.

— А де вона тоді сиділа?

— У фойє, а ми в павільйоні за ширмою.

Недарма зацікавився нею Махов. У нього виникла підозра до огрядної, немолодої жінки в чорному сатиновому халаті. Отже, Гліб навідувався до фотоательє і бачив приймальницю. А я не звернув на неї уваги.

— Ти маєш якісь факти? — запитав його.

— Вона почала працювати замість Віри Кодоли, — промовисто сказав.

Виходило, приймальниця знайома з Личаковим. Це щось означало. Цікаво, куди й до кого приведе подальше розслідування?

— Ти розмовляв з нею?

— Ні. Між іншим, вона, Меденець Павлина Нестерівна, як тільки Личакова поклали у лікарню, розрахувалась і виїхала з міста. Повернулася через п'ять років і знову влаштувалась у фотографію, але вже приймальницею, — задоволено, натякаючи на мою промашку, сказав Гліб.

Справді, він добув непересічні дані. Але чи знадобляться вони? Чи знову намітився непевний слід?

— Куди ж вона виїздила?

— Поки не встановив. — Махов зібрав папери зі столу. — Зараз — до Шалапухи. Я про дещо домовився з його і Зубовського батьками.

Через півгодини ми зустрілись у слідчому ізоляторі з Богом. У нього був піднесений настрій. Шалапуха поглядав на нас глузливо й переможно, недбало заклавши ногу на ногу. Махов дав йому сигарету, й Бог, насолоджуючись, глибоко затягувався, кривив губи в єхидній посмішці.

— Я ж казав, га? — зухвало просторікував. — Десять днів минуло — і тю-тю, воля. Чекаю ваших вибачень, товаришечки.

— Вибачимось, а чого ж, — суворо відповів слідчий і подав йому показання Зубовського. — Ознайомтесь.

Шалапуха уважно прочитав і зневажливо чмихнув, покрутив головою.

— Сам приповз. От йолоп, — презирливо процідив.

— А вас не здивувало, що у нього теж виявилась обручка? — запитав.

— Чого ж дивуватись?! — нахабно скалив зуби. — Ми ж друзі: у нас все однакове.

— Зважте, речі крадені, — додав Махов. — Різниця немала. І останнє запитання: чому ви не призналися, що бачились з Вадимом того ранку біля м'ясного павільйону?

— Не признався, бо ви потягли б його за мною. А він, дурник, сам прийшов. Ех, Зуб… — Шалапуха поблажливо махнув рукою.

Він дозволяв собі широкі жести, вдавав із себе надзвичайно сміливого, кмітливого і далекоглядного хлопця. Одначе крізь вуличну полову прозирала його насторога і фальш, приховування чогось значного. Шалапуха в душі потішався над нами, що ми не дізналися про його таємницю.

— А тепер, Богдане, вислухайте наше прохання, — сказав Махов. — Справа надто серйозна. Треба вам і Зубовському на тиждень залишити місто. З вашими батьками я домовився. Поїдете до своєї тітки в Комарівку.

— В село? — скис Шалапуха. — Бичкам хвости крутити?

— Робота знайдеться. Інакше за вашу безпеку ми не ручаємося, — значуще мовив Гліб.

— Нам ніхто не погрожував, — почав викаблучуватись Богдан. — Тримали десять днів у камері, а зараз відправляєте на заслання.

— Не відправляємо, а. просимо поїхати на тиждень, — терпляче поправив його слідчий.

— Добре, я не злопам'ятний, — великодушно погодився.

— Тільки без коників, — застеріг його Махов. — Ми самі приїдемо за вами. Шкода, звичайно, що ви нещирі. Іноді за це розплачуються дорогою ціною.

— Пусте, мені завжди щастить, — лінькувато, зарозуміло процідив Шалапуха.

Спершу підскочили до нього додому, щоб побачився з матір'ю і взяв необхідне, а потім до Зубовського. Від нього — на Комарівку, село за сто кілометрів од міста. На задньому сидінні всю дорогу перешіптувались і сміялися недавні наші підозрювані. А я думав, що вже досить у нас фактів, різних свідчень і відомостей. Справа наче досягла вершини, тієї межі, за якою от-от розпочнеться викриття і затримання злочинців. Бракувало лише одного поштовху, події… Передчуття не обмануло мене.

48.

До Терешків я все-таки навідався, зустрівся з Валуйком, розмовляв з його товаришами. Шофер автолавки знову не викликав ніякої підозри, і серед його родичів, близьких знайомих не було пристаркуватої жінки, схожої на ту, яка продала комір Чугуновій. Ще одна невдача не завдала мені прикростей. Адже ми позбулися непевного сліду. Досвід підказував: не сьогодні-завтра вийдемо на справжніх злочинців, як би вони не хитрували і не маскувались.

Я приїхав з Терешків близько шостої вечора. У фойє відділу мене зупинив черговий.

— Товаришу капітан, вам дзвонив Страпатий.

— Страпатий? — Я замислився, та за мить згадав — швець із Вінниці, Сидір Панасович. — Коли дзвонив і що сказав?

— Десь годину тому. Сказав — іще подзвонить або зайде.

— Зайде?!

— Так точно.

Дивно. Невже приїхав? Чого? Він же не збирався до нашого міста. Мабуть, у нього щось важливе, коли зателефонував.

— Вас чекає майор Скорич, — кинув мені навздогін черговий.

Безперечно, Страпатий у місті, раз пообіцяв зайти. Де ж він спинився? У кого? В готелі? В кабінеті Скорича чулися приглушені голоси. Хто ж це у нього? Таки Страпатий забив мені памороки! Там же слідчий Махов і колега з Грузії, який прилетів після обіду. Я постукав і, не чекаючи дозволу, відчинив двері. Майор сидів за столом, а Махов і незнайомий рудоволосий молодик з римським носом і веселими карими очима — за приставним. Він, з Тбілісі.

— О, Арсен! Давно ждемо, — махнув мені рукою Скорич, запрошуючи заходити. — Познайомся: старший лейтенант Гветадзе.

Рудоволосий звівся мені назустріч, міцно потис правицю.

— Додо, — назвав своє ім'я.

Він мого зросту, трохи легкий, але під одягом вгадувалося добре натреноване тіло — згусток м'язів, ні! грама зайвої ваги. Я зустрічався зі схожими суперниками на борцівському килимі й на собі скуштував їхню силу і спритність. Мені сподобався старший лейтенант.

Передовсім я доповів про Страпатого.

— Обдзвони готелі, — наказав мені Скорич.

На жаль, в жодному Страпатий не зупинився. В кого ж він? У нього ж тут ні родичів, ні знайомих. Стривай, а Тягун і Баглай? Я виклав свої міркування присутнім.

— Діло не жде. Потім розберемося, — рішуче сказав майор.

— Це його ідея, Додо, — сказав Гліб, кивнувши на мене.

— Гарна ідея. — Гветадзе глянув мені в очі й жартома запитав: — Шкода було віддавати її, капітане?

— Шкода, кацо, хотілося самому, — признався.

— Вах! — сплеснув у долоні гість. — Але ж ти не грузин?! Вам треба грузина — і ось він! — вдарив себе кулаком у груди.

Я йому по-доброму заздрив. Завдання випало Додо не з легких. Махов розповів йому про справу, якою займалися. Обговорили деталі операції, намагаючись врахувати її непередбачені повороти. Гветадзе мав поселитися в базарному готелі на другому поверсі в двадцять третій кімнаті зі справжнім торговцем мандаринами, посвяченим у задум. Вони, не криючись, розповідають, що приїхали з Одеси, де впали в ціні фрукти, і ніяк не можуть добрати кілька тисяч карбованців до круглої суми в п'ятдесят тисяч.

— Максимум пильності, Додо, — напучував його Скорич. — Не забувай про гірку долю земляка. Запам'ятовуй усе і попередь напарника.

— Ми ще в Тбілісі підготували його. Хлопець перевірений, кмітливий. Не підведе, — запевнив нас Гветадзе.

— Можливо, хтось набиватиметься на знайомство. Заводь, — сказав Махов. — Поки ти без грошей, доти у безпеці. До нас не приходь. Арсена вже вистежили двічі. Краще дзвони. А зустрічатись зі всіма пересторогами.

— А де Івардава? — поцікавився Додо.

— У готелі «Якір». Чекає, коли ми зловимо вбивцю.

— Головне, нічим не викажи себе, — попередив майор.

— І придивляйся до бородатих чоловіків і чорноволосих дівчат, — додав я.

Гветадзе білозубо посміхнувся.

— Генацвале, все розіграю як по нотах, — пообіцяв Додо. — Я ж чотири роки займався в драмгуртку. Які ролі!.. — театрально закотив очі.

Невдовзі ми з ним попрощалися. Він сів у дворі в «уазик» і поїхав, щоб десь зійти на вулиці, а там тролейбусом дістатися ринку. Пересторога не зайва. Додо наче викликав вогонь на себе… Сподівалися, його поява прискорить розшук убивць і ми відвернемо наступні злочини. Правильно зауважив Махов — поки не здійме вклад з ощадкнижки, доти ніщо не загрожуватиме колезі з Грузії. А тоді ми вже постараємося підстрахувати Гветадзе. Цікаво, як надалі розгорнуться події?

— Чи клюнуть вони після Белішвілі? — вголос міркував я. — Минуло небагато часу.

— Повинні. Надто велика спокуса, — переконливо заперечив Скорич.

— І вони надто впевнені, що ми ніколи не натрапимо на їх слід, — мовив Махов. — Вчора знову дзвонив якийсь молодик матері Шалапухи й питав, чи скоро випустять Богдана і Вадима. Вона сказала, мовляв, через два тижні відбудеться суд. Так що, Арсене, вони обов'язково спробують поживитися мандариновими грішми.

Я все це знав і розумів, але хотілося розвіяти сумніви.

— Якщо Страпатий у місті, може, залучимо його до пошуку давніх знайомих? — запропонував я. — Звичайно, під наглядом оперативників. А раптом упізнає Тягуна або Баглая?

— А він погодиться? — Дмитро Юхимович пильно глянув на мене, ніби запитував самого шевця. — І чи не зникне після цього дзвінка? Чому не зайшов, якщо тут?

На це відповіді у мене не; було. Я згадав зустріч зі Страпатим, нашу розмову…

— Сподіваюсь. У нього свої рахунки з Баглаєм. По-друге, Страпатий тепер зовсім інша людина. От чого він приїхав сюди? — мучило мене запитання.

— Так, загадка. А фронтове братерство перекувало не одного штрафника, — погодився майор. — У нашій батареї служив… — Задзвонив внутрішній телефон, і він узяв трубку, зосереджено слухав. У мене майнула думка — напевне, прийшов Страпатий. — Добре, Гришо, хтось із наших під'їде. — Дмитро Юхимович обвів мене і Гліба стурбованим поглядом. — На турбазі «Сосни» стався нещасний випадок. Може, гайнеш, Арсене?

Ми перевіряли всі значні події.

49.

Нашим «уазиком», з Миколою Бунчуком, я вирушив на турбазу, на якій, до речі, ще не був.

— Скільки кілометрів? — запитав у сержанта.

— Від центру міста дванадцять.

Я зиркнув на годинник — 19.40. На вулицях багато перехожих. Денна спека поволі спадала. Червоне вичахле сонце зависло над обрієм, і на шибках вікон горішніх поверхів палахкотіли рожеві відблиски. Якось по-особливому відчувалося настання сутінків, мов перед сходом сонця: довга мить тривожного очікування великого таїнства…

Скоро вирвалися з асфальто-кам'яного лабіринту міста на околицю. Обабіч дороги мигтіли акації. «Уазик» наче впірнув у солодкуваті хвилі білого цвіту. Чомусь не хотілося думати про зло, що чинилося на землі, а згадувати приємне і мріяти, як у дитинстві, коли з товаришами, накупавшись, вибирався на берег, лягав горілиць на теплий, ніби черінь, пісок і задивлявся у бездонну блакить неба.

Ліворуч, метрів за п'ятсот від шляху, тягнувся лиман. Він укритий, наче лускою, рожевими брижами. На видноколі застиг, здрібнений відстанню, пароплав. А попереду, мов з лиману, виростали дерева. Спочатку верхівки, потім крони, стовбури, й серед поля постав сосновий гай.

Поминули криту, розцяцьковану мозаїчними квітами автобусну зупинку з кількома пасажирами. За нею — бруківка до гаю, обгородженого невисоким бетонним парканом. Між голими і жовтими, наче віск, стовбурами сосен виднілися будинки і автобуси, миготіли постаті людей. Чулася весела музика. Збоку на майданчику стояв «уазик» оперативної групи. Ми зупинилися поряд.

— Давно приїхали? — запитав у водія «уазика».

— Тільки що.

— Куди пішли товариші?

— Он тією алеєю, потім повернули праворуч, будиночок сорок третій, — доповів міліціонер.

Я попрямував алеєю, вздовж якої шикувалися невеличкі дерев'яні зелені хатки з відкритими верандами. Можливо, подумав я, саме в цей час до відділу зайшов або подзвонив Страпатий, а мене знову нема…

Поглядав на номери будинків: 15, 16, 17… Від алеї праворуч відгалужувалася друга, і в ній я угледів номер 21. Повернув. У кінці — на веранді стандартної хатки — гурт чоловіків. Оперативники і кінолог з розшуковою собакою. Двері відчинені. В кімнаті тьмяно горіла лампочка. Я привітався з колегами приміського райвідділу, зазирнув до середини будиночка. Під стіною на ліжку лежала одягнута в сірий костюм людина, взута в коричневі туфлі. Голова накрита подушкою. Медексперт тримав лежачого за зап'ястя — намацував пульс.

У кімнаті ще одне ліжко, шафа, два стільці, під вікном стіл з графином і двома склянками. Ось і всі меблі. Килимки біля ліжок зім'яті. Медексперт оглянувся. З виразу його обличчя зрозуміло — людина мертва. Мені впала в очі синюшність шкіри на кінчиках пальців. Це ж ознака… І подушка… Медексперт підняв її, і мені перехопило подих, аж неприємно замлоїло під грудьми…

На ліжку лежав… Страпатий, швець із Вінниці. Усього чекав, тільки не цього.

— Знайомий? — запитав хтось із оперативників, помітивши мій стан.

Вражено дивився на Страпатого. Як він опинився в будиночку? Коли приїхав? Що мав сказати? Хто його?..

— Викличте «швидку медичну допомогу» і сповістіть Махова, — попросив колег. — Це по нашій справі. Тут є працівники турбази? — глянув на двох незнайомих.

— Я, — озвався статурний молодик з довгими бакенбардами. — Черговий по турбазі Чаленко.

— Коли прибула ця група туристів?

— Сьогодні вранці.

— У місто не виїжджала?

— За планом — завтра.

— Його ніхто не розшукував?

— До мене не зверталися. Ось товариш, з яким вони разом… — Чаленко кивнув на другого незнайомця — огрядного, лисого чоловіка з переляканими очима. — Він і прибіг до мене, коли побачив…

— Ви теж з Вінниці? — звернувся до нього. — Ваше прізвище?

— Талика Кузьма Антонович, з Вінниці, нас тридцять два чоловіки, цілу ніч їхали, — уривчасто, захлинаючись, розповідав. — Він фронтовик, я фронтовик, довго балакали, потоваришували, разом поселились.

Я з Таликою відійшов, щоб не заважати експертам.

— Не казав Сидір Панасович, чого сюди їхав?

— Відпочити і вбити, як він висловився, коли вдасться, ще одного зайця.

— Якого зайця? — не второпав спочатку.

— Не знаю. Зайця…

Невже Страпатий мав на меті спробу розшукати Баглая з Тягуном і навмисне обрав для відпочинку наше місто?

— Так, приїхали. А далі?

— Влаштувались, поснідали і лягли спати. Стомились. Потім, перед обідом, обійшли всю турбазу, до причалу на лимані. — Талика почав уже говорити спокійніше, й переляк у його очах зник. — По обіді накупили в кіоску свіжих газет, листівок з видами міста, читали… Я почав дрімати, а Сидір крутився, зітхав, опісля кудись ходив і повернувся, довго сидів на ліжку. Я заснув… Прокинувся від музики. Сидір спав. Уже сім годин. Пора на вечерю. Я розбудив його. Він сказав: «Іди, я скоро…» Приходжу з їдальні — а він спить одягнутий, з моєю подушкою на голові.

— О котрій годині ви повернулися?

— О пів на восьму. Я до нього — мовчить, торкнувся руки — мов крига. Ну і…

Тридцять хвилин залишався Страпатий сам. І того було досить убивці. Отже, стежив за ним і вибрав підходящий момент. А часом не залишився Страпатий, щоб зустрітися з кимось наодинці? З ким же він бачився на турбазі? Напевне, з котримсь із відпочиваючих. Сторонньому тут нічого робити. Та й убивця не знав, коли приїде швець. З Вінниці за ним не слідкували.

— Кузьмо Антоновичу, а ваш сусід ні з ким не розмовляв на турбазі? Ніхто до нього не підходив?

— Ні, ми тільки гуляли удвох.

Дивно, дуже дивно. Стривай, він же кудись ходив без Талики. Можливо, тоді й здибався. Я упевнений в одному: вбив його або Баглай, або Тягун. І зустрілися вони випадково.

— А довго не було сусіда після обіду?

— З півгодини.

— Лейтенанте, попрацюйте з собакою, — звернувся до кінолога, надіючись, що розшуковий пес візьме слід.

І він таки його взяв: спочатку покрутився по кімнаті, потім по веранді, обнюхав нас усіх і метнувся поза хатину. Ми вибігли на стежку. Вона петляла майже обіч гаю, між соснами й кущами. Пес упевнено вів нас уперед. Вбивця не скористався алеєю. Чому? Боявся, щоб не помітили туристи? І знав про стежку. Висновок? Йому добре знайома місцевість.

Ми дісталися лиману. Пес шарпнувся в кущі, потяг за собою кінолога. Крутим берегом збігли до води. Опинились у маленькій бухті. Пес безпомічно заскавулів. Я уважно оглянув мокрий пісок. У ньому характерний рівчачок, заповнений водою, як від носа човна, коли втикається у берег. І свіжий слід. Я послав кінолога за експертом, щоб зробив зліпок зі сліду. Тоскно дивився на рожеві брижі. Червоне сонце торкалося обрію…

Вибрався на високий берег. Він трохи видавався в лиман. За ним розташовано невеликий причал. На хвилях погойдувалися човни і прогулянковий катер. До причалу непомітно не пришвартуєшся. А з міста сюди не допливеш на веслах за кільканадцять хвилин. Отже, моторка. Значить, злочинець не приїжджий. Серед туристів його нічого шукати.

50.

На другий день приїхав до «Сосен» зранку. Туристи на плацу під музику робили фіззарядку. Їх небагато, напевне, тільки завзяті її прихильники, що й вдома не цуралися фізичних вправ. Серед відпочиваючих не побачив огрядного Талики. Йому, звичайно, не до того, недарма ж попросив переселити в інший будиночок. Біля адміністративного приміщення здибався із заспаним черговим Чаленком. За ніч його хвацькі чорні баки розкошлатились. Я поцікавився, коли прийде директор, і пішов оглянути територію.

Алеями між будиночками снували туристи, хлюпались під умивальниками. Ніхто на мене не звертав уваги, і я вільно почувався в оточенні незнайомих людей. Повітря в гаю, просякнуте терпким духом живиці впереміш із солонуватим присмаком морської води, бадьорило і проганяло втому. Я постояв на крутому березі, потім спустився до бухточки, куди привів нас учора розшуковий пес. На жаль, вода слідів не залишає, мовчав пісок і кущі шипшини.

Співставивши час дзвінка Страпатого у відділ з тим, що він виходив після обіду з будиночка, ми припустили, де він був півгодини. Телефон-автомат висів на стіні адміністративного приміщення метрів за п'ятсот від житла. Туди й назад — кілометр, тобто п'ятнадцять-двадцять хвилин ходи для Страпатого на протезі й дві-три хвилини на розмову з нашим черговим. Збігалося точно. І в той відтинок часу навряд він із кимось зустрівся. Тоді б його відсутність затяглася надовше. Старі знайомі, які давно не бачилися, швидко не розходяться. Отже, залишалися передобідні години. Одначе Талика нічого не помітив…

Я ходив алеями турбази: відкрита естрада, спортивний майданчик, кафе, бокси гаражів і якісь господарські будівлі. Попрямував до них. Біля автобусів крутилися водії — готували їх до екскурсій. Одна з будівель виявилася хлівом, звідкіля чулося сите рохкання й кувікання.

З хліва вийшла немолода повновида жінка в білій хустині, в чорному заяложеному халаті, взута в стоптані руді туфлі, з мітлою на довгому новому держаку. Тісніше затягла під бородою кінці хустки й почала замітати. Я пішов до адміністративного приміщення повз їдальню, до якої вже поспішали на сніданок туристи.

Спинився навпроти будиночка, куди перебрався Талика. Завагався: поговорити з Ним іще чи дати спокій фронтовику? Але ж минула ніч — найкращий час для спогадів. І я зійшов на веранду. Крізь вікно побачив у кімнаті Кузьму Антоновича — сидів на ліжку. Я стукнув пальцем у шибку — він звів голову. Впізнав мене — на широкому обличчі майнула вимучена радість. Махнув рукою, щоб я заходив.

— Ви чого не збираєтесь на сніданок? — запитав його.

— Думаю, капітане, думаю… — покивав головою. — Стоїть Сидір перед очима… Не спалося… Оце над ранок згадав… — Він замовк, немов засумнівався у чомусь.

— І що згадали? — поцікавився я.

— Може, й видалось мені, не знаю, — глянув на мене вибачливо. — Ви ото питали, чи зустрічався Сидір з кимось… Коли, пообідавши, ми вийшли з їдальні, він несподівано вкопався на ґанку, аж я наштовхнувся на нього. Дивлюсь — втупився у якогось чоловіка з відрами, а той у нього, як ото люди, що раптом впізнали один одного.

— Чоловік з бородою? — чомусь пошепки запитав.

— Ні, але немолодий. Може, здалося мені…

Я квапливо дістав фотокартку Митуті — пасічника Бурбели, подав Талиці. Він зиркнув на неї.

— Не він: цей з бородою, — пильніше придивився. — І ніби схожий…

— Кажете, ніс відра?

— З помиями.

Відра з помиями… Помиї — свиням. Значить, працював на турбазі. Цікаво. Втім, сьогодні я ніде його не бачив. Розпитаю про нього. Я подякував Талиці й заспішив до директора турбази. Василь Миколайович, високий чоловік з продовгуватим лицем і статурою військового, міцно потис мені долоню.

— А я вас чекаю, — мовив приємним баритоном.

Не гаючись, я показав йому фото з Митуті.

— На кого схожий? — запитав.

— Хм, на нашого Чорнуху, — відповів здивовано Бордюжа. — Але недавно він зголив бороду.

Зголив бороду! Ось воно що. Невже? Я боявся навіть подумати про успіх, щоб не наврочити…

— Ким він працює?

— І двірником, і свинарем, і сторожем, виконує всяку роботу. Дефіцитні спеціальності, — розвів руками директор.

— Давно у вас?

— Зо три роки. Ви вважаєте?..

— Поки перевіряю, Василю Миколайовичу. Покажіть мені його особову справу.

— Яку справу, капітане?! — знизав плечима. — У нас не виробництво, відділу кадрів нема. Трудову книжку — будь ласка.

Директор відімкнув сейф і з купки синіх книжечок вибрав одну. Чорнуха Дем'ян Архипович, 1915 року народження, освіта — 4 класи. Багато поміняв місць роботи і скрізь працював двірником або сторожем, подяки адміністрації і премії, грамоти… Негусто відомостей.

— Ви не помітили у нього на підборідді шрам?

— Шрам? — Бордюжа на мить задумався й відповів. — Ні. Коли б не борода… Але тепер…

Так, коли б не борода. Одначе шрам — прикмета виразна, її не знищиш, як волосся.

— Він учора працював?

— Авжеж, вранці віталися.

— Там зараз якась жінка.

— Його дружина. Вони, буває, чергуються, — пояснив директор.

Чорнуха, значить, не вийшов на роботу. Те мене занепокоїло.

— Василю Миколайовичу, покличте її і спитайте, де чоловік, — попросив Бордюжу.

Він повернувся до тумбочки, на якій стояли телефон і мікрофон, клацнув важелем.

— Товаришко Чорнуха, зайдіть до мене! — оголосив по місцевому радіомовленню і після паузи повторив: — Товаришко Чорнуха, зайдіть до мене.

Мені не хотілося бачитися з нею. Пам'ятав, вже двічі вистежили, і тому залишив кабінет директора. Сів на лавці за квітником. Отже, Чорнуха Дем'ян Архипович, з 1915 року. За літами ровесник Баглая і Тягуна. В останнього шрам на підборідді. За цією прикметою неважко встановити особу. Мене охопило хвилювання. Хотілося чимшвидше опинитися віч-на-віч з Чорнухою.

На алеї з'явилася двірничка. Вона непоспіхом, з опущеною головою йшла до директора. Крадькома поглядав на неї, боячись сполохати поглядом. Що вона — скаже Бордюжі? А Махов і Скорич навіть не уявляли, як обернулася справа на турбазі. Гірко, а довелося визнати: зумів Баглай через двадцять три роки помститися Страпатому.

О, двірничка. Вона квапливо пішла до господарських будівель. Її тонкі губи ворушились, мов сама до себе говорила. Я повернувся до кабінету Бордюжі.

— Дем'ян захворів, — мовив директор. — Поклав радикуліт. Лежить колодою.

— І часто він хворіє?

— Не знаю, капітане, — знітився Бордюжа. — Я ніколи не цікавився Чорнухою. Це нашого завгоспа парафія: чистота, свині, сторожування…

— У вас є їхня адреса?

— Зараз гляну, — він втупився у стіл, на аркуші паперу під склом. — Ага, є: вулиця Канатна, будинок 59.

Я записав у блокнот.

— До вас прохання, Василю Миколайовичу. Як тільки Чорнуха вийде на роботу, подзвоніть нам.

— Обов'язково.

На майданчику біля турбази вже чекав на мене в «уазику» Микола Бунчук. Я вирішив поговорити з сусідами Чорнухи. Сержант, як завжди, знав, де вулиця Канатна. Коли ми через кілька хвилин в'їхали до передмістя, він повернув ліворуч у нешироку, незамощену вулицю з глибокими коліями. Місцями вони засипані жужелицею, сміттям і ошматтям штукатурки.

Обабіч тяглися паркани. За ними — садки, навіть у декого вулики на городах, гаражі з ворітьми на вулицю, криниці з дашками. Облетілий цвіт густо вкривав траву на узбіччі. Микола спинився біля п'ятдесят третього номера. Я вийшов з «уазика». Навколо тиша, наче в лісі.

Паркан у Чорнухи найкращий: дощаний, зелений, у зріст людини, без жодної щілини, а зверху по зубцях протягнуто нитку колючого дроту. Хвіртка і ворота металеві. Виднівся цегляний димар і жерстяний дах, фарбований рідкісною мідянкою, мов церковний купол. Не любив Чорнуха чужих позирків у своє подвір'я — обгородився капітально.

У сусідніх будинках господарі небагато розповіли про нього: об'явився три роки тому (купив хату), ні з ким не товаришував (ніхто до них не ходив, і він ні до кого), переїхавши, відразу поставив новий паркан і викопав у дворі криницю. Жінка у нього теж відлюдькувата. Навіть прізвища не знали, тільки ім'я — Дем'ян, а її — Харитина. Десь працювали, ніби на турбазі. Звідкіля вони — невідомо. Бездітні. Іноді, лише поночі, приїздить до них якийсь молодик, сам відмикає ворота й на подвір'я заводить машину — «Москвича». Останній раз був десь зо два тижні тому (а може, й менше). Не тримали ніякої живності, навіть собаки й кота. Сьогодні вранці бачили Дем'яна — йшов по воду. Оце й усе.

Зацікавив мене молодик. Лише близькій, довіреній людині Чорнуха міг дати ключ від воріт. Я з сусідського ґанку зиркнув на його обійстя. Нікого, наче вимерли, і вікна затулені гардинами. Тепер головне — негайно дізнатися, де раніше мешкав Чорнуха. Я мерщій поїхав у відділ. Тільки переступив поріг кабінету, задзвонив телефон.

— Загайгора слухає.

— Це Щапов з дільничного пункту на ринку. Я бачився із Шалапухою-Богом. Ви його випустили?

Шалапуха у місті! Але ж ми завезли його і Зубовського в село. Таки не послухав — утік. Шукав пригод на свою голову.

— Коли бачились?

— Півгодини тому. Розмовляв з ним. Крутився він коло м'ясного павільйону.

Біля м’ясного павільйону… Чомусь, наче магнітом, тягло туди Шалапуху. Погано, що він у місті, — стривожаться злочинці. І Зубовський не сидітиме сам у тітки.

Передовсім я замовив Вінницю — Володимира Моренцова. Хотів, щоб він поцікавився, чи не збирався Страпатий у відпустку.

Зненацька мені подумалося: якщо Чорнуха — Тягун, то навіщо зголив бороду? Адже тепер прикмету — шрам на підборідді — легко помітити. Незрозуміло.

51.

Довоєнні архіви не збереглися, і тому я не дізнався, на якій вулиці жив Чорнуха до 1941 року. А з 1945 року він продав чотири власні хати й оце купив п'яту на вулиці Канатній. Характерно: всі вони знаходились на околицях у різних районах міста. Колишні сусіди добре пам'ятали бородатого Дем'яна, мозчкуватого й непривітного, як і жінка. Дивувалися з його бороди, тоді ще у порівняно молодого чоловіка.

Згадали вони і сина Чорнухи. Одначе вже сусіди за третім і четвертим будинком не бачили ніякого сина. Правда, іноді приїздив до них вечорами якийсь хлопець «Запорожцем». Ніколи не скликали гостей. Залишав по собі Чорнуха на тих подвір'ях одну пам'ятку: міцні паркани.

На здобуті відомості я згаяв багато часу і зустрівся принаймні з п'ятнадцятьма сусідами. Навіть навідався до поліклінік, але в жодній не знайшли амбулаторної картки Чорнухи. За 23 роки він не звертався до лікарів. Завидне здоров'я, його радикуліт — чистісінька, мабуть, симуляція.

До свого кабінету я потрапив після 17.00. Чекав дзвінка з Вінниці й міркував над новими фактами. З якою метою Чорнуха часто міняв адреси, тобто продавав хати? Спекулював ними? Не схоже, бо на придбання останнього будинку йому довелося докласти свого капіталу.

Щоб не встигли придивитися до нього сусіди? І наслідки були: нічого підозрілого, за їх свідченнями, за ним не водилось, і вважали бездітним. Чорнуха немов крився з сином. Навіщо? А… а… Мені аж забило дух від раптової гадки: його син — викрадений Юра! Ось яку мету переслідував Дем'ян. Він — Баглай! Я відкинувся на спинку стільця і задоволено замугикав, наче розв'язав складну задачу чи головоломку.

Баглай! А борода? Справді, для чого йому борода? Напевне, кохався у бородах. Шкода, сусіди не пам'ятали імені його сина. Доконче треба розшукати Юрія.

Зненацька пролунав довгий телефонний дзвінок. Моренцов з Вінниці.

— Чекаєш? — близько, мов сидів поруч, пролунав його голос. — У твого шевця відпустка у серпні. Йому навіть замовили путівку в Лермонтовський санаторій в Одесі. Він часто там лікувався.

— Чого ж цього разу?..

— Ніхто не розуміє. Зібрався раптово, — розповідав Моренцов. — Пояснював, що цікаво: степ, скіфські кам'яні баби, стапелі…

— Листів ніяких не отримував? Не зустрічався ні з ким незнайомим? — допитувався я.

— Не встановили, Арсене. Вважаю, він несподівано вирішив допомогти вам.

Я подякував Моренцову за інформацію. Володимир мав рацію і стверджував мій попередній здогад. Справді, зі Страпатим було б набагато легше розшукати Тягуна і Баглая. Він добре знав їх в обличчя. Тепер така можливість втрачена назавжди.

У двері постукали. Відвідувач. В таку пору!

— Заходьте.

Зубовський! Він уже вдруге здивував мене. Вадим розгублений і розкуйовджений, мов сніп на вітрі. От і йому не сиділося у Комарівці.

— Бог утік! — випалив од порога, стривожено поводячи очима.

— Як це трапилось?

— Зараз… — Він сів і перевів дух. — Викопали тітці льох, зробили чин чином, вчора поставили нам могорич за труди праведні. Славно випили, закусили. — Вадим облизав губи. — Лягли спати у хліві, на горищі, на сіні. Бог і каже, мовляв, піду завтра вранці на рибалку. Ну, ловити рибу я не люблю. Прокинувся — нема його. Поснідав сам, по господарству попорав: дав свині їсти, курям… Знову поспав. Прокинувся після полудня — нема. Я на ставок. Хлопчаки мені: «Не була його». І п'ять карбованців у мене поцупив. Удома його теж нема. Знайдіть Бога, капітане, знайдіть, — прохально мовив Зубовський.

— Хай гуляє, — вдавано байдуже відповів я. — Чого тобі переживати?

— Він щось знає, їй-бо! — подався до мене Вадим й гаряче заговорив: — Натякав мені: скоро гарно заживе, — дістане купу грошей, гайне по курортах, під пальми-кипариси, торочив околясом про крадіжку в магазині… — і злякано затнувся, зрозумівши, що сказав зайве, але відразу ж палко заперечив: — Ні, Бог не крав, не лазив туди. Клянусь! Ми ж того вечора разом!.. Вам же відомо, капітане, в парку ми…

— А ти знаєш, хто обікрав?

— Ні, навіть не здогадуюсь. — Він похнюплено опустив голову.

Де шукати Шалапуху? Щапов повідомив — крутився біля м'ясного павільйону. Навідувався до бригадира рубачів Котова? Можливо. Заваров бачив тоді вранці Зубовського, Шалапуху і Корча-Роптанова, а Котов — нікого із трійці. Підозріла сліпота.

— Давай, Вадиме, йди додому. І з хати — нікуди, — наказав йому. — За прихід — спасибі.

Як тільки за ним зачинилися двері, я подзвонив Махову. Слідчий виявився на місці.

— Глібе, Шалапуху не затримали?

— Поки ні. Зайди до мене, — попросив.

Знову завдав нам мороки Шалапуха. Я попередив чергового, де буду, й вийшов на вулицю. Навколо універмагу, як завжди, юрмилися люди. Під зеленим шатром каштанового листя ще стояла денна задуха. Вона за опівніч розсмокчеться, наповниться прохолодою з лиману і протримається майже до полудня.

Мимоволі глянув на перукарню, але не побачив стрункої Євиної постаті серед крісел і чоловіків-майстрів. Напевне, працювала у першу зміну. Цікаво, чи був у неї на роботі телефон? А мабуть, ні, бо хоч би раз сказала подзвонити. І не питала мого робочого. Дивно. І в ту мить у мене майнула така безглузда думка, що я аж зупинився. Хай йому біс! €ва і вбивці! Чи сповна я розуму?

А згадав я повідомлення Махова: матері Шалапухи дзвонила вранці якась дівчина з телефонної будки біля універмагу… Саме того ранку я зустрівся з Євою біля нього, вертаючись із фотоательє. Дурниця надзвичайна — підозрювати її. Дівчина, яка сіла у «Волгу» біля ощадкаси, чорноволоса. І Єва ніколи не хвалилася ні машиною, ні вмінням водити її. Це вже вірна ознака перевтоми, коли я почав вбачати у кожній людині злочинця. От Ніна чорноволоса…

Відкинув геть свої фантастичні домисли. З Ніною не бачився після другого нападу на мене. Дзвонив їй на роботу. Пообіцяв у наступну неділю покататись на прогулянковому теплоході по лиману! Як вона зраділа!

З наближенням до прокуратури мої спомини про Ніну розтанули. На душі залишився тужливий щем. З ним я і з'явився перед стомлені очі слідчого.

— Ти наче кислиць наївся, — помітив Гліб мій настрій.

— Лізе в голову всяка нісенітниця, — поскаржився йому.

— І в нісенітниці трапляється зерно смислу, — виразно зауважив Махов.

Трапляється, подумки погодився, але тут інший випадок. Доповів слідчому, як завдяки Талиці натрапив на Чорнуху, і все про нього, що розповіли його колишні й теперішні сусіди. Не забув наголосити на здоров'ї: Чорнуха ніколи не звертався до лікарів. І — головне: про недавно зголену бороду. У Махова збуджено засяяли очі. Він теж відчув: Чорнуха наш перший справжній слід.

— Борода і свині… — замислено мовив Гліб. — А напевне, він і колій. Га, ти не цікавився?

Випустив з голови. Слідчий мав на увазі довгу шпичку, якою колють свиней, а схожим предметом поранено Молостова і вбито Белішвілі.

— Його син не може бути спільником? — далі питав-розмірковував Гліб. — Недарма ж Чорнуха приховує своє батьківство. І машина в руках того молодика.

— Для підозри, Глібе, фактів достатньо, — сказав я. — Треба за всяку ціну дізнатися, чи є у нього шрам на підборідді.

— Угу, шрам на підборідді, — повторив слідчий. — Зважаючи на Дем'янове менжування хатами, він таким чином маскувався. Порядній людині нічого систематично міняти місце проживання.

Ми прийшли до одного знаменника, тільки я трохи іншим шляхом. Мені легко працювалося з Маховим.

— Оце у мене був Зубовський. Переживає за дружка.

— Хм, теж утік, — осудливо похитав головою Гліб.

— Я відправив його додому, Шалапуха хвалився йому, що скоро розживеться грішми, махне на курорти під пальми-кипариси.

— Слизька і нещира він людина, — із жалем сказав слідчий. — Тягне його до м'ясного павільйону, як муху до меду. До речі, Котов о п'ятій годині повернувся з роботи й до опівночі грав у дворі в доміно. Ніяких шрамів у нього і в працівників колгоспного ринку нема. Перевірили.

— Повне фіаско, — гірко визнав я.

— Зате дещо маємо про приймальницю з фотографії — Меденець, — слідчий розкрив папку. — В 1950 році її затримали у Москві, коли продавала дуже дорогу золоту брошку з діамантами дореволюційного виробництва. Пояснила, ніби материна спадщина. Брошка ніде ні за ким не значилась, і Меденець випустили. — Гліб виразно глянув на мене. — А приймальниця — дочка колишнього цукрозаводчика.

Справді, факт обнадійливий, коли припустити, що вона довірена особа Тягуна чи Баглая по збуванню краденого. Невже Махов теж вийшов на вірний слід? Тоді успіх у нас подвійний і розв'язка не за горами.

— Ще треба з'ясувати важливі прогалини в її біографії. — Гліб звівся, енергійно зробив кілька гімнастичних вправ.

— А як Гветадзе?

— Вживається в образ. Працівник він здібний. Досі нічого підозрілого в Будинку колгоспника. — Махов сів за стіл. — Мене турбує Корч-Роптанов як імовірний спільник, але у нас нуль прямих доказів. Одні побічні й непевні.

— Чи не помилився рубач Заваров?

— Добра мені помилка: так детально описати зовнішність Корча! — вигукнув слідчий. — Тут більше схоже…

— На лжесвідчення, — додав я і заперечив: — Однак щодо Зуба і Бога вони у нього правдиві.

— Отож-бо, — задумливо погодився Гліб.

І ми вкотре переглянули всю справу: перебрали кожний факт, перечитали акти експертизи й показання, поділилися своїми міркуваннями.

Близько восьмої години Гліб склав матеріали справи у теку й сховав у сейф. Ми зібралися по домівках. Вже з порога за звичкою слідчий глянув на стіл, чи не забув чогось прибрати, коли задзвонив телефон. Махов невдоволено скривився й неохоче рушив до тумбочки.

— Моя половина. Зараз вичитає нотацію… — взяв трубку. — Я. Так. Є… — Гліб стривожено зиркнув на мене. — Куди завезли? Його прізвище? Гаразд. Ми негайно під'їдемо.

Махов поклав трубку й з хвилину стояв над телефоном. Невже знову не обійшлося без жертви? А часом не Гветадзе?

— Біля кінотеатру «Мир» підібрали непритомну людину з розбитою головою, — глухо сказав слідчий. — Завезли в травматологічне відділення другої лікарні.

Шалапуха? Стривай, а чому не Зубовський або Корч?

Ми збігли сходами у двір прокуратури, сіли у «Москвич» Махова.

— Коли б не Гветадзе, — висловив своє побоювання.

— Скоро побачимо, скоро…

Звечорілими вулицями міста, не запрудженими автомобілями, швидко домчали до лікарні. Зайшли до приймального опокою. На кушетці сидів, зігнувшись у три погибелі, чоловік і стогнав, тримаючись руками за живіт. Знервована медсестра щось писала у пошарпаному журналі, співчутливо зиркаючи на хворого. Я попросив її подзвонити в травматологічне відділення і покликати чергового лікаря.

— Ми з прокуратури, і нам треба негайно, — втрутився Махов, бо вона не поспішала залишити журнал.

Хворий, зачувши «з прокуратури», перестав стогнати. Медсестра набрала номер телефону і, коли в трубці пролунав голос, подала її мені.

— Карний розшук. До вас привезли хворого з пораненою головою? — квапливо запитав я.

— Привезли, — відповіла жінка. — Його готують до операції.

— Ми зараз будемо. Попередьте лікаря.

Наші кроки гучно відлунювали в порожньому коридорі. Піднялися на другий поверх. За скляними дверима, мабуть, їдальні, зблиснув голубий прямокутник — екран телевізора, і освітилися постаті за столиками. Назустріч нам — медсестра з білими халатами.

— В якій він палаті?

— Дев'ятій.

Ми на ходу нап'яли на себе куці халати. Тільки підійшли до дверей, як вони розчинились і з палати з'явилася каталка. На ній лежала людина із забинтованою головою. Між бинтами виднілися заплющені очі, загострений ніс, знекровлені губи…

— У дуже важкому стані, — сказав хірург. — Пролом черепа.

Напевне, зачувши наші голоси, поранений розплющив очі і втупився у мене неосмисленим поглядом. Шалапуха! Нахилився до нього.

— Богдане, Богдане, хто тебе вдарив?

Його бліді губи заворушились.

— Богдане, хто тебе?..

— М'яс… пав… руб… — ледь вловив його шепіт.

— Який рубач? Хто?

— Кот… — і Шалапуха заплющив очі.

Його повезли до дверей з матовим склом. Гліб запитливо подивився на мене.

— Він сказав «м'яс… пав… руб…», — повторив я. — А потім — «Кот…».

— Невже Котов?

Мені теж не вірилось. Одначе не причулися ті слова, мовлені Шалапухою. Його гарячий подих я ніби й досі відчував на своїй щоці. А ми вже вирішили — бригадир рубачів поза підозрою. За що він ударив Шалапуху? Що знав Богдан? Чому опинився біля кінотеатру «Мир»? Часом не призначив йому там побачення Котов? Але ж місце багатолюдне…

Ми поїхали до кінотеатру. Зупинилися поблизу виходу із кінозалу. Навколо снували перехожі, юрмилася молодь.

Гліб повернув до відчинених металевих воріт між кінотеатром і триповерховим будинком. За ними, наче довгий коридор, прохід кудись у глиб двору.

— Ось тут його знайшли, — сказав Махов, відхиливши трохи ворітницю від стіни.

На асфальті ще темніла пляма крові. Я пройшов далі: глухий невеликий двір, оточений звідусіль стінами. Справжня пастка, якщо заманити сюди жертву. Дорого заплатив Шалапуха за своє мовчання. І коли тепер він заговорить?

А навпроти кінотеатру темніли широкі вікна ощадкаси, де знімав із вкладу гроші Белішвілі.

52.

Минуло три дні. Життя Шалапухи трималося на волосині.

Чорнуха не з'являвся на роботу й нікуди не виходив з хати. Його дружина працювала на турбазі: годувала свиней і підмітала територію, ні з ким не зустрічалась.

Приймальниця замовлень фотографії Меденець теж не виказувала стривоженості.

Бригадир рубачів Котов того дня, коли поранили Бога, знову сидів у дворі за столом і до півночі забивав «козла». Повне алібі. Ми сушили мізки й губилися в здогадах.

За цей час дізналися, що Чорнуха сам колов свиней, і розшукали сліди його сина: він колись навчався у школі № 9, розташованій неподалік їхнього першого будинку. Ім'я сина — Борис, у 1960 році закінчив сім класів. І більше ніяких даних. У місті й області Чорнуха Борис Дем'янович не проживав.

Хто ж тоді приїздив до них «Запорожцем», а потім «Москвичем»?

У розслідуванні мов настало затишшя, як ото перед бурею. Ми відчували наближення нових подій. Вжили всіх заходів, щоб запобігти убивствам і нападам.

І ось на четвертий день сказали Бордюжі, щоб той попросив Чорнуху заколоти кабана. Сподівалися, двірник не відмовить директорові. За роботою він не стежитиме за собою, і ми таки придивимось, чи є у нього шрам на підборідді. До години дня Бордюжа не подзвонив, мабуть, не повернулася з дому дружина Чорнухи.

Я пообідав і, щоб не марудитись у кабінеті, трохи прогулявся: постояв у сквері біля водограю, переглянув газети. Потім пройшовся вулицею. Мимоволі опинився на тому боці, де розташоване фотоательє. З вітрини холодно й насмішкувато дивилася на перехожих своїми прекрасними очима Єва. Неподалік від вікна сиділа огрядна приймальниця Меденець, жінка з таємничим минулим.

Ні, більше не витримаю: все ввижався дзвінок директора турбази… Заспішив до відділу. Чортовий тільки глянув на мене — отже, не дзвонив. Якщо Чорнуха погодиться колоти свиню і не вдаватиме хворого, значить, він упевнився, що поза підозрою. Авжеж, минуло чотири доби з дня вбивства Страпатого, а на турбазі спокійно: міліція нікого не викликала і не допитувала. Дружина, безперечно, розповідала Дем'янові про обстановку на роботі. А там — нічичирк…

І хоч я кожної миті підсвідомо чекав дзвінка, все ж від його звуку аж здригнувся. Схопив трубку.

— Загайгора.

— Він прийшов, — почув чіткий, добре поставлений голос директора турбази. — Готується.

— Спасибі, Василю Миколайовичу. Ви з ним розмовляли?

— Перекинулися кількома словами. Скаржився на поперек, пив воду.

— Я зараз приїду.

Схопився, забіг до Скорича й попередив майора, що їду на турбазу. Дмитро Юхимович задоволено потер долоні.

— Нарешті… Мене турбує одне, Арсене: чи знає він тебе в обличчя? Може впізнати, — мовив Скорич.

— Навряд щоб Чорнуха стежив за мною. По-перше, живе далеко від міста; по-друге, старий для такої роботи, — заперечив я.

— Ну, гляди там.

Дванадцять кілометрів до турбази «Сосни» видалися мені надто довгими… Ми повинні до сутінків точно встановити, хто Чорнуха — Тягун чи Баглай, і вирішити, як діяти надалі.

Он і верхівки сосен. Крита автобусна зупинка, оздоблена мозаїчними квітами, купка пасажирів. «Уазик» завищав гальмами, повертаючи до турбази. Між соснами, біля господарських будівель, стояв автобус і вантажівка, мигтіли постаті.

Насилу стримав ходу, щоб не побігти. У вікні показна, ставна постать Бордюжі. Мабуть, виглядав мене. Передбачливо розчинив двері свого кабінету.

— Де Чорнуха?

— Біля свинарника.

— Ще не розпочинав?

— У нього свій ритуал, — усміхнувся директор.

Щоб не привертати до себе уваги, я спочатку пішов до їдальні. Зиркнув на годинник — 14.50. Ось чому на турбазі мовчала музика: після обіду дві години тихого часу, і майже всі відпочиваючі розійшлися по будиночках. Погано, відзначив я, буде мало глядачів біля хліва.

Від їдальні подався стежкою між соснами до гаражів. Запримітив навпроти них курилку — лавку із дощок літерою «п» і вкопану посередині металеву бочку. Непогане місце для спостереження за хлівом. Сів на лавку, за грубий стовбур сосни. Від бочки тхнуло гнилою водою. Вона чорна, і в ній плавали набряклі недопалки.

Двері хліва відчинені. Звідти чулося рохкання. Під капотом вантажівки вовтузився шофер. В автобусі водій читав якийсь журнал. Мені було добре видно весь майданчик перед господарськими будівлями, і я міг, відхилившись, ховатися за сосною. Вже недовго чекати. Що ж, тепер шрам на підборідді безпомилково засвідчить, хто Чорнуха.

До мене долинуло постукування по блясі, й невдовзі на алеї від їдальні з'явилася дружина Чорнухи з балією за плечима й емальованою білою мискою в руці. За нею йшов плечистий, середнього зросту червонолиций дядько. Чорнуха! З двох відер, які він ніс, соталася пара. В чорному старому кашкеті, темно-сірому засмальцьованому костюмі, двірник чомусь нагадав мені занехаяного контролера Палигу. Але в того вигляд нужденного через хворобу. Шофер оглянувся з-під капота на брязкіт.

— Що, Архиповичу, буде свіжина? — весело запитав.

— Еге, кому свіжина, а кому робота, — невдоволено буркнув.

— Ну, цю роботу ви любите.

Відра Чорнуху, незважаючи на радикуліт, не обтяжували: ступав легко, мов з іграшковими. Відчувалася неабияка сила в його руках. Поставив їх коло балії і зник у хліві за жінкою. З'явився з паяльною лампою, накачав її, розпалив. Рівно гуло синє полум'я. Водії автобуса і вантажівки почали спостерігати за приготуваннями Чорнухи, щось казали йому, сміялися. Дружина винесла з хліва порожне відро, стільчик, кварту, два довгих ножі. З їдальні нагодилося три жінки у брудних білих халатах, якийсь високий і худий чоловік в чесучевому костюмі.

Тоді я теж пристав до гурту цікавих. Намагався недовго дивитися на Чорнуху — не стривожити його своїм поглядом. Та й двірник-колій не помітив моєї появи. Дядько він моцуватий, чорнобровий, з маленькими безвиразними очима.

Мою увагу прикували ножі: один із широким лезом, а другий тонкий, справжній стилет, зроблений, мабуть, із круглого терпуга, з дерев'яним руків'ям. Схожий на підкинутого Зубовському. Невже таким поранено Молостова і вбито Белішвілі?

Чорнуха взяв ножа і шаснув у хлів. Я давно не бачив, як забивали свиню. Пам'ятав, ще в дитинстві у вчителя Балюка різали кабанця й мені було дуже його шкода. Поросячий лемент довго стояв у вухах, і навіть підсмажений гачкуватий хвостик не втішив… З дверей висунулася клаповуха свиняча голова, пригнута до землі. Рухливий рожевий п'ятачок нюшкував землю. Дем'ян поплескував кабана по круглому, ситому озаддю важкою долонею — виганяв надвір.

— Ох і вепр! — вигукнув чоловік у чесучевому костюмі. — На пудів п'ятнадцять! Як же ви його звалите?

Двірник не удостоїв його відповіді, лише зневажливо пхикнув.

— Зараз побачите. Архипович майстер! — захоплено мовив водій вантажівки.

Чорнуха присів біля кабана й почав чухати його живіт. Кабан задоволено зарохкав, і його маленькі тонкі ніжки (і як тільки витримували таку вагу?!) наче підломилися — він беркицьнув на бік, розчепірив ноги, і тої ж миті Дем'ян всадив йому під ліву лопатку колія, водночас хапаючи п'ятірнею за рило. Здавлений, приглушений зойк заклекотав у туші, свиня затрусилася, засовала ногами. Чорнуха навалився на неї, поторгав руків'я колія… Кабан затих.

Жінка подала Дем'яну відро. Він підставив його до руків'я і різко висмикнув ножа. З круглого отвору вдарила в денце, зацебеніла густа темно-червона цівка завтовшки в палець. Нудотно запахло кров'ю. На обличчях принишклих глядачів вираз відчуженого співчуття. Нагла смерть навіть тварини справила на людей гнітюче враження. А в Чорнухи не сіпнувся жоден м'яз на лиці. Він виконував звичну роботу.

Коли збігла кров, Дем'ян узяв кварту, зачерпнув нею з відра й почав пити. Мене зсудомила відраза. Я відвернувся. Одначе саме тепер він мав закинути голову, і я примусив себе дивитися. З кожним ковтком все більше задиралася голова, і… Шрам! Червоний невеликий рубець: Тягун!

— Ну, Архиповичу, після цього пива вам тільки до молодиць! — захоплено вигукнув шофер вантажівки.

— А ти спробуй, — простяг йому кварту Чорнуха.

— Ні-і…

Я непомітно залишив видовище і подався до нашого «уазика». По рації сповістив Скорича про шрам. Майор замислився…

— Стеж за ним, а ми тут порадимось, — по паузі вирішив Дмитро Юхимович.

Дем'ян уже смалив паяльною лампою кабана. Я сів у курилці.

Тим часом двірник обсмалив кабана і ножем обчищав його, а Харитина поливала тушу гарячою водою. Цікавих побільшало, переважно із працівників турбази. Вони весело гомоніли. Шофер вантажівки відірвав хвоста і, кривлячись, під регіт присутніх, почав його кусати, клацаючи зубами, мов зголоднілий пес. Дем'ян розщедрився і відчикрижив шматок вуха, дав жінкам у білих халатах.

— Пожуйте, смачні хрящики, — басовито мовив.

Позаду мене на стежці почулися кроки. Я різко оглянувся. Махов! Як він знайшов мене? Яку привіз новину? Слідчий сів поруч.

— Ну, вітаю тебе, — пошепки мовив і потис мені руку. — Наче все сходиться — Тягун.

— А я сумніваюсь, — признався йому.

— Не сумнівайся, — заспокоїв Гліб, дивлячись на гурт навколо колія. — При силі дядько, га? Як вправно володіє ножем!.. Ходімо, Арсене. Наші працівники вже тут, послідкують. А нам треба обговорити, зважити. Сьогодні надійшла відповідь на наш запит із Якутська: Чорнуха Дем'ян Архипович, рахівник колгоспу «Заповіт Леніна» села Родіоново, пропав безвісти в жовтні 1945 року, а вже навесні сорок шостого на його труп натрапили у тайзі мисливці.

Я озирнувся: воскреслий Чорнуха запопадливо обробляв кабана. У гіллі сосен туркотіли дикі голуби.

53.

На нараді в начальника відділу Ольхового панувало пожвавлення. Ми відчували — скоро розв'язка. Хотілося, звичайно, простежити за Чорнухою, але дійшли висновку не ризикувати. Вирішили затримати його на вулиці після свіжування кабана.

Збуджені й сповнені надії на успіх, розійшлися по кабінетах чекати сигналу до виступу. Я і Махов розташувались у майора Скорича. Надто повільно спливав час, і ми щоразу зиркали на годинники. Обговорили, детально проаналізували всі події. Поставало питання: скільки у нього спільників і де їх шукати? Вічні у нашій роботі питання.

А ще треба вийти на Баглая, чорноволосу дівчину — власницю «Волги», хазяїна моторного човна, яким утік убивця з турбази. Ми нічого не відали про злощасну телеграму: хто приніс і забрав її? Багато міг розповісти нам Тягун, дуже багато.

— О, ви не бачили, як він п'є кров, — сказав я, коли розмова, здавалося, вичерпалась і ми сиділи у напруженій тиші з настороженими обличчями.

— Хто? Чию кров? — скинув на мене недовірливі очі Махов.

— Чорнуха, свинячу, наче вурдалак, видудлив півлітрову кварту, теплу…

Слідчий відразливо здригнувся, а Скорнч скривився, немов ковтнув якоїсь бридоти.

— Я ось зараз думаю… — заговорив майор. — У нас нема кому опізнати Чорнуху, засвідчити, що він Тягун.

Я посміхнувся, бо…

— Ти не всміхайся, Арсене, — дорікнув майор.

— Він знає чого, Дмитре Юхимовичу, — весело зауважив Гліб, змовницьки підморгнувши мені.

— Ну-ну, чого? — Скорич подивився на мене.

— А Ладанюк Марфа? — багатозначно мовив я.

— Гм, Марфа… — Майор замислився, провів долонею по голеній голові й нараз ляснув себе по лобі. — А, колишня наймичка Баглая! Зовсім вилетіло… — незадоволено покрутив головою. — Марфа для нього — наче друге пришестя Христа.

— І для Баглая, — докинув я.

— А ви знаєте, що Дзюняк теж сержант? — промовисто запитав нас майор.

Я здогадався про смисл його натяку: мовляв, не лише бригадир рубачів Котов міг виявитися Баглаєм, а й завідуючий готелем.

— А Палига старший сержант, — іронічно сказав Махов.

— Це той хворий контролер — чоловік чергової з Будинку колгоспника? — уточнив Скорич.

— Еге, і директор базару старшина, і серед рубачів є два сержанти, — відповів я.

— Якщо підозрювати всіх, Дмитре Юхимовичу, ми зав'язнемо по вуха в перевірках, — сказав Махов. — Між іншим, на них я теж дав запит за місцем народження. Для очистки совісті.

— Правильно зробив, — похвалив Скорич..

Гліб використовував кожну можливу зачіпку для виявлення злочинців. Так він натрапив на приймальницю фотографії Меденець — жінку з білими плямами у біографії. Загадкова Павлина Нестерівна в ці дні ні з ким не зустрічалася, ні до кого не навідувалась, мовби відчула зацікавленість міліції.

Втім, подумав, вона могла з кимось бачитися на роботі, навіть вкладати повідомлення у конверти замість фотокарток. Дуже зручно — конверти… Я намірився сказати про те, але у двері постукали.

— Прошу — голосно дозволив майор.

На порозі — Гветадзе з білозубою усмішкою, в руці коричнева господарська сумка. Його веселі карі очі оббігли наші стурбовані обличчя, й усмішка згасла.

— Щось трапилося? — запитав.

— Чекаємо команди на затримання, — відповів Махов.

— Кого? — Додо поставив сумку на стіл і сів на диван.

— Одного із крадіїв, — і майор кивнув на мене: — Арсен розшукав його. А ти з чим до нас?

— Торгую мандаринами, а в готелі тиша. — Гветадзе ніяково посміхнувся, наче вибачався за своє байдикування. — Вже й не вірю у цю затію із грішми, — розчаровано мовив.

— Наберись терпіння, кацо, — порадив Скорич.

— Зовсім не цікавляться твоєю персоною? — запитав я.

— Кому я потрібен? — розвів руками Гветадзе.

— Ну, гарних дівчат у нас багато, — пожартував майор.

— До тебе не підходила чорнява дівчина? — знову запитав я.

— Ні, Арсене, — іронічно відказав Гветадзе.

Значить, ще не настав підходящий момент. До речі, той момент мали визначити ми, тому й досі Додо нікому не казав про свій від'їзд — і злочинці сиділи тихо. А може, вони вигадають якийсь інший хід?

Гветадзе протягся до господарської сумки, розстебнув «блискавку» — по кімнаті розійшовся легкий запах мандаринів. Він висипав їх, пругкі, жовтогарячі, пахучі кульки, на диван.

— Пригощайтеся, генацвале.

Ми ласували соковитими плодами. Прихід старшого лейтенанта трохи послабив наше напружене чекання. Задзвонив внутрішній, без диска, телефон, і Скорич узяв трубку.

— Угу… добре… стежте… повідомляйте… — однозначно казав майор, зиркаючи на нас. Поклав трубку. — Чорнуха вже впорався з кабаном, збирається додому, — повідомив нам.

Гветадзе, розуміючи наш стан, почав розповідати про Грузію. Я дізнався про цікаві пам'ятники архітектури: храм Баграті в Кутаїсі, фортецю Нарікала в Тбілісі, монастирі Удзо і Шіомгвіме, гору Мтацмінда, або Святу гору, на якій містився пантеон видатних письменників і громадських діячів. Виявилося, що сузір'я Чумацький Шлях у грузинів — Оленяча Стежка, а назва столиці походила від слова «тбілі» — теплий. Розповім Додо й легенду про Сурамську фортецю, де нібито у сиву давнину замуровано живцем людину.

— У тебе, капітане, є великий тезка — грузин, — сказав промовисто Гветадзе.

— Хто ж він? — зацікавився Махов, перестаючи облуплювати шкуринку з мандарина.

— Арсен Одзалашвілі, — Додо урочисто підняв палець. — Наш національний герой, боровся проти кріпосництва. У вас теж… як його…

— Устим Кармалюк, — підказав Скорич.

— Ага, Кармалюк, а у нас — Одзалашвілі, — закивав головою Додо.:

— І звали його Арсен? — не повірив я.

— Арсен, кацо, Арсен. А ти думав, тільки українці носять таке ім'я? — хитро примружився.

Справді думав, бо дали мені рідкісне на сьогодні ім'я, тепер зовсім забуте молодими батьками. Як не дивно, але на імена теж поширилася мода… Вдруге задзвонив внутрішній телефон. Напевне, знову черговий прийняв повідомлення наших спостерігачів за Чорнухою. Ми дивилися на Скорича, нашорошивши вуха.

— Він сам пішов?.. А що в руках?.. — питав Дмитро Юхимович і косував на нас сірим уважним оком. — Скільки минуло відтоді хвилин?.. Повідомте: ми виїжджаємо. — Майор рвучко звівся й почав згортати папери зі стола в шухляду, говорячи: — Чорнуха із жінкою п'ять хвилин тому направився до автобусної зупинки. Все, вирушаємо!

Я насилу ковтнув шматок мандарина й майже одночасно з Маховим схопився з дивана.

— Може, я з вами? — благально мовив Гветадзе, заздрісно дивлячись на нас.

— У тебе, Додо, інше завдання, — заперечив Гліб.

Ми вибігли на подвір'я відділу, залишивши посмутнілого Гветадзе біля чергового.

54.

Скорич, Махов і я сіли в наш «уазик». Вискочили на вулицю. За нами — машина з оперативниками. Я подивився на годинник — 19.51. Підрахував: хвилин десять-п'ятнадцять Чорнуха йтиме до зупинки, поки дочекається автобуса — збіжить іще стільки ж. Отож ми встигнемо — до вулиці Канатної всього вісім кілометрів.

Швидко дісталися околиці міста. Не відчував ні втоми, ні вечірньої задухи. Аби тільки зійшов Чорнуха на своїй зупинці. Загалом уже не мало ніякого значення, де він зійде. Тепер не втече. В «уазику» заговорила рація, і Скорич узяв мікрофон.

— Товаришу майор, він сів у автобус… Автобус рушив…

Ось і Канатна. Оперативники загальмували неподалік від критої зупинки, а ми в'їхали на вулицю. Діяли за планом: поминули дім Чорнухи й стали під парканом метрів за п'ятсот од нього. Звідси добре проглядалася вулиця аж до її початку. У квадраті відкритого простору, мов на екрані, мигтіли машини. Ми мовчки дивилися туди.

Коли на тихій вулиці з'являвся перехожий, приглядалися до нього — Чорнуха чи ні? А перехожих траплялося небагато, бо час пізній і мешканці Канатної були вдома: поралися на присадибних ділянках, майстрували на подвір'ях, хтось виставив на двір динамік, і сонливий спокій околиці почав здригатися від ритмічної музики.

— Тринадцятий, тринадцятий… — заговорила рація.

— Слухаю, — озвався майор.

— Вони зійшли, направились у вулицю.

— Добре. Їдьте за ними, — розпорядився Скорич.

На початку вулиці вигулькнуло дві постаті: одна темно-сіра, друга чорна з білою головою. Вони, подружжя. Скорич оглянувся на мене, і я без слів зрозумів його.

— Чорнуха з дружиною, — пошепки підтвердив.

Дмитро Юхимович кивнув. Ми прикипіли до них очима. Дем'ян тримав руки в кишенях штанів, ступав поважно, як людина, що знає собі ціну. Піджак на ньому розстебнутий, і під картатою сорочкою округлювалося черевце. Харитина на кілька кроків позаду, її праву руку відтягувала чорна господарська сумка. Жінка щоразу зводила вільну руку до обличчя — мабуть, витирала піт. Залякана, затуркана, вона дріботіла за чоловіком безголосою тінню.

— Миколо, он бачиш пару? — запитав у Бунчука майор і продовжив: — Порівняйся з ними, коли вони опиняться біля зеленої хвіртки. Зрозумів?

— Так точно, — і сержант увімкнув запалювання.

«Уазик» поволі рушив. Чорнуха наближався. За його спиною з'явилася машина з оперативниками. Тепер шлях до втечі відрізано: вулицю заблоковано.

«Дем'ян не оглядався і не звертав уваги на нашу машину, що сунула вибоїстою дорогою. Він збив кашкета на потилицю — був задоволений своєю роботою. Я вже виразно бачив його червонощоке обличчя, і мені здавалося — Чорнуха усміхався. Харитина стомлено пленталася за ним. Вони не розмовляли — прошкували, мов чужі.

Віддаль скорочувалася… Мені впала в око рука майора, якою тримався за скобу, — пальці білі-білі. Ми з Маховим теж ледь стримували хвилювання.

Молодчина Бунчук, вдало розрахував: «уазик» вчасно порівнявся з Чорнухою, коли той ступив до хвіртки і витягнув з кишені ключ. І оперативники уже поряд. Я і Скорич, наче за командою, в один раз вистрибнули з кабіни. Дем'ян озирнувся — а ми перед ним — і роззявив рота від подиву…

— Громадянин Чорнуха? — запитав я.

— Ггг… — вирвалось із його горла.

— Ми з міліції.

Харитина, зачувши те, зойкнула і притислася до паркану, полотніючи лицем. Чоловік поводив виряченими очима… Всього чекав од нього, тільки не такої панічної розгубленості. Як же був упевнений, що не викриємо його! Авжеж, стільки років усе шито-крито.

— Відмикайте хвіртку! — наказав йому Скорим.

— Це… це… — Чорнуха не міг отямитись. — Ви… не маєте права, — з придихом, охриплим голосом нарешті сказав.

— Маємо, — твердо й переконливо мовив Махов.

— Господи… — без відчаю, а швидше з важкою полегкістю вихопилось у Харитини. — Господи, окошилося…

— Цить! — зненацька процідив до неї крізь зуби Дем'ян. — Ні пари з уст, лахудро.

Я взяв за зап'ястя Чорнуху — із заціпленого кулака випав довгий ключ із вигадливою борідкою. Ввійшли на подвір'я й попрямували до ганку. Я не спускав очей з Дем'яна. Він тільки раз оглянувся, коли у відчинені ворота в'їхав наш «уазик». Зовні затриманий не виказував ні хвилювання, ні переляку. Він уже оговтався. Швидко. Тепер буде нелегко витягти з нього зізнання.

Спинилися перед дверима на веранду. Чорнуха не поспішав їх відмикати. Обшукувати його на видноті ми не хотіли, щоб не побачили з вулиці.

— Не тягніть, Чорнуха, давайте, — поквапив його майор і дорікнув: — Негостинна ви людина.

— Зараз, зараз… — Дем'ян мляво шукав — мацав кишені штанів, потім піджака, натомість поліз до внутрішньої.

Я лише подумав: невелика цінність ключ, чого б це ховати його аж там, як несподівано різко висмикнув руку Чорнуха і перед моїми очима мигнув тьмяний, воронований пістолет. Встиг ухопити зором — скоцюрблений палець натис на спусковий гачок… Я з силою вдарив ребром долоні Чорнуху по біцепсу. Зброя без пострілу брязнула на мурований ґанок, а Дем'ян, крутнувшись, великими стрибками помчав до хвіртки.

— Стій! — упівголоса, натужно гукнув Скорич. — Стій!

Я метнувся за втікачем. Аби на вулицю… Чорнуха порівнявся з «уазиком», і тут зненацька просто перед ним відчинилися передні дверцята. Він з розгону напоровся на них грудьми, заточився, розчепіривши руки, і я вхопив Дем'яна за комір піджака. З кабіни вистрибнув Бунчук, надбігли Скорич і оперативники, тісним кільцем оточили Чорнуху, що пожадливо хапав скривленим ротом повітря.

— Ключ, Чорнуха! — вимогливо сказав Махов. —

І без фокусів.

Я звернув увагу на пістолет у руці майора. Парабелум, німецький, ще, мабуть, з війни. Чому ж він не вистрелив? І до якої крайності вдався — ні, не Чорнуха — Тягун Феофан Миколайович, наважившись скористатися ним! Очевидно, знав, що чекало попереду.

Тягуна повели до хати. Скулена Харитина сиділа на ганку, вся у чорному вбранні, наче великий крук.

— Щасливий ти, Арсене, довго житимеш, — сказав Скорич, показуючи парабелум. — Він зопалу не зняв запобіжник. Коли б не це… — і Дмитро Юхимович скрушно похитав головою.

Я вимушено посміхнувся. Харитину ми залишили на веранді, а Тягуна посадили на кухні. Прийшли поняті. Почався обшук. Я зазирнув до кожної кімнати. Їх обстановка не свідчила про достаток. Навпаки — була звичайна, навіть біднувата, без телевізора і приймача, без дорогих килимів, а у вітальні висів вигорілий, виготовлений із рожевого паперу абажур.

На жаль, обшук нічого не дав. Тільки у жіночій білизні знайшли старий невеликий знімок із якогось маленького хлопчика, зодягнутого у штанці на одній шлейці. Ніяких листів, фотокарток і листівок не виявили. На кухні, серед виделок, ложок і ножів, лежав колій, такий, яким Тягун ухекав недавно кабана.

Мене не розчарували попередні наслідки обшуку. Феофан злочинець зі стажем, умів ховати награбоване. Зараз зацікавив знімок. Чомусь був упевнений — на ньому син Тягуна. І, мабуть, фотокартка зберігалася крадькома від батька, всупереч його забороні.

Наші фахівці полізли на горище, а я зайшов до кухні. Тягун сидів за столом і, ніби нічого не сталося, спокійно вминав свіже сало з часником. На його бороді біліли крихти хліба, губи лисніли від жиру. Я показав йому фотокартку.

— Хто це?

Маленькі очі Феофана вп'ялися в шматок цупкого паперу. На мить, я спостеріг, у них майнула сполоханість, та він знизав плечима.

— Не знаю, — буркнув.

— Не впізнаєте свого сина, га? — насмішкувато запитав.

— Ми бездітні, — ковтнув слова разом із салом.

— А ваша дружина? Може, вона признає сина?

— Бездітні ми, бездітні, — вовкувато глипнув на мене.

У нас було чимало запитань до нього. Власне, вони попереду. Тягун навіть не здогадувався, скільки ми знали про його особу! Я ще трохи постояв на кухні. Ні злість, ні почуття помсти не обсідали мене. Дивився на нього як на пристаркувату людину, яка страждає страшною хворобою — манією вбивств і крадіжок. Після невдалого замаху він вечеряв. Хліб не застрягав йому в горлі, й не трусилися руки…

Харитина теж не признала сина на знімку. Правда, вона, угледівши фотокартку, злякано притулила долоню до рота й наче скам'яніла. І я не домігся від неї відповіді. А невдовзі знайшли на горищі схованку — вхід до ніші між двома стінами, де лежали мішки з хутром, дорогі відрізи, коробки з новим взуттям. Я з першого погляду на коміри визначив — з магазину (по краях позалишалися смужки пальтової тканини).

Коштовності виявили з допомогою магнітометра[15] просто під ногами: на ґанку, під металевою решіткою, об яку обчищали болото, вмурований металевий ящик. У ньому — пачки грошей, коробочка з патронами до парабелума. Поняті, сусіди, не йняли віри.

Речових доказів набралося достатньо. Ми розклали їх у великій кімнаті на дивані й стільцях, а ювелірні вироби із золота — на столі. Аж тоді ввели Тягуна. Він глянув і остовпів. Мабуть, не чекав, що відшукаємо його «скарби». Вхопив себе за горло, немов йому забракло повітря, і з його примружених очей покотилися сльози. Він мовчки плакав од безвиході.

55.

Збігло три дні. Тягун Феофан Миколайович на допитах не сказав ні слова. Він усе затято заперечував. Харитина, залякана чоловіком, попередньо навчена ним, теж нічого не говорила, тільки «не знаю», «не бачила», «вперше чую». До того ж вона боялася за сина. Ми дійшли висновку: Борис учасник злочинів, бо ж недарма батьки вдавали бездітних.

Слідство на перших порах загальмувалось. З Вінниці мала приїхати Марфа Ладанюк, та опізнання Тягуна відкладалося через те, що заслабла. Втім, попри невдачу, Махов надіявся на розмову з Тягуном. А через тиждень, обіцяли лікарі, покращає Шалапусі й він дасть показання. У хаті Тягуна влаштували цілодобове чергування, і я кожну ніч просиджував там, а вдень мені здавалося, що саме у мою відсутність Борис заскочить додому…

Якщо він у місті, то обов'язково навідається до батьків. І тоді ми його затримаємо. А поки що я посилено виявляв коло знайомих Тягуна. Однак поводився він на волі досить обережно — ніяких підозрілих знайомств.

У Будинку колгоспника, за повідомленням Гветадзе, панувало звичайне пожвавлення: хтось влаштовувався, інші вибували, і нічого не коїлося навколо Додо — не загравала з ним ніяка чорноволоса дівчина.

Настала неділя, і мені випав по-справжньому вільний день. Я вперше за кілька останніх місяців виспався: продрімав коротку ніч у будинку Тягуна, а потім досипав у гуртожитку й прокинувся о першій годині. Нарешті міг виконати давню обіцянку: покататися з Ніною на прогулянковому теплоході по лиману. Я зателефонував їй, і ми домовились зустрітися на Флотському бульварі біля старовинної гармати. У голосі дівчини чулися неприхована радість і захоплення.

— Я ще не купалася в морі, — несміливо зауважила Ніна.

— І позагоряємо, — додав я, відчуваючи, що ця подія для неї стане святом.

— Правда? — затамувала подих.

— Авжеж. Гуляти — так гуляти, — відчайдушно сказав я.

— Я скоро зберусь, Арсене… Федоровичу, — заквапилася вона.

— Значить, о другій? — перепитав.

— Еге, еге. Я побігла…

На п'ятнадцять хвилин раніше умовленого часу я прийшов на Флотський бульвар. На диво, зараз він майже безлюдний. Звісно, палке сонце не випускало мешканців на вулиці: тримало їх до вечора у квартирах, а молодь таборилася на пляжах. Протилежний берег лиману, ліворуч од водної станції, геть-чисто запруджений купальниками. Звідтіля долинав гомін і лунала музика з гучномовців. До бульвару навіть не діставала прохолода, не могла пробитися крізь спеку, яку вилучали нагріті асфальт і сивий граніт парапету. Над водою кружляли, припадали до хвиль чайки, безнастанно виконуючи свій танок-круговерть.

З-за стрімкого берега виплив теплохід і плавно вийшов на центр фарватеру, між червоні бакени. На його горішній палубі купчились пасажири. Через півгодини він пришвартується до причалу. Невже Ніна спізниться? Ми б якраз встигли на нього. Одначе серед нечисленних перехожих її не було. Я дивився на лиман і хоч збирався приємно провести час, а все ж не давала спокою думка, що саме у неділю заскочить Борис на Канатну і без мене затримають його оперативники. Прикро, але…

— Арсене… Федоровичу! — гукнула Ніна.

Я оглянувся. Ось чому не впізнав її: на ній капелюшок з рисової соломки, прикрашений червоною стрічкою з бантом, ситцевий волошковий костюм у дрібні рожеві квіточки. У руці вона тримала напівпрозору поліетиленову сумку, в якій угадувались обриси книжки. Ожинові очі дівчини сяяли щастям, опріч зніяковілу посмішку. Я зиркнув на годинник — рівно 14.00.

— А ти точна, — похвалив Ніну.

— Люблю дотримуватися слова, — запишалась.

— Я теж. — Ми повернулися до лиману: — Наш теплохід.

Він уже був десь за кілометр від причалу. Ми застрибали крутими сходами на набережну. Ніна спіткнулась, і я вхопив її за лікоть. Вона тихо, коротко засміялася. Збоку, мабуть, ми скидалися на закохану пару сімнадцятилітніх. Ох, а мені ж тридцять…

Поки я взяв квитки, пришвартувався теплохід. За кілька хвилин він спорожнів. Я встиг купити чотири порції морозива, і ми хистким трапом перебралися на корабель. Ніна захоплено оглядалася доокруж. Обійшли нижню палубу — з носа до корми — і піднялися на горішню, теж заставлену лавками. З неї краще оглядати чудові краєвиди на лиман.

— Давайте сядемо тут. Добре? — прохально звернулася Ніна.

— Давай, якщо тобі подобається.

Сіли на передній лаві. Ніна оглядалась навколо, не забуваючи про морозиво. Невдовзі теплохід віддав швартови. За кормою пінилась вода, шугали неспокійні чайки, на два боки розходилися великі хвилі, гойдаючи рибальські човни і яхти.

— А мене не закачає? — боязко запитала Ніна.

Я стримав усмішку, щоб не образилась.

— Це ще не море і малі хвилі, — заспокоїв її.

Ніна дивилася навсібіч і, коли щось дуже вражало її, легенько, ну достоту пустотливе дівча, штовхала мене ліктем, щоб і я звернув на те увагу. Мене обіймала тиха радість, ніби вертались із далеких років дитинства безжурність і не зовсім усвідомлене почуття щастя. Я позбувся думок про злочинців, про невдачі й заплутаний перебіг останніх подій…

Більше години тривала прогулянка. Спека ще не спала, і ми через понтонний міст перейшли на другий берег лиману, на міський пляж. Я виконував друге побажання Ніни — позагоряти. Вона весела й задоволена, і я часто ловив на собі її теплі, вдячні погляди. Без угаву говорила всілякі милі дрібниці.

Я повів Ніну через парк. У ньому вона не була. Постояли біля фонтана, обійшли атракціони. Скрізь товклися відвідувачі, особливо біля маленьких електромобілів. У Ніниних очах спалахнуло бажання теж сісти за руль. І коли я направився в кінець черги за квитками, вона із жалем сказала:

— Ах, не треба, Арсене Федоровичу, колись іншим разом.

На її голос озирнулася білява, з розсипаним по плечах волоссям дівчина (стояла попереду за кілька чоловіків). Її чорні, великі сонцезахисні окуляри втупились у мене. Єва! Я розгублено дивився на неї, наче зненацька заскочений на якійсь шкоді. І не привітався. А напевне, вона побачила Ніну. На Євиних губах майнула зневажлива посмішка, і перукарка повернулася, ніби не впізнала мене. Образилась, безперечно. З неприємним осадом на серці я залишив майдан атракціонів. У поведінці Ніни ніяких змін. Отже, нічого не помітила.

Ми поблукали багатолюдним, гомінким пляжем і таки натрапили на вільну місцину між немолодими, незасмаглими купальниками. Ніна, трохи соромлячись, роздягнулась і залишилася в синьому купальному костюмі. У неї виявилася чудова фігура, просто тобі гімнастка. На диво, тіло не біле, а смагляве, ніби вона ледь засмагла. Дівчина задерикувато стріпнула чорним волоссям і, обережно ступаючи по м'якому, гарячому піску, попрямувала до води. Хлопці проводжали її захопленими поглядами.

Я йшов за Ніною й дивився на симпатичну невелику родимку під лівою лопаткою, і мені кортіло доторкнутися до неї. Не пам'ятав, чи вміла Ніна плавати. Тільки згадувалось дитяче її больбання при березі Лебідки, річечки, що огинала наш райцентр.

— Доганя-я-я!.. — гукнула грайливо Ніна й пружно побігла.

За кілька скоків дівчина досягла води, збила віяло бризок й шубовснулась у зеленкуваті хвилі, розкинувши руки. Я впав поруч неї, і мене огорнула приємна прохолода. Плавала Ніна по-простому, як у нас казали — «по-собачому», і коли набігала крута хвиля, піднята катером чи моторкою, дівчина заплющувалася й щосили била ногами, мабуть, переборювала страх.

Після того ми ще кілька разів купалися й загоряли. Ніна, мов притомившись говорити, читала книжку, а я крутився на піску, підставляючи сонцю спину, боки, лежав горілиць, і чомусь не покидало мене відчуття, що Єва з єхидним усміхом стежила за нами. Тепер до перукарні не потикатись. Може, воно й на краще.

Довгенько ми смажились і, боячись спектися, по тому пішли з пляжу. Неподалік розташована станція прокату човнів, і мені закортіло трохи повеслувати.

— Ти не хочеш покататися? — запитав Ніну.

— А ви умієте веслувати? — з надією поцікавилась.

— Авжеж.

Я отримав весла й вибрав човна із сухим дном. Ніна обережно, міцно тримаючись за мою руку, перейшла із дощатого настилу до нього. Сіла на кормі, обличчям до мене. Я разів зо три невміло махнув веслами, а потім човен пішов рівно й стрімко. Ніна з милою лукавинкою поглядала на мене з-під крисів капелюшка, підставляла сонцю обличчя й мала вигляд людини, що потрапила на давно очікуване свято.

Заколисуюче хлюпала об борти вода, грали яскраві блискітки на гребенях хвиль, навколо ряхтливий простір, у якому кружляли чайки. Доокруж сновигали моторки, здіймаючи хвилю, і тоді я розвертав човна до неї носом і він гойдався, наче в морі, а Ніна заплющувала очі від захвату й задоволення. Опустила руку у воду, і між її пальцями вона жебоніла, ніби у струмку.

— Ой, медуза! — скрикнула, вихоплюючи руку з води.

Я затабанив, здивований, бо медузи в лимані не водились. Перехилився через борт — у воді щось колихалося біле й випукле. Ох, поліетиленова кимось загублена торбинка! Ніна теж розгледіла її і дзвінко розсміялась, відкинувшись на спинку корми.

— Медуза… медуза… — повторювала крізь сміх.

На кілометри два, а може, й більше ми відпливли од берега. Постаті купальників на пляжі здрібніли. Я перестав веслувати — пустив човна за течією, і він поволі плив. Ніна замугикала якусь пісню, її мелодія здалася мені знайомою. Авжеж, щемливі «Ясени». І я тихо підспівав:

Ясени, ясени.

Бачу вас за селом край дороги,

Бачу вас у красі,

Коли світиться ранок в росі…

Ніна замріяно усміхнулась. У неї виявився гарний, чистий меццо-сопрано. Я ледь рухав веслами і дивився на дівчину, сонячну й щасливу. Їй дуже личив капелюшок: у ньому вона схожа на дореволюційну гімназистку.

Раптом обличчя у Ніни скам'яніло, вона напружилась, ніби збиралася вистрибнути з човна.

— Куди ж це він?! Куди?.. — нажахано закричала.

Я оглянувся — за кілька десятків метрів просто на нас летіла жовта моторка. За вітровим склом біліло схилене до керма чиєсь плескате лице, прикрите сонцезахисними дзеркальними окулярами. (Ну достоту як у тому «Москвичі», що ледве не розтовк мене вночі на вулиці Фрунзе!) Встиг лише талапнути лівим веслом і вирівняти човна, поставити носом до моторки, і тої ж миті вона з гуркотом пронеслася повз нас, дернувши металевим корпусом борт. Тріснуло, наче сірник, весло, і нас залила велика хвиля. Ніна злякано вчепилася обома руками у човен, не полишаючи корми.

— Арсене… Арсене… — у відчаї лепетала, скута страхом.

— Спокійно, Ніно, спокійно… — заспокоював її. — Дерево не тоне. Не бійся.

А жовта моторка, зробивши півколо, вихопилась на фарватер і щодуху помчала подалі від місця пригоди… Невдовзі зникла за стрімким берегом.

— Арсене… Арсене… — цокотіла Ніна зубами й дивилася на мене. — Боже, як далеко… земля…

— Допливемо, Ніно, допливемо.

Ми сиділи у човні, наче у ванні, вщерть заповненій водою. Згадав: біля пляжу повинен чергувати катер рятувальної станції. Я звівся й замахав уламком весла.

— Егей! Егей! — загукав щосили. — Егей!..

Може, й помітять або інші звернуть увагу. Аби тільки не панікувала Ніна. Що ж трапилось — хуліганство чи знову?.. Але ж білий день! О, повернула моторка. Ніна з острахом стежила за нею. За вітровим склом два чоловіки в капелюхах і зелених штормівках. Підпливли до нас. Рибалки…

Ми сиділи на березі й сушили свій одяг. Ніна шкодувала за намоклою книжкою, а я посвідченням, яке доведеться міняти, і не обійтися тепер без пояснення. Дівчина вже оговталась, лише в її ожинових очах зачаїлася насторога й безмовне запитання: чому так сталося? Я теж сушив над тим мізки. Коли б не відвернув човна, моторка розтрощила б його. Втім, засідка на будові, потім на вулиці Фрунзе давали підставу для найгірших висновків. На жаль, я не запам'ятав усього чотиризначного номера моторки, тільки дві перші цифри — 01.

— Ніно, ти не помітила цифр на моторці?

— Цифри? Оті білі на носі? — перепитала й замислилась. Згодом мовила: — Остання — дев'ять, а решту…

— Точно дев'ять?

Вона заплющилась і через хвилину відкрила очі.

— Дев'ять, Арсене, — впевнено повторила, уперше назвавши мене на ім'я.

Нуль один і дев'ять. Це вже багато. Хоч ми й прийняли вимушену купіль, з часом до нас вернувся гарний настрій.

56.

Ще того дня ввечері я визначив десять номерів, на які збирався дати запит у водну інспекцію. Виписав їх на папері: 01–09, 01–19, 01–29, 01–39, 01–49, 01–59, 01–69, 01–79, 01–89, 01–99. Отже, хтось із тих власників човнів-моторок вчинив напад. Мені нетерпілося чимшвидше мати список їх прізвищ. Тому в понеділок, прийшовши у відділ, подзвонив до інспекції, і через півгодини у мене на аркуші було виписано десять прізвищ. На одне, коли занотовував, звернув увагу — Котов, номер човна 01–49, третій причал на вулиці Лиманській.

Котов М. О., бригадир рубачів м'ясного павільйону на колгоспному ринку. Знову на нього падала підозра. Тут не викрутишся: на борту човна повинна залишитися подряпина від зіткнення.

Я уважніше переглянув список. Хм, цікаво. Мені впало в око прізвище Невора Г. Г. — теж працівник колгоспного ринку, номер човна 01–69, третій причал. Двоє з базару і на одному причалі тримали човни. Яку ж посаду обіймав Невора? Я потягся до телефону подзвонити Дзюняку, не дуже сподіваючись застати.

— Дзюняк слухає, — басовито пролунало в трубці.

— Це Загайгора, з міліції, Тарасе Свиридовичу.

— А, ви. Так-так. — На хвилину між нами запало мовчання.

— Ви не скажете, ким у вас працює Невора?

— Жора Невора? — здивувався Дзюняк. — Видає напрокат ваги.

— А скільки йому років?

— Молодий, десь під тридцять.

— Він хворіє?

— Та ні, при здоров'ї, нівроку.

— До якої години працює?

— До шістнадцятої, а в базарні дні й пізніше, — відповів завідуючий.

Я пригадав, де пункт прокату вагівниць: збірний металевий павільйон стояв навпроти пограбованого магазину. Перед моїм зором постав у вікні видачі кремезний, круглолиций молодик, якого бачив мигцем кілька разів. Несподівано мене вразила гадка: особливо вдале у нього місце для спостереження за магазином. Причому — не день, не два, а місяцями…

— А що він за людина? Чи є у нього сім'я? З ким товаришує?

— Наче непоганий хлопець, — розважливо мовив Дзюняк. — Нарікань не було, одружений, до чарки не ласий. А товаришує… — Завідуючий на хвилю замовк. — Інколи його підмінює Палига, особливо влітку. Любить Жора порибалити і, бува, засиджується вранці за вудками.

— Машину має?

— Здається, «Москвич».

«Москвич» — не «Волга», відмітив я про себе.

— А вчора до котрої години він працював?

— Не знаю, капітане.

— Спасибі, Тарасе Свиридовичу. Про нашу розмову ви нікому… — попросив його. — Невора мене цікавить, як і кожний працівник ринку.

— Зрозуміло.

Не запитав про стосунки Невори із Котовим. Звісно, вони знайомі по роботі, тримали човни на одному причалі. Залишилося тільки невідомим: коли Жора-Георгій закінчив учора видавати вагівниці? Якщо до шістнадцятої… А може, він спільник рубача? Два човни — неабияка оперативність. Також слід дізнатися, до котрої години працював у неділю Котов.

Одначе, з неохотою збираючись до Скорича, я подумав, як легко потрапив Невора до кола підозрюваних, як у свій час Шалапуха і Зубовський. А Котов і Корч — токар Роптанов? Наші факти проти них танули, і нам залишалися одні сумніви.

Пішов до майора, наперед знаючи, як він сприйме вчорашню подію на воді. Було неприємно, хоч мав виправдання — гуляв у білий день. Помітив, що, коли я з Ніною, зовсім забуваю застереження і Махова, і Скорича. Прикро.

Дмитро Юхимович стояв біля вікна, заклавши руки за спину, погойдувався на носках туфлів. Його кремезна, присадкувата постать з чисто голеною головою різко вимальовувалась на яскравому тлі сонячного ранку. Майору личила і форма, і цивільний одяг. Та й взагалі, у що б він не вбрався, у ньому відчувалася непересічна людина.

— Сідай, Арсене, — запросив Скорич, не оглядаючись. Напевне, моє відображення відбилося в шибці. — До тебе не заходив Івардава?

— Ні. — Я сів на стілець біля вікна. — Він ще у місті?

— В готелі «Якір». Чекає, коли знайдемо вбивцю Белішвілі. Докоряв, що довго шукаємо. — Майор повернувся і глянув на мене, багатозначно примружившись. — А між іншим, Івардава щось затамував. Лежить у нього на душі якийсь камінь. Чи я обманююсь у передчуттях, чи… — Скорич знизав плечима. — А тобі не здавалося?

— Так, — погодився з майором. — Їхня пиятика напередодні, не ходив з Арчілом в ощадкасу… І водночас непогана характеристика з Грузії, двоюрідні брати, грошей обом не бракувало.

— Все вірно, Арсене, і щось гнітить Івардаву, крім втрати брата, — розмірковував мій начальник. — Розумієш, в його очах… безмовна провина.

Скорич сів за стіл, нахмурив вигорілі брови.

— Феофан і Харитина не зізнаються, — сказав, гірко зітхнувши. — На що вони сподіваються? Матеріалу для суду зібрано достатньо. Але на волі його поплічники. Їх ми повинні розшукати.

— Розшукаємо, не сьогодні, так завтра, — чомусь самовпевнено бовкнув я.

Майор осудливо подивився на мене. Він не любив пустослів'я. І, щоб згладити неприємне враження від своєї похвальби, я мовчки поклав перед ним своє службове посвідчення.

— Чиє? — запитав Скорич.

— Моє.

— Де ж це ти потрапив під зливу? Дощів у нас уже з місяць не було, — насмішкувато запитав.

Я розповів про вчорашній випадок. Дмитро Юхимович барабанив пальцями по столі, опустивши очі долу. Я ще доповів про зроблене сьогодні вранці.

— Хтось по-справжньому полює на тебе, — похмуро зазначив. — Ти не бачив на вулиці, на теплоході, на пляжі чи в парку когось із тих, з ким розмовляв про крадіжку та вбивства?

Я заперечно покрутив головою.

— Перевірити десять власників човнів — не проблема, — з важким серцем сказав, мабуть, невдоволений мною. — В першу чергу Котова і Невору. Передусім — оглянути їх човни. На борті повинна залишитися подряпина. Візьмемо на експертизу. А тобі хоч із хати не виходь, — невесело пожартував. — Комусь із злочинців наступив на хвоста.

Я зніяковіло мовчав. Почувався погано. Пам'ятав, звичайно, що бачив у парку Єву, але вона не мала ніякого стосунку до справи, навіть не знала, де і ким я працюю. Майор переглядав списки власників моторок. Обвів чорною пастою два прізвища — Котов і Невора. Поставив біля них знак запитання.

— Давай, Арсене, підскоч на третій причал, — дав вказівку. — Рештою займуться…

Я звівся й пішов до дверей. Пекти раки перед начальством не дуже приємно, навіть коли воно не вичитувало моралі.

— Чергуватимеш у Тягуна разом із Пазовим. Яків уже повернувся з відпустки, — сказав наостанку Скорич.

57.

На Лиманській, на третьому причалі, я швидко відшукав човна Невори. На ньому ніяких подряпин. Зате лівий борт моторки Котова був обшмульганий: жовта фарба здерта, і до металу місцями поприставала синя. Я обережно зішкріб кілька пластівців. Потім на прокатній станції взяв трохи фарби з пошкодженого човна. Невдовзі віддав проби на експертизу.

Через годину, після встановлення тотожності фарб, ми зібралися в Ольхового. Треба вирішити, чи арештовувати Котова. Одначе з колгоспного ринку прийшов Яків Пазов і розповів, що рубач до сімнадцятої години не залишав м'ясного павільйону. У нього знову алібі. Тоді постало питання: кому давав човна? І ми вирішили поговорити з Котовим.

Насторожило нас повідомлення Пазова стосовно Невори. Дві продавщиці з промтоварного магазину ніби бачили у вікні видачі о 16.00 Палигу. Ніби бачили… Я слухав міркування колег, і мене іноді охоплював сумнів, чи правильно оцінювали подію у лимані. Адже могло виявитися, що хтось на човні Котова вчинив звичайне хуліганство й випадково постраждав саме я. Коли справді підтвердяться мої побоювання, ми даремно згаємо час. Ні, недаремно: невинність теж вимагала незаперечних доказів.

Невдовзі я відправився на ринок. Мотоциклетний атракціон не працював — переїхав, мабуть, в інше місто. Базарян після полудня обмаль. Я вже й подумав, що м'ясний павільйон зачинено. Дарма — широкі двері до нього навстіж, але не долинало звичного гулу людських голосів. Подекуди за прилавками стояли продавці. На гаках висіли волові й свинячі туші. Високі, грубі колоди чистили рубачі. Серед них я побачив присадкуватого Котова. Він стривожено оглянувся, напевне, відчув мій погляд і поклав на колоду довгого й широкого ножа.

Навпроти біля колоди порався Заваров, свідок зустрічі Шалапухи, Зубовського і Роптанова в день обкрадення магазину. Хлопець упізнав мене. Я кивнув йому, а потім Котову.

— Ви ще довго, Михайле Овсійовичу? — запитав бригадира.

— Майже закінчив. Помию руки — і все. — Рубач з цікавістю зиркав на мене.

На його обличчі ні розгубленості, ні боязні. Дивиться чесно й відверто, аж стало незручно через свою підозру. Хіба переді мною злочинець? Проте часто зовнішність оманлива — не відповідає людській суті. Котов зібрав свій інструмент і зайшов до роздягальні, кинувши:

— Я зараз.

Чекав його, і несподівано майнула гадка: а якщо там другий вихід і він уже накивав п'ятами?! Мені закортіло вбігти до роздягальні, але стримався. Адже бригадир не мав ніяких підстав для втечі. Про перевірку він нічого не знав, про нашу підозру теж. І я не помилився: Котов з'явився вбраний у білу теніску й коричневі штани, руде рідке волосся навколо лисини вологе, причесане.

Ми не пішли далеко — спинилися під павільйоном, сіли на рундук, критий рожевим шифером. Котов закурив і посміхнувся до мене, ніби заохочуючи до розмови.

— Михайле Овсійовичу, ви давно тримаєте моторку?

— Моторку? — здивувався. — Років п'ять-шість. Колись підбив Жора купити, захопив рибалкою, а потім я охолов: нема терпіння дивитися, наче кіт, на поплавці.

— Це хто — Жора? — вдав, що не знаю.

— Невора, наш працівник з прокату вагівниць.

— А коли ви востаннє плавали човном?

Рубач наморщив лоба, пригадуючи…

— Тижнів… зо два тому. Еге, у понеділок їздив із жінкою до Баланівського лісу збирати гриби.

— Ви кому-небудь даєте свого човна?

— Ніколи, — здвигнув плечима.

— А не помічали — ніхто не брав без дозволу?

— Ні, капітане, такого не траплялося, — впевнено заперечив, а потім із сумнівом додав: — Звичайно, можуть взяти. На причалі товчеться багато людей. Сторож за всіма не встежить.

Слушно зауважив бригадир. Справді, у неділю на причалі людно. I я подумав про найближчих сусідів — власників човнів Котова. Хтось із них міг бачити або звернути увагу на людину, яка плавала його моторкою.

— Назвіть мені своїх сусідів по причалу, — попросив бригадира.

Першим назвав Невору, ще чотири прізвища. На трьох Котов дав точні адреси. Я встав із рундука., Трохи здивувався, що рубач не поцікавився причиною мого приходу. Напевне, дошукувався зв'язків із пограбуванням магазину і своїм човном.

— Я зрозумів, капітане, — сказав наостанку бригадир, затоптуючи сигарету. — Не пошкодили моторки?

— Ні, вона на місці.

Котов залишився біля павільйону. Коли я озирнувся — поруч із ним уже стояв Заваров і запанібрата поплескував його по плечу, щиро посміхаючись.

Проходячи повз приміщення прокату вагівниць, поглянув на вікно видачі — біля нього кілька базарувальниць і в темному квадраті отвору сіра постать Невори. Зненацька спало на думку, що точно відповісти, чи працював Невора у неділю після 15.00, зможе Гветадзе або його напарник. Мені пощастило: за спорожнілим рундуком стовбичив, нудьгуючи, Додо. Перед ним у розкритому великому чемодані жаріли мандарини. З-під крисів білої панами за мною слідкували його стривожені очі.

— Гей, кацо, бери мандарини! — гукнув Гветадзе. — Дешево віддам! Попробуєш — слина потече. Давай, друже, підходь!

Я підійшов до нього, почав перебирати теплі плоди, вдихаючи духмяний запах.

— Маленькі вони, — голосно сказав і тихо запитав: — Кому і о котрій годині ти вчора здав вагу?

— Ображаєш, кацо. Фрукти найкращі, — насупився Додо і теж тихо відповів: — Чоловікові Насті Вакулівни, о 16.00, прокатчика десь не було.

Я на хвилю заплющився, мовляв, зрозумів, узяв два мандарини й поклав на тарілку.

— Вах, як мало береш! — із жалем мовив Гветадзе.

Тепер треба з'ясувати, чому не працював Невора, і знайти можливих свідків, що бачили його у човні Котова, їхні прізвища лежали у мене в кишені.

58.

Того ж дня о 19.00 ми вдруге зібралися у начальника відділу Ольхового. Підбили підсумки зробленого. Я доповів про свою розмову з Котовим і Гветадзе, із сусідами — власниками човнів. Двоє з них не були у неділю на причалі, а один зранку виїхав у лиман і до пізнього вечора ловив рибу. Решта не бачили Невори.

Слідчий прокуратури Махов теж не мав утішних новин: Тягун відмовлявся давати показання, його залякана дружина теж мовчала. Гліб посперечався зі мною щодо причетності Котова до злочинів, нагадавши слова пораненого Шалапухи: «М'яс… пав… руб… Кот…» Мовляв, кожному зрозумілий смисл сказаного Богом. Але у Котова — алібі.

Також не надійшло повідомлення з Вінниці, чи видужала стара Ладанюк. Вона особисто знала Тягуна і Баглая, і очна ставка з Тягуном, сподівалися, розв'язала б йому язика.

Після наради Махов захотів скласти нам компанію у засідці, хоча в тому не було ніякої потреби. Проте Гліб шукав нагоди вже вкотре помізкувати з нами над справою. Ми втрьох — я, слідчий і Яків Пазов — повечеряли в кафе «Чайка» і о двадцять другій годині «уазиком» виїхали на Канатну. На місто опустився густий і безмісячний, задушливий південний вечір. У небі мерехтіли яскраві зорі. За розмовою (Яків розповідав про свою відпустку в далекому сибірському селі серед тайги) не зогледілись, як опинилися на околиці. Я по рації зв'язався з оперативниками в хаті Тягуна й попередив про наш прихід.

Бунчук загальмував неподалік критої зупинки. На Канатній панувала тиша. Жодне вікно не світилося. Вуличні ліхтарі теж. Ми мовчки, не тривожачи собак, ступали попід парканами. Ввижалося, ніби потрапили у глухе село, коли б не жовтий відсвіт над містом, наче напнутий велетенський шатер.

Ось і ворота Тягуна. Нечутно, завбачливо змащена, відхилилася хвіртка, і ми прослизнули на подвір'я.

— Все в порядку, товаришу капітан, — пошепки доповів лейтенант Долубай. — Ніхто не приходив.

Наші хлопці залишили подвір'я, і я замкнув хвіртку. Постояв трохи, прислухаючись. Навколо нічичирк, лише туркотів у гіллі акації дикий голуб і млосно сюрчав цвіркун. Серед темного споришу біліла стежка, викладена плитами. Казковою хаткою ввижався дашок над криницею. Я замкнув веранду й відчинив кватирку, щоб краще чути, коли хтось з'явиться на вулиці.

— Ти, Яшо, залишайся на веранді. Ми з Маховим на кухні. Потім я тебе підміню, — сказав Пазову. — Побачиш підозріле — одразу повідом.

Пазов кивнув, і в темряві сяйнула його білозуба посмішка. Я подався на кухню. Світла ніде не вмикали, Навпомацки дістався до дверей, знайшов ручку. У сірому присмерку ледь вимальовувались обриси постаті Махова. Я сів за стіл навпроти нього. Зирнув на годинник — 22.32.

— Ну, господи благослови, — іронічно мовив Гліб і серйозно запитав: — Як ти вважаєш, куди він зразу піде?

— Сюди, на кухню, тут вікно на город, а йому треба увімкнути світло, — висловив своє припущення. — З вулиці світла не видно. Сюди.

— Угу, — погодився Махов. — На кухні його і візьмемо, — вирішив, ніби справді він сьогодні мав прийти.

— Аби з'явився… — зітхнув я.

— Повинен. Йому важко стриматися, не поділитися новиною, як ледве не втопив працівника міліції, — сказав Гліб. — Звичайно, за умови, що напасник зв'язаний з Тягуном. От побачиш, тут здибаємось або з Котовим, або з Неворою.

А в мене була зовсім протилежна думка.

— Котов у літах, а до Тягуна приїздив молодий, — заперечив.

— Значить, Невора. — Гліб легенько ляснув долонею по столі. — Між іншим, через два-три дні має заговорити Шалапуха. Тепер він нічого не приховає від нас.

— Коли б його показання не запізнилося, — зауважив я.

— А може… — Гліб відхилив ріжечок фіранки й подивився надвір. — Темно, хоч в око стрель… Мене турбує Івардава. Оце вчора розмовляв з ним. Нещирий він з нами.

— Скоричу він теж видався дивним, — пригадав я розмову з майором. — І мені підозріло, чому Гурам не супроводжував Белішвілі в ощадкасу. Випивка — не причина. Прибиральниця часто виносила з їхнього номера пляшки з-під вина.

— Угу, я звернув увагу на її свідчення, — Махов позіхнув і вибачливо сказав — У темряві завжди хилить на сон… І хто підказав Тягуну зголити бороду?

Справді, хто? Ми замовкли на кілька хвилин. У важкій тиші чужої хати десь під мостинами лунко шкребла миша. І жив у ній Тягун, наче пацюк: ні телевізора, ні приймача, жодної газети чи журналу ми не знайшли у нього, навіть радіо не слухав. Про що він думав, мріяв і розмовляв зі своєю дружиною? Я обвів поглядом стіни кухні. Вони безмовні.

— Слухай, Глібе, а чому б не переглянути всі документи в інвентарбюро на купівлю-продаж будинків? — сказав я.

— Навіщо? Це ж купа паперів. — Махов звів догори руки.

— Адже Тягун міняв будинки й місце проживання. То чому б…

— Стривай! Ти маєш рацію, — гаряче заговорив слідчий. — Справді, Баглай міг запозичити метод Тягуна. Вони могли так діяти за обопільною змовою. А це ниточка, Арсене, і ми тоді вийдемо на невловимого Баглая.

Гліб аж звівся й почав схвильовано міряти кроками невелику кухню.

— Пам'ятаєш, у Тягуна вилучили коштовності. Серед них були з обкраденого універмагу в Бровниці, — розмірковував Махов. — А там Будинок відпочинку. Почерк гастролерів, які добре вивчили свій «об'єкт». Отже, є сенс переглянути путівки…

— Хто відпочивав того місяця, — закінчив я.

— А потім звірити із списком тридцяти дев'яти прізвищ, — додав задоволено Гліб. — Га?

— Чудово.

— Я завтра хочу провести опізнання. Харитина, дружина Тягуна, схожа на ту жінку, що продавала хутряний комір будівельниці, — повідомив слідчий.

Уявити Харитину і згадав розмову із смішливою Євдокією… Таки схожа.

— Ледве не забув. — Гліб опустився на стілець. — Ти попередь свою землячку, щоб не ходила вечорами містом. Раз вони бачили її з тобою…

У мене аж похололо в грудях. Добре знав злочинців, їм помститися, допекти, завдати болю — втіха, а тим паче коли під ногами зайнялася земля. Я у відчаї стис кулаки. Чому не застеріг Ніну? Мені вже здавалося, як її перестріли на вулиці Фрунзе чи… Ні, того я ніколи собі не прощу. Гліб відчув мій душевний стан, бо зненацька його рука торкнулася моєї і він заспокійливо сказав:

— Ну-ну, не переживай, Арсене. Перед тим, як іти на нараду, я подзвонив у гуртожиток і передав черговою, що сьогодні ти прийдеш. Тож Ніна сидітиме в кімнаті.

— Спасибі, Глібе, — видушив із себе. — Зовсім випало з голови…

— Я знав, — без осуду підтвердив слідчий.

Він ще раз довів, що справжній і щирий товариш. Мені відлягло на серці. Зиркнув на годинник — північ. Пізно, ніхто не завітає до Тягуна. Після арешту йому не дзвонили на турбазу, не навідувались, мов у нього не було ні добрих знайомих, ні товаришів. Одначе він якось же підтримував стосунки зі своїми спільниками. Отож терпіння й витримка. Я встав.

— Підміню Якова, — сказав Махову.

— Давай, а я трохи покуняю за столом.

Застав Якова біля вікна під кватиркою. У сутінках тьмяно біліли його обличчя й руки.

— Наче вимерло, і собака не брехне, — пошепки мовив Пазов.

— Як на околиці. Ходи на кухню, перепочинь.

Я залишився сам. Передусім викрутив лампочку на випадок, якщо пришелець спробував би увімкнути світло (тоді б він одразу побачив мене).

Дивився на ворота й прислухався. Через кватирку долинало монотонне сюрчання цвіркуна, аж хилило на сон. Я думав про Ніну. О цій порі вона спала, не дочекавшись мене. З подивом відзначив, що кортіло частіше зустрічатися з нею. Якось непомітно з'явилася потреба в її голосі, погляді, навіть мовчанні, аби лише була поруч.

Я згадував Ніну, коли вона була дівчам, ученицею дев'ятого класу, й жила з мамою на блокпосту, за п'ять кілометрів од райцентру. Пам'ятав, як підвозив її на мотоциклі з козубком суниць, літній день, коли мама відкрила мені очі, сказавши, що Ніна любить мене.

Пригадалось… На Канатній мигнуло світло фар, наче якась машина звернула на вулицю. Я нашорошив вуха. Годинник показував 00.37. Навряд щоб хтось приїхав чи прийшов до Тягуна. Пізно. Стривай! Ніби вуркотів двигун… Дійсно, вулицею поволі рухався автомобіль з вимкненими фарами. Мені перейняло подих.

Шум наближався, я виразно почув м'яке поскрипування ресор. Уже розпізнав — легковик. Чого без світла, немов скрадався?.. Спинився неподалік хвіртки. Двигун працював. Несподівано відхилилася ворітниця, аж я заплющився на мить, не вірячи. Ні, таки справді… І не стукнули дверцята. Я навшпиньках метнувся на кухню.

— Приїхав! — пошепки випалив. — Яшо — за пенал! А ти, Глібе, у вітальню, до рації.

Слідчому нема потреби ризикувати. Я мерщій повернувся на веранду, замкнув двері до прихожої. На подвір'я тихо вкотилася машина. Мабуть, синій «Москвич». Спинилася біля криниці. У салоні за кермом біліло обличчя. Двигун ущух, і на землю ступила людина у темному вбранні, випрямилась. Зріст — десь метр вісімдесят, вгадувалася міцна будова тіла. Мабуть, не старий. Чоловік не хряснув дверцятами. Пішов, причинив ворітницю. Принишкло стояв коло криниці. Його немов щось насторожило.

«Ну, ходи, ходи», — подумки запрошував незнайомого. Хто ж він? О, наважився — рушив до ґанку. Дзенькнув ключ у замку. Я не дихав, присівши за столом. Він уже на веранді. Здавалося, зараз відчує мою присутність і дремене… Ні, відімкнув, не гаючись, двері до прихожої, рішуче увійшов.

Кому ж міг довірити Тягун ключі від воріт і хати?

Він не зачинив за собою двері, і я став біля них. Чув, як відхилив на кухню, і тоді я прослизнув до прихожої, притисся до вішалки з одягом, зачаївся. У продовгуватому отворі рами розпливчаста, висока, широкоплеча постать. Я простяг руку до вимикача і, коли молодик зробив крок до середини, увімкнув у прихожій світло. Одночасно воно спалахнуло на кухні. З вітальні вигулькнув Махов.

За порогом, спиною до нас, застигла русоволоса людина з міцною шиєю, зодягнута в сірі штани й сорочку. На плечах, між лопатками, проступала пляма поту. Він, заскочений зненацька, розгубився й витріщився на Пазова, озброєного пістолетом. А шлях до втечі відрізали ми, і чинити опір було безглуздо. Одначе він, стямившись, шаснув правицею до кишені.

— Руки!.. — суворо наказав йому.

Він оглянувся. І ми з Глібом сторопіли…

Перед нами Борис Заваров, рубач м'ясного павільйону. До нього метнувся Пазов і вхопив за руку, висмикнув її з кишені — на пальцях Заварова тьмяно заблищав фабричний воронований кастет. Я знав його. Німецький, з емблемою військ СС. Рубач ошелешено лупав на нас.

Ось тобі Невора і Котов!

59.

— Слухайте, Заваров, чого ви залізли в чужу хату? Хто вам дав ключі? — запитав Махов і кивнув на стілець між плитою і столом. — Сідайте.

Рубач важко сів, і кисла посмішка перекривила його повні губи. Він уже оговтався. Пазов пішов до вітальні викликати по рації експертів.

— Я… я хотів обікрасти… — промимрив Заваров.

— Ви? Красти? — вдав здивування Гліб. — Чудасія! У вас же машина, кооперативна квартира, гарний заробіток з приварком. Чого ж іще бракувало? Га?

— А у мене таке… хобі, — глузливо відповів.

— Цікаво, — покрутив Махов головою. — А звідкіля ви знали, що хата без господарів?

— Цього я не знав, — здвигнув плечима рубач.

Що правда, то правда, зауважив я, інакше б не приїхав.

— Ага, не знали, — слідчий доторкнувся до кастета. — І ним ви збиралися «почастувати» хазяїна?

— Я його знайшов, коли їхав сюди, — сказав Заваров.

Мені набридло слухати його теревені, і я не стримався:

— Досить клеїти з себе дурня!

— А справді, Заваров, чи не досить? — запитав його Махов. — Ось проведемо обшук у вашій машині, потім вдома…

— Вночі не маєте права! — скипів. — Це свавілля!

— З дозволу прокурора. З дозволу, — підкреслив Гліб.

Заваров насупився й забарабанив пальцями по столі, потім витер долонею рясний піт на лобі.

— Скільки років ви одружені? — запитав я його.

— Другий рік, — буркнув.

— Яке дівоче прізвище вашої жінки?

— Зава… — і він злякано затнувся, зціпив зуби.

Махов незрозуміло зиркнув на мене.

— Отже, ви син Чорнухи! — урочисто виголосив я.

— Син Чорнухи? — недовірливо перепитав Гліб.

Заваров мовчав. Ось він — таємничий відвідувач Тягуна, прихований від людських очей рідний син. До чого тільки не вдаються злочинці, щоб замести свої сліди! Повернувся Пазов.

— Вже виїхали, — доповів.

— Постережи його, — сказав йому Махов.

Ми вийшли з Глібом до вітальні.

— Дочекалися. Другий спільник. — Слідчий задоволено потер долоні. — Ти знаєш його дружину?

— Вона ж продавець гастроному номер шість. У ньому місяць працював Корч. Зрозумів?!

— Ах, чорт! То Заваров чув про Корча від неї, бачив його і навмисне приплів до крадіїв, — здогадався Махов. — Шалапуху і Зубовського теж. Мабуть, тим кастетом він ударив Бога. Але за що?

— Слухай, Глібе… — раптом осінило мене. — Я ж питав Заварова про бородатого.

— Ти? — Махов взявся за ґудзик мого піджака. — Ну, тепер відомо, хто підказав татусеві поголити бороду.

Невдовзі прибули експерти. Запросили понятих, У машині Заварова виявили на дні скриньки стилет. Вдома — три ощадних книжки, трохи ювелірних виробів. Зате в гаражі, в тайнику, хутро і багато коштовностей. Між ними — з універмагу в Бровниці і з магазину на ринку. Серед ключів, які мав при собі рубач, один не підходив до жодного замка. Від чого він — Заваров не сказав. А в альбомах знайомих облич не надибали. Фотографії переважно зроблені під час відпочинку біля моря. На них у різних позах красувалися Борис із дружиною.

Після обшуку, спускаючись сходами, Заваров глянув на мене з ненавистю й процідив:

— Ех, шкода…

За чим він жалкував? Що не розплющив мене піддоном із цеглою чи не затовк краденим «Москвичем»? А може, що не втопив у лимані разом із Ніною? Та факт залишався фактом: ми затримали спільника Тягуна і зовсім знято підозру із Шалапухи, Зубовського і Роптанова, хоча Заваров твердив про їхню причетність до крадіжки в магазині. Справжніх напарників рубач не виказував, і він уміло кинув чорну тінь на бригадира Котова.

Того ж дня Махов провів впізнання. Маляр Чугунова одразу, з першого погляду, вирізнила з-поміж шістьох жінок дружину Тягуна — Харитину. Викриття так подіяло на залякану жінку, що вона почала давати показання. На жаль, вони нічого не значили. Тягун нікому не довіряв.

До речі, я був у слідчому ізоляторі на її допиті. Коли ввели Бориса, вона заніміло згорбилась, немов чекала від нього штурхана.

— Це ваш син? — запитав її Махов.

— Мій, — пошепки видушила з себе.

— Про що він розмовляв із батьком?

— Я не чула. Старий виганяв мене з хати, — тихо, приречено відповіла.

— І ви не цікавились, звідки вироби із золота, дорогі речі? Чому син приїздить тільки вночі?

— Питала, а Дем'ян мене… ногою… в живіт… і за Горло. Ледь не задушив. Боялась…

— Та не Дем'ян він, а Феофан, — зауважив Гліб.

— Феофан? — перепитав, витріщившись, Борис.

— І не Чорнуха, — додав слідчий.

— Господи, з ким же я жила?! — заломила у відчаї руки Харитина.

— На суді взнаєте.

Після обіду Пазов відправився на колгоспний ринок сказати Гветадзе лише три слова: «Знімай завтра гроші». Було вирішено, щоб не сполохати решти злочинців арештом Тягуна і Заварова, прискорити події.

Розв'язка наближалась.

Ми хвилювалися за Гветадзе…

До пізнього вечора відшліфовували план операції. Намагалися врахувати всілякі дрібниці. Коли вже збиралися розходитись, подзвонив Гветадзе. Я взяв трубку, і Додо весело сказав:

— В готелі уже всі знають, що ми завтра беремо гроші. Передай, кацо, нашим — я не підведу.

Попереду на нас чекав тривожний день.

60.

На роботу йшов пішки, вулицями, ще напоєними скороминучою прохолодою з лиману. Її вже поволі почало випивати південне сонце, і я намагався потрапляти у тінь дерев і будинків, де вона найдовше трималася, дихав терпкою свіжістю води.

Звернув на Адміральську, де знаходилась перукарня Єви. Чого мені її обминати? У порозі стояв і курив один із трьох сивих майстрів у білому халаті. Я ковзнув поглядом по салону. Єви не було.

— Заспала наша красуня, — раптом озвався майстер, хитро мружачись. — Напевне, до третіх півнів тримали її.

— Та ні, шановний, — заперечив ніяковіючи. — Ми вчора не бачилися.

— Гм, — недовірливо гмикнув перукар. — Це вже вона вийде у другу зміну.

А що мені до того? Я не давав їй ніяких обіцянок. Може, й з кимось зустрічалась. Дівчина вона гарна, і, мабуть, не один хлопець мріяв домогтися її кохання. Досі жодна дівчина так відверто не прагнула скорити моє серце, як Єва. Чи вона грала у захоплення, чи справді подобався їй? Не доберу.

Ступив під густі, зелені шати каштанів на вулиці Шевченка. До під'їзду нашого відділу підкотив «уазик» Ольхового. Теж не сиділося підполковнику вдома. Сьогодні хвилини здавалися годинами. Я глянув угору — вікно в кабінеті Скорича відчинене.

— Ну, як спалося, Арсене? — зустрів мене запитанням.

— Нормально.

— А я погано. — Дмитро Юхимович звівся з-за столу, потис мені руку й заходив кабінетом. — Учора ввечері дзвонив додому Заварову якийсь чоловік, цікавився, чому не було на роботі. Жінка відповіла, як ми попередили, що Борис поїхав «Москвичем» у Київ. Допитувався чого. Їй наче невідомо.

— Звідки дзвонили?

— З будки біля п'ятого відділення зв'язку.

— Упізнала абонента?

— Що за один — не знає. Він іноді дзвонив Борису. Коли б не сполошилися… — стурбовано зауважив Скорий і провів долонею по голеній голові.

— 1 я потерпаю.

— Ми отримали телетайпограму. Твій Моренцов із Вінниці повідомив, що Марфу Ладанюк виписали з лікарні.

— Тепер є кому опізнати Тягуна і Баглая, — зрадів я.

— Баглая ще треба зловити, — Скорич похитав головою. — Ці вовкулаки вкоротили віку багатьом людям.

Ми обговорювали різні факти із справи і не торкалися операції. Навмисне обходили її мовчанням, щоб менше хвилюватись. Десь близько дев'ятої, за годину до від'їзду Гветадзе в ощадкасу, до кабінету зайшов Махов. З виразу його обличчя здогадалися: Гліб приніс якусь втішну вість. Сів на диван і обвів нас лукавим поглядом.

— З Бровниці є інформація, — спроквола мовив Махов. — Торік у серпні, коли обікрали універмаг, у Будинку відпочинку перебували Заваров і Невора.

— Невора? — перепитав Скорич. — Отой, що видає напрокат вагівниці на ринку?

— Він, — кивнув Гліб. — Жили в одній кімнаті. Прибиральниця поверху навіть добре запам'ятала їх.

Невора… У нього моторка. І в той час, коли заледве мене і Ніну не втопили в лимані, його не було на роботі. Та є свідок, який бачив Невору на риболовлі навпроти Вовчого яру. Роздвоїтись прокатник не міг.

— Невже він третій спільник Тягуна? — із сумнівом запитав я Гліба.

— Поки не доведено. А його товаришування із Заваровим підозріле, — Махов поляскав долонею по коліні. — До речі, зайвий ключ Заварова підійшов до замка будки, де Котов тримає мотор від човна. А ми грішили на бригадира.

Значить, мене й Ніну ледве не втопив Борис. Хто ж його сповістив, що ми на човні у лимані?

— Ні, Арсене, не Борис напав на вас, — здогадався Гліб про мій висновок. — Він закінчив роботу о четвертій дня.

Справді, не він. І в Невори алібі. А Котов, після затримання Заварова, взагалі поза підозрою. Однак Заваров умів водити автомобіль. І чорноволоса дівчина. Навряд щоб дівчина наважилась учинити наїзд. То чоловіча робота.

Задзвонив телефон, і Скорич узяв трубку. Ми з Маховим насторожились.

— Слухаю… Так… Змін ніяких. Дій за планом, — чітко говорив майор. — Збираємось. Не загуби його, Якове. Максимум уваги, — поклав трубку і звівся. — Гветадзе вийшов з Будинку колгоспника. Операція почалась.

Ми схопилися на ноги. Невже настав вирішальний момент?! Тільки в ту хвилину я відчув хвилювання. У дворі сіли в білу «Волгу»-фургон, колишню «швидку медичну допомогу», і виїхали на вулицю. За нами — «уазик» з оперативниками і Кузьменком з Букетом. «Уазик» повернув ліворуч, щоб не впадала у вічі наша кавалькада. Тепер шлях лежав до кінотеатру «Мир», навпроти якого розташована ощадкаса. В ній уже були наші працівники, а Пазов непомітно супроводжував Гветадзе.

За кілька хвилин ми дісталися визначеного місця: припаркувалися біля стоматологічної поліклініки. Звідси добре проглядалися вулиця, під'їзди кінотеатру й ощадкаси. Біля магазину «Сюрприз» спинився «уазик». Сірої «Волги» поблизу не було. Ми почали стежити. Потяглися довгі, тривожні хвилини чекання…

Снували перехожі, мчали автомобілі, перед афішами кінотеатру купчилась молодь, до магазину й ощадкаси заходили й виходили люди. Звичайна вулична веремія, й ніхто не знав, що саме тут два тижні тому стався злочин і Белішвілі прирік себе на смерть, сівши у «Волгу». Я придивлявся до «Волг»…

Салон наповнювався задухою — наша машина нагрівалася на сонці, а ми троє, впрілі, повідсували матові віконця й стежили довкола. Бунчук уже марудився: совався туди-сюди, брався читати книгу польських детективів, запитливо озирався на нас, мовчазних і заклопотаних. Сержант не знав про наступну операцію.

Раптом серед перехожих перед кінотеатром я угледів Гветадзе. Невисокий, стрункий, одягнутий у кавового кольору штани й білу літню сорочку, рудоволосий, з чіткими й гарними рисами обличчя, кароокий Додо привертав до себе увагу дівчат. Він легко ніс своє треноване тіло, погойдуючи господарською сумкою, з якої недавно частував нас мандаринами. Мене штовхнув ліктем у бік Скорич.

— Бачу його, — тихо сказав я Дмитру Юхимовичу.

Гветадзе перетнув вулицю й зник у під'їзді ощадкаси. Он мигнула його руда голова в операційному залі. Зараз за домовленістю він отримає «куклу» — 50 тисяч карбованців у брикетах. Біля кінотеатру з'явився Пазов, сперся на червоні поручні вуличного загородження. Я позаздрив Якову — він значно ближче до вікон ощадкаси й бачить увесь зал.

Ми таки не помітили «Волги», коли вона зупинилася попереду нашого «уазика». Першим її засік Пазов і подав нам умовний знак — почав ретельно причісуватись. «Волга» вже стояла біля тротуару, сіра, із заштореними синіми фіранками заднім і боковими віконцями. За кермом сиділа чорноволоса дівчина в чорних сонцезахисних окулярах. Хто ж вона?

Мені на коліно поклав руку Махов і стис, наче заспокоював. Я промовисто перезирнувся з майором.

— Чого вона не виходить? — тихо спитав Гліб.

— Вийде… вийде, — нетерпляче, мов заклинання, сказав я.

І справді, вона залишила «Волгу»…

Мені хотілося аж заплющити очі. В білосніжному брючному костюмі, чорне волосся вільно спадало майже до пояса темною хвилею, середнього зросту, із бездоганною фігурою — вона ніби з'явилася з іншого, казкового, світу, де ні печалі, ні горя. На неї оглядалися перехожі, а вона звабливою ходою, крутячи на пальці ключі, йшла повз вікна ощадкаси. Звіддаля ніяк добре розгледіти її, особливо обличчя, окутане волоссям і напівзатулене окулярами. Однак її хода, статура говорили про самовпевненість і відчуття власної гідності.

— Н-да… — протяг Махов. — Не дивно, що Белішвілі…

Дівчина зупинилася поблизу під'їзду ощадкаси, мабуть, побачила крізь вікно Гветадзе. Отже, вона знала його, хтось показав їй торговця мандаринами. Крутила ключі… Багатообіцяючий жест. Ах, як картинно відставила ногу! Її біла постать просилася на обкладинку журналу мод.

Он вийшов на ґанок Гветадзе. Дівчина не рушила з місця. Безперечно, Додо побачив її, очевидно, задивився, бо раптом зашпортнувся, і незнайомка, засміявшись, метнулася до нього, підтримала, щоб не впав. Скорич кахикнув задоволено. Старший лейтенант бездоганно розіграв захоплення дівчиною.

Ось так, сміючись, вони заговорили. Додо притис руку до серця й ґречно вклонився, а дівчина не відпускала його ліктя, мов збиралася взяти попідруч. О, показала на свою «Волгу». На обличчі Гветадзе щире здивування й захоплення. Попрямували до машини. Він дався заманити себе у пастку. Сів на заднє сидіння. Ми не бачили через фіранки, скільки ще в салоні пасажирів.

Сіра «Волга» поїхала — мигнула перед нами й помчала по вулиці зовсім у протилежний бік від колгоспного ринку. Як почувався Додо?

— Миколо, за тією «Волгою»! — наказав майор.

За ними їхав «уазик». Поруч з водієм сидів Пазов.

Центральні вулиці залишилися позаду. «Волга» мчала на околицю, в район Лісків. Куди і до чиєї хати вона приведе нас? Я силкувався пригадати, хто із 39 чоловік, мною опитаних, жив у Лісках. Наче ніхто. Про що думав зараз Додо? Адже не вірив у існування чорноволосої дівчини. А тепер?.. Розпочалися приватні будинки. Несподівано попереду, за метрів п'ятдесят-сімдесят од «Волги», вигулькнув з-за стовбура акації чоловік міцної статури в чорних штанах і картатій сорочці, в сірому капроновому капелюсі й підняв руку. Автомобіль загальмував. Чоловік швидко сів у нього, але не спереду, а до Гветадзе. Все сталося так скоро, що ми не встигли отямитись, і «Волга» знову рвонулась.

Ось як воно відбувалось із Белішвілі! Я по-справжньому почав тривожитись за життя Додо.

— Спокійно, спокійно, — стримано мовив Скорич. — У Гветадзе є значна перевага: він знає їхній задум і тому готовий до несподіванок. Спокійно, хлопці, — майор взяв мікрофон рації. — Чотирнадцятий, чотирнадцятий…

— Чотирнадцятий слухає.

— Обженіть «Волгу»! — наказав оперативникам. — Дивіться, щоб вас не засікли!

«Уазик» наздогнав нас, випередив і невдовзі порівнявся з «Волгою», посигналив дати дорогу, і легковик узяв праворуч. Отже, сіра «Волга» ніби потрапила в оточення. Дівчина на випадок чого не наважиться піти на таран. Це врахував майор. Я нетерпляче чекав, коли він дасть команду на затримання. Ми вже заїхали в глиб Лісків.

Що ж робилося в салоні «Волги»? Я не спускав очей із синьої фіранки заднього віконця. Нараз вона колихнулася, наче доторкнулися до неї рукою, і через кілька хвилин машина вихнула ліворуч, потім праворуч, звереснули гальма — і вона вперлася капотом у стовп вуличного ліхтаря. З «Волги» вистрибнула чорноволоса дівчина й пустилася навтьоки.

Вона бігла до провулка, її чорне волосся ніби рвана шматина, вилося за нею. Не чекаючи, доки зовсім спиниться наша машина, я вискочив і кинувся навперейми, Встиг краєм ока побачити, як відчинилися дверцята сірої «Волги», а з «уазика» вискочив Кузьменко з Букетом.

Попереду метлялося смоляне волосся, я виразно чув важке, засапане дихання дівчини. Ще мить — і вхоплю за плече. Простяг руку — дівчина рвонулася з останніх сил, зойкнула, і в моїй руці залишилося… Парик! Вона була в парику! Натомість по її плечах розсипалось золотисте, кольору стиглої соломи, волосся. Я наздогнав дівчину і таки вхопив за плече. Вона заточилася, окуляри брязнули на землю… Переді мною спотворене люттю й ненавистю обличчя… Я вражено дивився на нього…

Єва!.. Мені наче одібрало мову.

— Гад… гад… вислідив… — злісно і з відчаєм виштовхнула вона з грудей.

В мене боляче стислося серце, й стало гірко на душі, чомусь пойняв невимовний жаль. Надбіг Кузьменко, і я пішов до «Волги».

Серед оперативників помітив рудоволосу голову Додо. Живий! Заглянув до салону. Там скоцюрблений, з насунутим на обличчя капелюхом молодик у картатій сорочці без ознак життя. У спинці заднього сидіння стирчав стилет з руків'ям із кольорового плексигласу. У Гветадзе яріла пляма крові на лівій лопатці. Біла теніска в тому місці розтята. Пазов порався біля аптечки.

— Чого він?.. — запитав Скорич у Додо, кивнувши на молодика.

— Знепритомнів. Ударив його по шиї. — Гветадзе нахилився, і хлопці обережно стягли з нього теніску. — Трохи зачепив…

Рана справді невелика — поріз шкіри. Яків обробив її йодом, наклав пластир. У Бунчука знайшлася формена сорочка.

— Що це у тебе, Арсене? — Махов показав на мою руку.

Я глянув — парик і з огидою кинув його у «Волгу».

Кузьменко привів Єву. Всі повернулися до неї. Перукарка нахабно, презирливо мружилась…

Заворушився молодик. Скорич скинув з нього капелюха — Невора! Невора з павільйону прокату вагівниць! Посоловілими очима він дивився на нас.

Над його зап'ястям зімкнулися наручники.

Хоч і вдало закінчилась операція, проте задоволення я не мав Мабуть, через те, що чорноволосою дівчиною виявилась Єва. Коли б не знав її… Як вона стала спільницею злочинців?

61.

В машині Гветадзе розповідав:

— Признатися, генацвале, я не вірив у чорноволосу дівчину. Лише коли вийшов з ощадкаси і побачив її — зрозумів: справжня гра почалася. Вах, яка красуня!.. Ну, ми розговорилися, запросила до себе. А тут ще й «Волга». Я вдав, ніби зовсім втратив розум. Посадила ззаду, мовляв, подалі від знайомих, чоловік у плаванні… Словом, забила мені баки. Коли сідав, сперся рукою на спинку і випадково намацав під чохлом стилет. Нехай. Ідемо, балакаємо. І так між іншим каже, щоб часом не зустріти брата, він дуже строгий, але вона його якось обмане. Ага, брат. Вже й передмістя. І раптом з-за стовбура гевал. Надя…

— Надя? — перепитав я.

— Еге, кацо, Надією назвалась вона. Ну, Надя ніби перелякалась: брат упізнав, треба зупинитись. Гальмує. Він плюхнувся до мене й почав сваритися, погрожувати обом. А потім змирився, сказав «чорт з вами» і кладе руку позаду мене, де стилет. Я стримуюсь, не виказую хвилювання, чекаю, коли він… І як тільки різко здійняв руку, я нахилився вперед, ударив його ліктем по шиї. Надія звереснула, машина туди-сюди, а далі…

— Вона не Надя, а Єва Галафута, перукарка з майстерні по Адміральській, — сказав я і назвав її домашню адресу. — В неділю вона бачила мене у парку культури і відпочинку.

— Тепер знаєш, Арсене, кому дякувати за купіль, — посміхнувся Махов. — А ти, Додо, не впізнав Невори?

— Впізнав, — протягло, з усміхом відповів Гветадзе.

— Кому ти сказав, що знімаєш вклад?

— Адміністраторам, черговим по поверхам, прибиральницям.

— Їхні прізвища? — встряв у розмову Скорич.

Гветадзе назвав.

— А хто зараз підмінює Невору в павільйоні? — поцікавився майор.

— Мабуть, контролер Палига, — відповів Додо.

Я дістав з кишені хустинку витерти змокрілу шию. В салоні нашої «Волги» справжня парильня. Скорич нагнувся і щось підняв. Я глянув — шматочок зеленої вовняної нитки, яку взяв мимохідь у двадцять третій кімнаті Будинку колгоспника, де жив Белішвілі з Івардавою. Лежала вона на радіаторі опалення, коли я зайшов до номера. Нитку поклав до кишені на базарі, як зустрівся з Палигою, і забув про неї.

Додо зиркнув на нитку.

— О, схожа на пряжу Насті Вакулівни, — зауважив він. — Вчора вона із зелених в'язала рукавиці.

— Звідкіля вона в тебе? — запитав мене Махов.

Я почав розповідати і чим далі, тим дужче проймався хвилюванням, бо несподівано наче розвиднілось і сам Івардава постав зовсім в іншому ракурсі, відразу знайшлося пояснення Гурамового дивного поводження. Здогад, спалахнувши блискавкою у свідомості, все розставив по своїх місцях, і справа, донедавна складна і заплутана, здалася простою і легкою, як двічі по два.

Напевне, той здогад майнув і в Скорича з Маховим. Інакше б чого їм промовисто перезиратись?

— Товаришу майор, треба негайно в Будинок колгоспника! — збуджено вигукнув я.

— Шкода, поїхав би з вами, — із жалем мовив слідчий. — Але у мене допит затриманих.

Гліб пересів до «уазика».

— А що трапилось? — збентежився Гветадзе.

— Скоро дізнаєшся, скоро, — запевнив його Скорич.

Я мовчав. Раніше не звернув уваги на ту зелену вовняну нитку. Вона ж лежала в кишені. Аж смішно. Вкотре переконався: дрібниць у нашій роботі не було. Часом вони круто повертали шляхи пошуку й слідства.

Ми в'їхали на подвір'я Будинку колгоспника і чорним ходом увійшли до фойє. За перегородкою сиділа… Е, та вона перефарбувала волосся! Недавно пістрява адміністраторка вже білява, і зачіска висока й пишна, і жінка аж покращала. Її меткі очі оббігли нас і зупинилися на мені.

— Хто зараз чергує на другому поверсі? — запитав її.

— Палига.

Я глянув на Скорича і Гветадзе.

— Ми залишимося тут, а ти, Арсене, іди. Хвилин через десять до тебе підніметься Додо, — розпорядився майор.

Хай йому біс!.. Я таки хвилювався, ніби мав затримати озброєного злочинця. Поволі підіймався сходами…

За столом сиділа чергова — Настя Вакулівна Палига, в халаті, без косинки — чорне волосся завите у дрібні кучерики. Вона щось в'язала із червоних ниток, її карі очі здивовано втупились у мене. А вона достоту ще молода жінка, до того ж приваблива своєю згасаючою красою, наче багаті осінні барви перед приморозками.

Вона першою привіталась, і я сів навпроти неї — біля столу.

— Ось я знову тут, — сказав їй. — Мене цікавлять два грузини. Де вони зараз?

— Вже виписались і, мабуть, поїхали додому, — відповіла своїм глибоким, грудним голосом. — А… а що сталося?

— Біда, Насте Вакулівно, — я скрушно похитав головою.

— Господи!.. — Чергова у відчаї притисла руку до високих грудей. — Якась напасть на них. Той Реваз звечора кудись подівся, а другий, Додо, сьогодні вранці поговорив з жінкою по телефону і пішов.

— Значить, дзвонили йому?

— Еге, голос бридкий, старечий, — охоче розповідала, продовжуючи в'язати.

— Він мав сьогодні забрати гроші з книжки. Багато вони наторгували?

— Хвалився, чула, тисяч п'ятдесят. І живуть же люди! — позаздрила.

— Не приводив той Додо кого-небудь до себе?

— Намагався, молодицю. Я не пустила. А потім до мене… — Чергова соромливо потупилась, прошепотіла: — Безсоромник він… У мене ж чоловік.

Яка впевненість і витримка! І заздалегідь продуманий непевний слід — дзвінок якоїсь старої. Ні, не вона те вигадала.

— Гроші розбещують і чоловіків, і жінок, — зауважив я. — А телеграми йому не приносили?

— Телеграми? — Палига замислилась, бо цього разу телеграма не передбачалась, але була велика спокуса приплести ще й її. — Телеграма… Еге, три дні тому.

— Від кого?.. Дай боже пам'яті… Ага, просив того Додо якийсь Тарасюк приїхати до Києва, — нарешті пригадала Настя Вакулівна.

Яка чудова імпровізація! Ні, я недооцінив її здібностей: Тарасюків у Києві, як Іванових у Москві, тисячі. Спробуй перевір!

— Точно Тарасюк?

— Тара…

Чергова затнулась, немов хтось невидимий міцно зціпив їй губи, і з її рук вислизло в'язання, а карі очі вибалушились, зробилися негарними, і вона поволі зводилась, п'ялась угору, невідривно дивлячись позад мене, на сходи… Я не оглянувся — знав, по них підіймався воскреслий Гветадзе. Палига вчепилася пальцями у комір блузки, шарпнула його і впала долу, зомлівши…

Залишили її під наглядом Бунчука, а самі відправились на ринок подивитися, хто працював замість Невори у павільйоні прокату вагівниць. Звичайно, ми здогадувались, але хотіли переконатися. Базар запруджений вантажними машинами з молодою цибулею, капустою і редькою. У клітках збуджено крякали качки й кудкудакали кури, в повітрі кружляло пір'я, й навколо стійко тримався велелюдний гомін.

— Вах, генацвале, ніколи б не подумав на Настю… — не міг заспокоїтися Гветадзе. — Наводити бандитів…

Біля вікна видачі вагівниць кілька жінок. Здалеку чулося бряжчання металевих шальок. В отворі хирлява, незугарна постать контролера Палиги, чоловіка чергової, в чорному бахматому халаті й кашкеті з ґудзичком, його бліде обличчя при ясному дні скидалося на гіпсову маску. Чи зв'язаний цей хворий чоловік із Тягуном і його сином Борисом, Євою і Неворою? Може, Настя не повідомляла про свої злочинні справи? Однак доведеться допитати і зробити обшук на квартирі.

Скорич, наче навмисне, загаявся біля металевих дверей павільйону, а ми з Додо пішли попід його стіною. Я став за жінкою. Вона зосереджено длубалась у вузлику, де лежали жужмом гроші. Вибирала з них монети. З вікна висунулася зморшкувата долоня, нетерпляче заворушила пальцями.

— Що ви там вовтузитесь?! — почув невдоволений голос Палиги. — Он люди чекають.

Я нахилився вперед, і мене побачив контролер — почав поволі стискати кулак…

— Кацо, давай… — звернувся до мене Гветадзе й зазирнув через моє плече у вікно.

Палига угледів Додо і тої ж миті відстрибнув у глиб павільйону, хряснув залізною затулкою. Жінка злякано відсахнулась, а я метнувся до дверей, у які вже ломився Скорич. За ним вбіг досередини, де напівтемрява розігнута широким снопом сонячного проміння. У ньому чітко вирізьблювались дерев'яні стелажі з вагівницями. Вузьким проходом обережно дісталися до вікна. Я зиркнув праворуч і угледів контролера з вагою на витягнутих угору руках.

— Товаришу!.. — гукнув Скоричу і штовхнув його в спину.

Вага пролетіла мимо й торохнулась на прилавок. Ось тобі й слабий Палига! А він підіймав наступну… Я зробив один великий стрибок й усім тілом навалився на контролера. Вагівниця з брязкотом скотилася по моїх плечах на долівку. Наспів Гветадзе й заломив запіненому Пализі руки.

— Ну, добридень, Палига, — засапано, з іронією привітався з ним Дмитро Юхимович. — Чи ви не Палига, га?

Затриманий скривив губи — посміхнувся, як казала Марфа Ладанюк, «наче різав живцем».

Ми повели Палигу до машини. Кожен мій крок боляче озивався у плечах. І Додо теж не пощастило з плечем.

— Дмитре Юхимовичу, вийду коло готелю «Якір», — попередив я майора.

62.

Піднімався на третій поверх, у туриста третій номер. Мені дуже хотілося поговорити з Івардавою, подивитись у його очі й ніби випадково вийняти з кишені ту зелену вовняну нитку. Чекав од нього відвертої розповіді, саме від нього, бо, власне, здогадувався, чому до ощадкаси Белішвілі пішов сам. Постукав у двері.

— Заходь, — долинуло глухо.

Івардава в синіх спортивних штанях і білій майці лежав на ліжку, заклавши руки під кучмату голову. На столі дві пляшки вина, сир, відкрита бляшанка консервів, шматки мчаді — кукурудзяного коржа. Очі в нього ледь затуманені й погляд провинний, тоскний до щему в грудях. Він не змінив пози і на привітання лише заплющився. Я відчинив кватирку й сів на стілець.

— Ну, Гураме, можеш їхати додому, — сказав йому.

— Чого, кацо? Як мені родичам?.. — і він повернув голову до стіни.

— Сьогодні ми затримали вбивцю Белішвілі.

— Зловили?! — Івардава схопився. — Зловили?! Хто він? — затремтіли у нього губи.

— Працівник ринку, що видавав вагу.

— Отой?.. — Він прихилився до стіни. — Вайме… А ми з ним по чарці… Арчіл йому мандарин… Вайме…

Я помовчав кілька хвилин, почекав, поки трохи заспокоїться.

— А тепер, Гураме, давай відверто поговоримо.

— Про що, генацвале? — в його чорних очах стояли сльози.

— Чому ти не пішов з братом в ощадкасу? Коли б ви удвох…

— Ах, не згадуй, азіз…[16] — Івардава вчепився руками в своє густе смоляне волосся й захитав головою. — Не згадуй… Нема мені… Все через неї…

Я вийняв з кишені зелену вовняну нитку, почав накручувати її на палець. Гурам з острахом стежив…

— Починай, я тебе слухаю. Ти ж мужчина, — ущипливо мовив.

Івардава зігнувся, вперся ліктями в коліна — тримався руками за голову.

— Розкажу… — важко зітхнув. — Я з Настею… Настею Вакулівною… Ох і жінка… Вона приходила до мене в номер, коли Арчіл торгував. А як взнала про наш від'їзд, дуже засмутилась, просила хоч іще один ранок побути з нею. Я й не пішов з Арчілом, вірніше — він сам не захотів. Здогадувався…

— Про що ти говорив з нею?

— Настя цікавилася нашими звичаями…

— А про твоїх родичів розпитувала?

— Питала, чи маю сестер, братів, дядьків.

Недарма питала, подумав, згодилося для фальшивої телеграми. Ну й Настя Вакулівна! А Гурам і досі не запідозрив її.

— А чому ти відразу не признався?

— Було… соромно, і ніби я винний, Арчіл… без мене… Не прощу собі, не прощу… — із силою вчепився у волосся.

— І не прощай, — повторив я без співчуття. — То Настя Вакулівна навела на Белішвілі вбивцю.

— Настя?! — витріщився на мене.

— Вона, Гураме, вона, і телеграму підробила, і навмисне тебе… — Мені кортіло сказати «приспала», але пожалів його. — Словом, обвела круг пальця.

— Настя… — повторив Івардава у відчаї й зі стогоном впав на ліжко — закачався по ньому, заскреготів зубами. — А вона ще вчора… приходила…

Я все сказав. Висновки він зробить сам.

63.

Через тиждень, коли я вже займався іншою справою, мені подзвонив слідчий прокуратури Махов і запросив до себе на 20.00. Признатись, я з нетерпінням чекав зустрічі з ним, бо після затримання всіх злочинців багато фактів залишилося для мене нез'ясованими. Надто турбувала доля Юрка — сина Катерини Андріанівни, викраденого Баглаєм.

Отож у точно призначений час я переступив поріг кабінету слідчого. Хоч на Глібові й позначилась утома (трохи схуд, і синці під очима), зате сірі допитливі очі збуджено сяяли й увесь він вилучав задоволення, навіть погорду. І було чого: перед ним на столі лежали чотири томи справи, наслідки роботи нашої бригади, в якій я не з власної волі виявився на вістрі розслідування.

— Сідай, Арсене, сідай, — тепло запросив мене, увімкнув настільний вентилятор. — Ох і задуха…

Я примостився на широкому підвіконні, де знадвору з густого й лапатого листя каштанів хоч трохи тягло прохолодою. Махов поклав руку на справу.

— Тепер, майоре, останнє слово за судом, — урочисто сказав.

Я здивовано звів брови. Гліб посміхнувся, приклав пальця до губ.

— Тсс, чув, декому позачергово підвищать звання. Вже готують туди документи, — красномовно глянув угору. Я зовсім не чекав на відзнаку своїх заслуг, тому зніяковів. Гліб помітив моє знічення. — Ну, це між іншим. Значить, так: хто і за що вбив прибиральницю фотографії Віру Кодолу?

— Звісно, Личаков, — відповів я.

— Правильно. Він зробив її своєю коханкою. Іноді вона ночувала у нього. Якось напідпитку Петро встав серед ночі й почав писати отой щоденник. Віра прокинулась, тихо підійшла ззаду, прочитала — і… Тіло вивіз у бочці золотар Халазій. Щоб відвести від себе підозру, Петро вбив Костю Забильняка — продавця комерційного магазину «Бакалія», якому подобалась Віра, і пустив чутку, ніби вони кудись втекли. Далі… — Гліб не міг сидячи розповідати, тому звівся й заходив кабінетом. — Далі, Арсене. Ти відвідав фотоательє і розмовляв з Ламбуцьким. Вас підслухала приймальниця замовлень Меденець, стара знайома Баглая, спродувачка краденого. Сповістила його. Він наказав Тягуну прибрати Личакова. Феофан заманив хворого, а Борис убив.

— А де син?.. — запитав я, маючи на увазі сина Баглая Юрія.

— Про нього потім. — Гліб кахикнув багатозначно, даючи зрозуміти мені, що надалі чекало не менш важливе повідомлення. — Коли ти побував у матері Віри Кодоли, а потім вийшов на Халазія, він, злякавшись викриття, кинувся до Баглая. Той його заспокоїв, порадив спалити хату і втекти. Хто тебе вистежив? Заваров і Невора, а в парку — Єва Галафута. Вони тебе знали в обличчя. До речі, у Невори теж був ключ від будки, де лежав двигун від човна Котова. Маючи «Москвича», Невора ще тримав крадену «Волгу» на околиці, у гаражі знайомого дядька.

У Махова, певне, пересохло в горлі від тривалої розповіді. Він замовк, наточив води із сифона, випив, кілька хвилин мовчки міряв кабінет розважливими кроками.

— Щодо Сидора Страпатого, — почав спроквола. — На турбазі вони впізнали один одного, а потім, ідучи дзвонити тобі, швець зустрівся з Тягуном. Розмовляли всього кілька хвилин. Феофан збагнув, що Страпатий піде в міліцію. Поїхав на ринок, розповів усе Баглаю. Той порадив… Приплив човном Невора. Тягун задушив… Торговців мандаринами заманювала Єва, а вбивав їх Невора, просто у «Волзі», завезли Белішвілі в гараж, забрали гроші, вночі підкинули у сквер. Джуликідзе, знайденого під Фастовом, Єва звабила у поїзді, а тим часом Невора приїхав машиною й став під вокзалом. Вони сіли і…

— А хто такий Палига? — перебив я Гліба. — Чиї це документи?

— Палига сержант, фронтовик, скинутий з поїзда Баглаєм, коли вертався після звільнення в 1945 році, А знаєш, Арсене, я отримав довідку з інвентарбюро. Баглай, як і Тягун, після війни продав чотири хати.

— Певний метод, щоб не придивилися сусіди, — зауважив я.

— Баглай не дурний, — посміхнувся Махов. — Навіть поцікавився, як ми натрапили на їхній слід. Коли дізнався, що на мурі залишилися відбитки пальців Тягуна, аж застогнав від злості. У Феофана порвалася гумова рукавиця, а він не сказав — боявся.

— Стривай, Глібе, а як вони зізналися в усьому?

— Ха! — Слідчий зупинився навпроти вентилятора, розстебнув комір сорочки й підставив груди під прохолодні, пругкі струмені повітря. — Викручувались, ще й як!.. А коли дістали з криниці Баглая казан із коштовностями ще банди Кальчевського — він і скис, мовляв, тепер не варто жити — почав давати показання. А спільники не хотіли брати на себе чиїсь злочини і розв'язали язики. Вони ж, наче щури в бочці, завжди ладні з'їсти один одного.

— Чи справді втік Халазій? Що вони кажуть? — поцікавився я.

— Клянуться, що не вбивали. Але, звичайно, віри їм мало. Подали на всесоюзний розшук.

— А де син?

— Май терпіння. — Гліб навмисне не поспішав видати мені інформацію про Юрія. — У Баглая ніякої хвороби. Вигадав для поїздок у столицю — там збував коштовності. Тепер про Єву. — Гліб сів до мене на підвіконня. — Ох і шкодує, що не провела бритвою тобі по горлі…

— Справді?! — не повірив я.

— Увімкнути магнітофон? Є запис її допиту.

Я уявив перукарню, м'яке, затишне крісло, звабливий голос Єви і в її випещених руках лискуче лезо бритви… Мене аж зморозило. Таки не видався мені запах бензину: Єва того ж дня заманила Белішвілі у «Волгу».

— Як же вона стала?..

— Слухай. Єва була одружена, розлучилася. Дівоче прізвище її — Палига. — І Махов пильно глянув мені в очі.

— Дочка Баглая?!

— Нерідна, прижита Настею в сорок третьому році з поліцаєм Прищаком. А як стала Єва на шлях злочинів? Батьки, Арсене, вплив батьків: розбестили, втягнули… Ну а Молостова поранив сам Тягун. Заваров убив Личакова і… О, ледве не забув. Послухай свідчення Шалапухи, Він тепер затинатиметься все життя.

Гліб скочив на підлогу й підійшов до тумбочки, вибрав касету, вставив її, увімкнув магнітофон. У кабінеті пролунав голос Махова:

— Хто тебе вдарив, Богдане?

— Рубач м'ясного… павільйону… Борис, — тихо, знеможено відповів Шалапуха.

— Заваров?

— Він.

— За що?

— Я здогадався… обручку підкинув Борис. Він підійшов до мене і… Зубовського, прикурював, теревенив, ляскав нас… по плечах. Потім… я втік із села… відразу подався на базар. Натякнув Борисові про магазин і щоб… вділив од здобичі. Спочатку ніби… не зрозумів, опісля сказав… прийти до кінотеатру. Я прийшов. Він завів мене за ворота… вдарив…

Слідчий вимкнув магнітофон. Так, дорогою ціною заплатив Шалапуха за спробу шантажувати Заварова. Йому пощастило — не наклав життям. Я подивився на Гліба. Він підняв руку.

— Останнє, Арсене, останнє. Син Баглая і Катерини… Невора, Жора, Георгій, тобто Юрій. Невора — теж прізвище дружини.

Признатися я тому не зрадів. Було шкода сина Катерини Андріанівни, бо коли б залишився при матері, мабуть, не став би злочинцем.

— Невже серед цих нащадків «Білого хреста» не знайшлося жодної порядної людини, крім Страпатого? — запитав я з гірким почуттям якоїсь незрозумілої провини.

— Чого ж, є: діти Страпатого, і в сорок сьомому році народився у Баглая і Насті син Андрій. Виріс хлопчина, за висловом батька Данила, виродком: був піонером, вступив до комсомолу, добре вчився. Після сьомого класу поїхав од них, закінчив технікум, і відтоді ніякого спілкування з батьками. Зараз працює гірничим майстром на Донбасі. Напевне, збагнув у дитинстві, що краще самому влаштовувати життя.

Напевне. І я подумав: чи варто сповіщати Катерині Андріанівні, сліпій масажистці, про її сина? Чи варто…

А через півроку затримали Халазія десь аж у Приморському краї.

Примітки

1

Кацо — розмовне звертання, буквально «чоловіче».

2

Сапераві — червоне столове кахетинське вино.

3

Сура — посудина, в яку наливають воду, вино тощо.

4

Генацвале — ласкаве звертання.

5

Хачапурі — грузинський хліб, випечений із сиром усередині.

6

Шоті — хліб довгастої форми.

7

Мчаді — кукурудзяний корж.

8

Шашхі — копчена свинина.

9

Маміда — тітка.

10

Батоно — шанобливе звертання до чоловіка і жінки.

11

Вайме — горе мені.

12

Шені черіме — ласкаве звертання, буквально — «хай твоє лихо мені».

13

Калбатоно — шанобливе звертання до жінки.

14

Одорологічні проби — проби запаху.

15

Магнітометр — пристрій, що показує, де залізні речі.

16

Азіз — любий, милий (араб.).

Content

Тимчук Віктор Нащадки «Білого Хреста»

Віктор Тимчук НАЩАДКИ «БІЛОГО ХРЕСТА»

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

Примітки