Адамов Аркадій

Зашморг

Аркадій Адамов

ЗАШМОРГ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Упорядник Володимир КАШИН

Переклад здійснено за виданням: A. Адамов, «Петля», журнал «Юность» (№№ 4, 6–8), 1975 г.

Розділ І

ТУМАН

Дзвонить телефон, і Кузьмич викликає мене до себе. Та ще й таким тоном, що я розумію: або він зараз зітне мені голову за те, що якийсь невідкладний папірець, котрий мені належить скласти, досі не на його столі, або сталося щось малоприємне і Кузьмич збирається звалити цю неприємність на мене. Ні те, ні інше, природно, мене не тішить. І все-таки мене розбирає цікавість: а раптом і справді трапилося щось незвичайне та загадкове і Кузьмич вирішив доручити цю справу мені? Щось таке було в його тоні…

У кабінеті Кузьмича я застаю неголеного, похмурого чоловіка у забрьоханому пальті і розтоптаних кирзових чоботях. Рідке світле волосся його позлипалося, у руках він мне стареньку шапку-вушанку. На червоному, задубленому вітром і морозом обличчі маленькі очі, повні тривоги та збудження.

Побачивши мене, Кузьмич каже чоловікові, який сидить навпроти нього:

— От він з вами поїде. Дорогою все йому розкажете. — І, звертаючись до мене, додає: — Візьми машину.

Ми мовчки виходимо з моїм супутником у коридор. І тут я встигаю роздивитися його уважніше. На пальті сліди цегляного пилу, на чоботях застиглі бризки цементу. Одне слово — будівельник, не інакше. А на будовах трапляються різні цікаві знахідки. Інакше чого б це він прибіг до нас? Коли бійка або нещасний випадок, тоді до нас не біжать.

Я відмикаю ключем двері кімнати, ми заходимо і нарешті знайомимось. Чоловік називає себе: Григорій Трохимович Сизих, бригадир на будівництві.

— Що ж у вас сталося? — запитую я. — Ви поки що хоч кількома словами скажіть.

— А кількома словами тільки й скажеш, — розводить руками Сизих і зітхає. — Жінку, значить, знайшли. Мертву, звичайно.

— Коли?

— Та от, вважай, годину тому. Як хлопців на роботу повиганяв…

— Це хіба годину тому?

— Ну, дві. Що я, дивився на годинник, по-вашому? — починає сердитися Сизих. — Як з управління приїхав, так і повиганяв.

— Гаразд. Ви там нічого не чіпали?

— Ні. Що ж я, книг не читаю? А хлопці й поготів. Охороняють, значить, поки я тут.

— Тоді їдьмо, — рішуче кажу я. — Решту дорогою докажете.

Погода гидка. Грязюка, вітер і пронизливий вогкий холод.

Я знайшов нашу машину. Їхати, виявляється, недалеко. Ось чому Сизих прибіг до нас, а не у місцеве відділення міліції. Незабаром я вже бачу довгий, де-не-де похилений паркан, скісну стрілу крана над ним, а біля брами — зелений обшарпаний вагончик, на якому прибито днкт з нерівними літерами і цифрами, що показують, яке саме будівельне управління провадить тут роботи.

Ми під'їжджаємо ближче. Стулки брами напіврозчинені і глибоко вгрузли у багнюку. За брамою по один бік штабелі сірих залізобетонних ригелів, плит, паль, по інший — купа цілої та побитої цегли. А прямо і трохи далі — гори нагорнутої землі, за якими вгадується глибокий котлован. З нього стирчить ажурна стріла крана. Неподалік, біля купи цегли, притулилися під парканом молоді деревця.

Ми виходимо з машини і, обминаючи калюжі, без упину ковзаючись, ледве видираємось на високий земляний насип, де на нас чекають двоє робітників у брезентових штанях та куртках.

Через хвилину я вже стою біля них і дивлюся униз. Ох, яким же глибоким здається звідси цей котлован! Я не відразу розпізнаю на дні його, серед битої цегли, біля важенної бетонної плити, яка навскіс угрузла в землю, тіло жінки.

Починаємо поволі спускатися у котлован. Тут дуже легко можна зірватися: під ногами стрімкий і слизький земляний укіс. Довгі сходи, що ведуть з котлована, закінчуються набагато нижче від того місця, де ми стоїмо. Ноги щомить ковзають.

Раптом я чую, як на вулиці, біля брами, зупиняється машина. З'являється знайомий мені слідчий прокуратури Ісаєв і троє хлопців з місцевого відділення міліції. Їх, напевно, повідомив Кузьмич.

І ось ми всі стоїмо німим півколом на відстані від загиблої жінки. Одна рука її неприродно підвернута під спину, друга немов вчепилася за край сірої бетонної плити, довге світле волосся розсипалося на уламках цегли, прилипло до застиглого, немов мармурового, обличчя. Пальто розстебнуте, ноги конвульсивно підібгані, паче для стрибка. На ногах довгі модні чобітки.

Я забув сказати, що зі мною приїхали медексперт і фотограф. Останній уже зняв усе, що належить у таких випадках. Лікар, наблизившись, тільки зітхнув і махнув рукою: його допомога тут, на жаль, уже не була потрібна.

Ми зосереджено, поки що здалеку, вивчаємо «місце пригоди», як це кажуть шиною мовою. Втім, нам тільки здається, що ми зараз щось вивчаємо. Насправді просто хочемо заспокоїтись, узяти себе в руки перед тим, як розпочати роботу.

Жінка зовсім молода, років їй двадцять два, не більше. Обличчя відкрите і миле, кирпатенький носик, великий рот з пухкими губами, великі сірі очі. Втім, я мимоволі реконструюю це обличчя, зараз воно зовсім не таке, зараз на ньому застигли жах і біль. Я не можу відвести очей від легкого, пухнастого, немов ще живого, пасма світлого волосся на чолі.

Ні, неможливо звикнути до такої смерті. Нам якось розповідав Кузьмич: з першого дня війни він був на фронті. І до останнього. Побачив немало смертей, пролежав у шпиталях, сам ніс смерть ворогові, але перший труп у звичайній московській квартирі, причому не в ліжку, а на залитій кров'ю підлозі між столом і перекинутим стільцем, справив на бойового фронтовика таке враження, що він не витримав, непомітно вийшов з квартири і приходив до тями на сходовій площадці, викурюючи одну сигарету за другою. І звикнути до такого неможливо, як неможливо звикнути до несправедливості, брехні та жорстокості. І простити це теж важко.

Справедливість — моральний закон нашої професії. Навіть у злочинця намагаюся неодмінно викликати це почуття і домогтися, аби він погодився, що заслужив покарання справедливо.

Але зараз я думаю зовсім про інше. Я шукаю і відбираю деталі, найменші подробиці і штрихи у навколишній обстановці, які дозволили б відповісти на перше з головних питань кожного розслідування: що тут сталося — убивство, самогубство, нещасний випадок? Нещасний випадок найменш вірогідний. Навіщо цій жінці потрібно було самотньою блукати ввечері на будівництві?

Отже, вбивство чи самогубство? Багато стане зрозумілим, коли ми довідаємося, хто ця жінка. Але зараз це зробити неможливо: ніяких документів при ній не було. Сумочки теж немає. Оце вже дивно. Жінка одягнута досить пристойно, навіть грайливо, у неї повинна бути сумочка. І якщо її немає, виходить, хтось забрав. Випадкова людина, яка побачила труп? Навряд. Не наважиться випадкова людина забрати сумочку. Скоріш за все зняла б тривогу. Ні, такої людини тут не було. Отже, жінку спочатку пограбовано, а потім уже вбито? І грабіжники забрали сумочку? Але на руці у жінки залишився годинник та перстень на пальці, до речі, не обручальний. Ґвалтування? Але ж одяг цілий, жодних слідів боротьби не видно. Втім, для вбивства можуть бути інші мотиви, крім пограбування та ґвалтування, ну, хоч би ревнощі. Адже жінка молода і гарна. Все це так, але могли бути мотиви і для самогубства. Зараз важливо довідатися, хто ця жінка, знайти її рідних, друзів, співробітників, почути від них, як і чим вона жила, хто вона така.

Але поки що під свіжим враженням від пригоди треба поговорити з бригадиром та робітниками.

Ісаєв киває мені на Сизих. Сам він хоче ще раз. оглянути майданчик. Я гукаю бригадира, і ми заходимо з ним у порожній вагончик. Сідаємо біля довгого дощаного столу, я згортаю вбік розкидані кісточки доміно, порожні консервні банки і пляшки з-під кефіру — з-під вина я, до речі, не помітив жодної, — і ми починаємо розмовляти.

— Що ви тут будуєте? — запитую я.

— А! — Сизих зневажливо махає рукою у брезентовій рукавиці. — Гараж. Кооперативний, бачиш. Та хіба це робота? То крана два тижні чекали. А прийшов — то на другий день зламався. Тепер три дні майстра чекаємо, щоб полагодив. То цегли немає, то розчину. І їм не свербить…

— Кому «їм»?

— Ну, як їх? Правлінню.

— А чого їм має свербіти? — дивуюся я. — Вони ж гроші внесли.

— Ха! Внесли! Тут, голубе, живі гроші потрібні, а не мертві. І знову ж таки бігати треба.

— Кому треба бігати?

— Та їм же! Кому ж іще? Не я ж за них бігатиму. А вони з ранку до вечора ходять та все мене благають. Або скарги на мене пишуть. Ха! Писаки. От плюну і піду.

Сизих і справді гнівається та спересердя ляскає по столу рукавицями, що вже зняв.

Але мене зараз цікавить зовсім інше. Якщо гараж кооперативний і ці пайовики вештаються тут удень і вночі, марно мріючи про майбутній гараж, то… Ну, в усякому разі, поки що, очевидно, рано відкидати і третю версію: нещасний випадок. Але тоді ця жінка може бути одним з пайовиків кооперативу або членом сім'ї когось із них. Однак нащо було копати такий глибокий котлован, коли будують лише гараж?

— А! із звичайною вже, очевидно, прикрістю знову махає рукою Сизих. — Гараж не який-небудь, а підземний. Самі не знають, що хочуть. Спочатку, бачиш, один поверх планували, а потім, значить, туди-сюди побігали, і тепер уже два поверхи виходить. На два поверхи під землю! Який тут котлован потрібний, добрав? Тут слон упаде і той шию зламає, не те що людина.

— Та-ак… — Я на секунду замислююсь. І ставлю нове запитання: — У вас які-небудь телефони є? Кого-небудь із керівництва кооперативу на ім'я знаєте?

— Аякже! — поважно відповідає Сизих. — Їхнього голову знаю. Знаменський Петро Львович. Професор, до речі. Можна сказати, вчений. Але дядько простий, завжди можна подзвонити.

Він диктує мені номер телефону професора Знаменського.

Вискочивши з вагончика, я розшукую поблизу телефон-автомат і дзвоню професору Знамеиському, не дуже, правда, розраховуючи застати його вдома у такий час.

Але мені щастить. У трубці чути оксамовитий, добре поставлений басок.

Я називаю себе і прошу дозволу заглянути до професора у зручний для нього час, натякаючи, що мені особисто хотілося б зайти до нього зараз. Я відразу ж попереджую, що випадок, який стався, безпосередньо відношення до нього не має, а допомогти він нам може істотно. Справа ж сама по собі вкрай серйозна.

Все це призводить до того, що, заспокоєний мною, але заінтригований, професор запрошує мене завітати до нього негайно і дає свою адресу.

Повісивши трубку, я виходжу з будки автомата і одраэу ж виявляю, що будка ця стоїть якраз біля будинку, який мені потрібен, і навіть близько того ж під'їзду.

Професор був невисокий і досить огрядний, але разом з тим кремезний і дуже рухливий. Сиве, трохи хвилясте волосся рівно зачесане назад, на гостренькому носі окуляри у грубій оправі, рум'яні повні щоки, у зубах велика погасла люлька. Одягнений у пом'яті вельветові штани коричневого кольору і в елегантну куртку. Комір сорочки під нею розстебнутий і відкриває гладку рожеву шию. Крізь скельця окулярів очі його здаються великими, в них нетерпляча цікавість.

Професор заводить мене у невеликий кабінет, заставлений шафами книг, папок, рукописів, вони займають дві стінки аж до стелі. Книги стоять і на полицях, підвішених над кушеткою, лежать на кушетці, у кріслах і на величезному письмовому столі біля вікна із старовинною бронзовою лампою під синім скляним абажуром.

Сісти ніде. І професор прибирає для мене одне з крісел. Сам же йде до письмового столу і, всівшись за ним, починає розпалювати люльку.

— Ну, розповідай, що там сталося? — каже він мені під час паузи між двома затяжками.

— Скажіть, Петре Львовичу, ви знаєте в обличчя усіх пайовиків вашого кооперативу? — запитую я.

— Ого! А ти знаєш, скільки ми цей проклятий гараж будуємо? — Він напрочуд легко і відразу заговорив зі мною на «ти». — Якщо рахувати з перших організаційних зборів, то п'ятий рік. Уявляєш? Тут не тільки пайовиків, тут і всіх їхніх рідних та знайомих знатимеш. Хто помер, хто народився, хто розлучився, хто одружився, від кого жінка пішла, хто сам утік. Усе знаю. У кого яка коханка, і це знаю. Ха-ха-ха! Але серйозно…

Він несподівано підхоплюється, оббігає стіл і, прибравши на кушетці, сідає навпроти мене. В очах нестерпна цікавість.

— То в чім річ? Можеш мені все викласти. Я ваші справи знаю. І мовчати вмію. Будь певен.

Я коротко розповідаю про те, що сталося, і прошу його поїхати зі мною у морг.

— Молода жінка, кажеш, — з невластивою йому, здавалося б, нерішучістю перепитує Знаменський. — Я, відверто кажучи, більше люблю на живих дивитися. Ну, та що поробиш. У мене, правда, тут консультація призначена. Аспірантка прийде…

— Ми швидко, Петре Львовичу. Ви нам зробите величезну послугу.

— Гаразд. Треба, то треба. Посидь.

Він знову підхоплюється і вибігає з кімнати. Я чекаю досить довго. Нарешті Знаменський з'являється у дженджуристому коричневому костюмі з яскравою краваткою, зав'язаною великим недбалим вузлом.

Цілу дорогу у машині Знаменський жваво базікає і сміється, замовкає лише тоді, коли ми входимо у морг. На рожевому, пещеному обличчі з'являється зосередженість, тьмяніють живі очі за скельцями окулярів. Я помічаю, як професор усе дужче нервує.

Працівник заводить нас у приміщення, де лежить вкритий простирадлом труп жінки. Знаменський злякано вдивляється в її закинуте назад воскове обличчя, вже посиніле, і квапливо хитає головою.

— Ні, ні, це зовсім незнайома жінка, — каже він. — Ніякого відношення до кооперативу. Повірте мені, вперше бачу… ходімте…

Від хвилювання він перейшов на «ви». Ми поквапливо залишаємо морг, і я везу професора додому.

Отже, перша версія про те, хто ця жінка, перевірена і вже відпала. А разом з нею відпала і версія про причину смерті. Ні, це, певно, не нещасний випадок. Ця жінка не могла прийти ввечері на будівництво з цікавості.

Повернувшись у відділ, я перевіряю у чергового по місту, чи не надійшли протягом минулої доби заяви про зникнення молодої жінки. Виявляється, жодних заяв не надходило. Це дуже ускладнює всю справу. Чи не приїжджа ця жінка? Тоді у Москві нікому за неї тривожитися. Треба попросити хлопців з відділення обдзвонити всі готелі міста. Там чергові на поверхах повинні знати, хто з їхніх гостей не прийшов ночувати тієї ночі.

За годину я докладно доповідаю Кузьмичу про пригоду на будівництві.

Тут же присутній і Петя Шухмін.

Коли я закінчую своє повідомлення, то з виразу обличчя не тільки Кузьмича, але й Петі розумію, що тепер мені доведеться запрягтися в цю, як я переконаний, малоцікаву, але досить копітку справу.

— Еге ж, — зітхає Кузьмич. — Шкода дівчини. Ти, звичайно, маєш рацію. Зараз найголовніше — встановити її особу. Щодо готелів ти теж вирішив правильно. Треба ще дати орієнтування по місту та області. Дивись, кудись усе-таки надійде заява про зникнення. Хтось же повинен, зрештою, поцікавитись нею.

— Якщо й справді приїжджа, — каже Петя, — то знаєте, коли рідні зацікавляться? Коли довго листів не буде. Ось коли. А ми тям часом тут із ніг зіб'ємося.

— Ну от іще. Не у безповітряний простір приїхала, — бурчить у відповідь Кузьмич. — Якщо не в готелі, то у знайомих зупинилася. Вона ж ночувати не прийшла. Як тут не захвилюватись? Неодмінно повинні захвилюватися.

Він замислюється і супить волохаті брови. Вони у нього з часом почали рости якось дивно. Я тільки недавно звернув на це увагу. Одна брова здибилася вгору, а друга сповзла вниз, і очей майже не видно. Все здається, що Кузьмич якось підозріло або лукаво мружиться. Хоч би він їх вранці причісував абощо!

Тим часом Кузьмич, суплячись, запитує мене:

— Ти місце, де вона впала, добре оглянув?

Я давно чекаю цього запитання. Ще б не оглянути те місце! Тим більше, що вчора ввечері йшов сніг і сліди відбилися на ньому чудово. Оскільки будівельники на чолі з своїм доблесним бригадиром, слава богу, не дуже утруднювали себе зранку роботою, то й натоптали вони навколо зовсім мало. Одне слово, я досить легко знайшов те місце на високому земляному насипі, з якого впала у глибоченний котлован ця жінка. Тут я натрапив на сліди її чобітків. До речі, місце це виявилося — певне, випадково — найвищою точкою над котлованом. Але чи одна стояла тут та жінка?

Неподалік котлована, за штабелями бетонних плит, близько паркана дивом збереглося кілька молоденьких берізок. Тут ми незабаром теж виявили знайомі сліди жіночих чобітків, але поруч них були і досить чіткі відбитки грубих чоловічих черевиків. Ясна річ, чоловік та жінка прийшли сюди разом, постояли біля берізок і разом пішли. От тільки куди вони потім простували, до котлована чи до брами, встановити не пощастило: за кілька кроків від берізок сліди були затоптані. І все ж таки, без сумніву, жінка була на будові не сама. Звідси, звичайно, ще далеко до висновку, що той чоловік є вбивцею, що це він скинув свою супутницю у котлован. Одначе поживу для роздумів та нових версій, а також ще один, цілком конкретний об'єкт для пошуку це відкриття дає.

— Та-ак… — задумливо говорить Кузьмич, коли я закінчую свою доповідь. — Цікаво…

— Відбиток зняти не вдалося? — запитує Петя.

— Де ж тут знімеш? — Я махнув рукою. — Тонкий шар снігу. Сфотографували під різними кутами — і все.

— Ну що ж, — зітхнувши, робить висновок Кузьмич. — Очевидно, тобі, Лосєв, цю справу й вести до кінця. Дуже складного тут нічого немає, треба думати. Це не випадковий грабіжник або ґвалтівник. Це — знайомий. І справи тут, скоріш за все, любовні. Як ти вважаєш?

Вранці я одержую медичний висновок після розтину й обстеження трупа.

Як і слід було чекати, бідну дівчину ніхто не отруїв. В ній не виявлено й краплі алкоголю. Вона не встигла повечеряти. Тим часом смерть настала о десятій або одинадцятій годині вечора. У дівчини не виявлено ніяких серйозних уражень внутрішніх органів, тобто практично вона, очевидно, була цілком здорова. На тілі не знайдено кульових або ножових ран та слідів побоїв. Причина смерті — падіння у котлован і внаслідок цього серйозні пошкодження черепа та грудної клітки. Жодних ознак насильства або спроб ґвалтування не знайдено.

Отже, падіння у котлован. Проте вбивство це чи самогубство — експертиза встановити не може.

«Отже, поміркуємо, — пропоную я собі, відкидаючись на спинку крісла у своїй кімнаті. Спробуємо реконструювати події, які сталися того фатального вечора».

Двоє ішли в цей час порожньою і напівтемною вуличкою. Було вогко та холодно, з чорного неба йшов рідкий сніжок. Певно, було ще не зовсім пізно, щойно закінчилися вистави в театрах, і лише недавно почалися останні сеанси у кінотеатрах. Але ті двоє забрели на цю вуличку випадково. Їм там нічого було робити. Вони не жили у довколишніх будинках і не були тут у кого-небудь в гостях — хлопці з місцевого відділення міліції протягом цієї доби обнишпорили все навколо. На тій глухій вулиці немає ні клубу, ні кіпо, ні кафе, ніякого іншого місця, де ці двоє могли б провести час. Отже, вони зайшли туди випадково, можливо, гуляючи і, певно, про щось вкрай важливе розмовляючи. Вони, очевидно, гуляли давно, інакше дівчина встигла б після роботи поїсти. В усякому разі, спочатку вони не сварилися. Навіть на самому будівельному майданчику якщо і виникла суперечка, то не відразу. Я добре пам'ятаю їхні сліди на снігу біля берізок. Спочатку спокійні, рівні кроки, а потім зупинка. Дівчина, очевидно, притулилася спиною до берізки, а чоловік стояв перед нею не вельми далеко і не дуже близько, як при звичайній розмові, стояв спочатку спокійно: два сліди його глибоко й чітко відбилися на снігу, особливо підбори. Але потім він, здається, почав нервувати, і з'явилися нові його сліди, квапливі, швидкі, безладні. А дівчина все стояла на місці. Коли раптом… вибух люті, ревнощі? А сумочка? Чому вона пропала?

Ні, щось не сходиться, не вдається у цій реконструкції, цього вечора щось сталося не так, як уявляється мені. Мало даних. Я завчасу взявся за цю роботу.

Кузьмич вимагає подати йому план дальших заходів по справі. Але зараз, особливо після медичного висновку про причини смерті, головним і поки що єдиним завданням залишається встановлення особи загиблої.

Готелі поки що нічого нам не дали, хоч наші співробітники відвідали вже більше половини з них. Друге, що ми зробили, — це розіслали запити по Москві, області, областях, що межують із Москвою, чи не надходило заяви про зникнення молодої жінки, і повідомили її прикмети. Відповіді на паш запит ще немає. Але я знаю: сотні людей взяли до уваги наше прохання, вони згадують, переглядають папки з паперами, розпитують людей. Це ж не жарт: зникла людина!

Тепер залишається лише чекати. І це — найнеприємніше та найважче. А головне, що це чекання може тривати безконечно. Мало які причини можуть зашкодити близьким людям негайно зчинити тривогу? Якщо це приїжджа, то родичі можуть тиждень або й більше чекати від неї листів із Москви. А у самій Москві вона могла зупинитися на квартирі у друзів, які виїхали з міста. Та легко уявити собі десятки таких обставин. Але ж із кожним днем зникають якісь сліди, докази, стираються з пам'яті людей факти та події — все те, що повинно повести нас далі до викриття причин трагедії. І якщо злочинець існує, якщо дівчину все-таки вбито, скільки ж у нього з'являється можливостей сховатися, поки ми чекаємо чийогось сигналу! Зникнення сумочки, де, можливо, лежали якісь документи,'у цьому випадку може зовсім по випадкове.

Дійшовши у своїх міркуваннях до цього пункту, я рішуче підводжусь і хапаю з дивана своє пальто. Треба їхати знову на ту будову, треба ще раз обшукати увесь майданчик та котлован, а головне — слід погомоніти з робітниками, які першими знайшли труп, треба змусити їх згадати якісь деталі обстановки, що потім були вже порушені, можливо, навіть ними самими, звичайно, випадково.

Телефонний дзвінок завертає мене вже від дверей. Дзвонить черговий.

— Ти на місці? До тебе людина прийшла.

— Хто такий?

— Прізвище Сизих Григорій Трохимович.

— А-а! Давай його сюди швидше! — кричу я в трубку.

Через хвилину, коротко постукавши в двері, на порозі з'являється знайома приземкувата постать у забрудненому пальті та забрьоханих багном чоботях.

— Можна, товаришу начальник? — хриплувато запитує Сизих.

— Ну що за питання! Заходьте. Сідайте. Знімайте пальто, — привітно відповідаю я, щиро зрадівши його появі.

— Та! Ми звикли, — махає рукою Сизих, — скрізь не назнімаєшся.

Він сідає біля столу, пригладжує зашкарублою, темною долонею зачіску і повідомляє простудженим баском:

— Отже, таке діло. Кран, значить, учора полагодили. Поки що — тьху, тьху — працює, зараза! І розчин, уяви собі, сьогодні зранку, слава тобі господи, привезли. Ото, значить, потроху сьогодні все ж таки працюємо… Правда, завтра, дивись, кран знову зламається, розчин, значить, не привезуть. І знову — стоп, кобила. Біжи, Григорію Трохимовичу, кричи і лайся. Ти думаєш, я горлянку що, застудив? З начальством я її зірвав.

— Гаразд, — кажу я. — Вірю. Але ви ж до мене, сподіваюсь, не скаржитися прийшли? Все одно допомогти я вам не зможу.

— То правда, — скрушно киває Сизих. — Допомогти ви не можете. От посадити ви мене можете, коли я липові процентовки виводити буду.

— Отож і не виводьте.

— А що робити? Ти поміркуй, — мій співбесідник не на жарт розпалився. — Ти їм спробуй не виведи зарплатню, то вони завтра ж повтікають. І добре зроблять. Хіба вони винні, що крап стоїть, що розчину немає?

— Ось що, — стримано кажу я. — Ви пробачте, але мені пора. У вас якась справа до мене?

І навіть підводжуся зі стільця.

— Почекай, почекай! — спохватився Сизих і теж підхоплюється. — Я чого прийшов? Значить, почали ми сьогодні працювати, кран пішов, розчин; хлопці, значить, заметушилися. Ну, й ось що знайшли. Дивись-но.

Він розстібає пальто і з внутрішньої кишені виймає довгасту глянцево-чорну сумочку з великим жовтим замком посередині.

Я квапливо забираю у нього сумочку і смикаю замок. Сумочка розтягується гармошкою, і перше, що я бачу, — паспорт. Паспорт! Я беру його, розгортаю, й на мене дивиться юне обличчя, миле, усмішливе, жваве, дуже знайоме обличчя. Отже, виявляється, це Топіліна Віра Гнатівна, 1951 року народження, вчителька Москви, незаміжня. У паспорті читаю домашню адресу Віри і місце її роботи в одному з міністерств.

— Їдьмо, — кажу я Сизих, зачиняючи сумочку. — Швидше поїхали, покажете, де знайшли.

Я бігцем спускаюсь сходами униз. За спиною гупає чобітьми Сизих.

Незабаром наша машина пригальмовує поблизу розчиненої навстіж брами будівельного майданчика, і колеса трохи заносить у брудному сніговому місиві.

У знайомому мені вагончику відпочивають п'ятеро хлопців у ватяних штанях та тілогрійках. Один, примостившись у кутку, читає якусь пошарпану книжечку, решта за хитким фанерним столом вистукує кісточками доміно. Тут же стоять розкраяні консервні банки, пляшки з-під кефіру. На клапті газети лежать залишки хліба та ковбасні шкірки.

— Привіт начальству! — каже один із гравців, не відриваючи погляду від кісточок на столі.

— Федоре! — суворо гукає його Сизих. — Ти цю штуковину знайшов, сумку тобто?

— Чорненьку? Ми з Серьогою.

Хлопець продовжує грати і відповідає байдуже, через плече.

— Де саме? Вийди, покажи товаришеві.

— Обід у нас…

— Я піду! — квапливо озивається хлопчина, який читав книжку, і підхоплюється з табуретки.

Сизих пояснює мені:

— Це він і є, Серьога, значить. — І повертається до Федора: — А ти справжній дурень, ніякої в тебе свідомості немає. Цілий день ось так би й стукав.

Ми з Серьогою виходимо з вагончика, минаємо браму й прямуємо до котлована.

Цього разу ми не вилазимо на високий земляний насип, а обходимо його і дістаємося до крутого, викладеного нерівними бетонними плитами спуску.

Сергій упевнено пробирається серед накиданих бетонних плит, огинає важко осілий, що ніби заснув, кран, і н далекому кінці котлована підводить мене до купи цегли.

— Осі. тут ми й знайшли її, каже Сергій і дивиться на мене веселими та цікавими очима, які осяюють його довге, зовсім хлоп'яче обличчя з ніжним золотавим пушком на щоках.

Я уважно оглядаю місце, що показав мені Сергій.

— Далеченько, проте, опинилася ця сумочка від своєї власниці.

Цілком очевидно, що, коли дівчина падала у котлован, сумка не могла відлетіти сюди. Для цього їй треба було, крім усього іншого, перестрибнути через кран. Отже, хтось її сюди закинув, навмисне закинув, подалі від трупа. Скоріше, навіть не закинув, а заховав, он туди, у щілину між цеглинами.

Але ж залишив у сумочці паспорт, профспілковий квиток, різний жіночий дріб'язок, як-от пудреницю та губну помаду, і навіть гаманець, а в ньому трохи дрібних грошей.

Отже, немовби підтверджується версія вбивства, а також і той факт, що пограбування тут не було.

І все-таки повної певності у мене, як і раніше, немає.

— Скажи, Сергію, ти позавчора коли пішов з роботи?

— Позавчора? Тобто у вівторок?.. Мені того дня до матері на роботу треба було заїхати, — пригадує Сергій, — узяти гроші, відвезти до дядька Вови. У матері я був, здається, о шостій, бо до дядька Вови приїхав о сьомій. Якраз хокей починався. Ми його подивилися, я чаю випив і приїхав додому об одинадцятій… Усе правильно. — І вже голосно каже: — Виходить, звідси я годині о п'ятій пішов… Слухайте! — раптом збуджено перебиває він сам себе. — Я ж того вечора ще раз тут був. Ну, звичайно!

— Коли? — мимоволі насторожуюсь я.

— Ну, годині о пів на одинадцяту. Ви розумієте, — квапливо говорить далі Сергій, — я ж тут неподалік живу. Ну, вважай, поруч. Мене начальник дільниці тому сюди і послав. Я ж іще ввечері у школі робітничої молоді навчаюсь. Так щоб мені менше часу на дорогу витрачати. Я коли від дядька Вови їхав, згадав, що книжку забув, чужу. Тут, у нашому вагончику. От я дорогою додому й забіг. І знаєте… загалом ніякої дівчини я не бачив.

— Ти що ж, на майданчик заходив?

— Ні. Що мені там робити? Забрав книжку — і гайда. Я кажу, на вулиці не бачив, біля брами…

— І взагалі нікого не бачив на вулиці в цей час? — допитуюсь я. — Постарайся пригадати.

— Взагалі? — Сергій замислився і невпевнено каже: — Двоє якихось трудяг пройшли…

— Звідки й куди?

— Звідти он, — махає рукою Сергій. — Повз, значить, вагончик і… начебто у ворота зайшли. Певно, попрямували випити! Я тепер пригадав.

А я відчуваю, як мене починає охоплювати знайоме хвилювання. Отже, картина подій, що сталися того вечора, ускладнюється. З'являються ще дві дійові особи, з'являються саме тоді, коли ці події розгорталися. Отже, ті двоє або брали участь у цих подіях, або, в усякому разі, повинні були щось бачити. І хоч би якими вони були п'яницями та нікчемними людьми, але як би на їхніх очах убивали жінку? Хай би самі не наважились втрутитися, то хоч би прибігли до нас, я гадаю. А те, що ніхто з них не прибіг, свідчить… Втім, рано ще будувати припущення. Поки що треба спробувати цих двох знайти.

— Ти їх запам'ятав? — запитую я Сергія.

— Та начебто… — невпевнено відповідає він. — Один низенький такий, у подертій тілогрійці. Він усе біг підтюпцем і ледве встигав за товаришем. А той, другий, кремезний такий чолов'яга, у капелюсі, і… от не пригадую, що там іще було на ньому.

— А чому ти вирішив, що вони випивати йшли?

— Та цей же, низенький, пляшку ніс. Руки у рукави тілогрійки засунув, холодно ж було, а пляшку до себе притискав, — пояснює Сергій і показує, як той хлопець ніс пляшку.

Ми все ще стоїмо у котловані, в кінці, за краном.

Я чомусь не поспішаю звідси йти. Мені весь час здається, що я іще чогось тут не побачив, на щось не звернув уваги і чогось не знайшов. Але ж хлопці з відділення вчора найуважніше оглянули котлован і нічого не виявили. Як же вони прогледіли сумочку? Та тому, що вона була захована у купі цегли. І вона могла пролежати там хтозна-скільки днів, якби не привезли сьогодні розчин та робітники не почали класти фундамент. Хто ж міг сховати сумку? Убивця, звичайно, тільки убивця. Більше нікому.

Отже, самогубство остаточно відпадає? Мабуть, що так. Але тоді який мотив цього вбивства? Ґвалтування виключено. Грабунок? Але навіть гаманець з грішми залишився у сумці, не кажучи вже про перстень і годинник. Залишаються ревнощі, помста або просто сварка… То тоді вбивцею повніша бути людина, принаймні знайома з цією дівчиною, а швидше залицяльник або навіть її коханий. Така мила дівчина, чому б їй і не мати справді коханого?

Що ж, тепер зв'язки вбитої встановити буде неважко, отже, і виявити цю людину теж.

Ми з Сергієм вибираємося з котлована. Біля вагончика я з ним прощаюсь. Заходити мені туди більше немає потреби. Я кваплюсь повернутися до себе у відділ, доповісти про все Кузьмичу і почати розмотувати клубок.

Насамперед уважно розглядаю виявлені у сумочці документи. Паспорт я уже бачив. Ну, а що мені може розповісти її профспілковий квиток? Мою увагу привертають зовсім свіжі марки членських внесків. Очевидно, Віра останні членські внески заплатила у день своєї загибелі. Далі у сумочці бачу комсомольський квиток, квапливо витягаю його, розгортаю, сам ще не розуміючи, що мене раптом схвилювало. Так і є! Членські внески тут теж сплачено за останній місяць.

А це означає…

Проте раніше, ніж робити будь-який висновок, я дзвоню у міністерство, де працювала Віра Топіліна. Так, того дня у міністерстві співробітники одержали зарплату. Одержала її і Віра Топіліна. Мало того. Виявляється, вона одержала ще й відпускні і з учорашнього дня вважається у відпустці. А з усього цього виходить, що в сумочці Віри була чималенька сума грошей — близько двохсот карбованців. І гроші ці пропали.

Але, можливо, ці гроші лежать собі у неї вдома? Навряд. Якби Віра, зайшовши після роботи» додому, поклала гроші, то разом з ними вона витягла б з сумочки і документи, Що звичайно щодня з собою не носила.

Але Віра, очевидно, поспішала, інакше, прийшовши додому, вона і поїла б.

Якщо все це так, то перекреслюється версія, яку я вважав єдино вірною. Її витісняє інша — пограбування. Тоді вивчення зв'язків Віри нам нічого не дасть. Тоді на перший план виходять двоє невідомих, що з'явилися пізно ввечері на присмерковій вулиці біля будівельного майданчика.

Втім, і ця версія мені вже не здається остаточною. Туман. Суцільний туман знову запинає трагічну подію того вечора. Я знову нічого не можу побачити крізь нього.

Розділ II

НАГРОМАДЖЕННЯ ТУМАНУ

Я вже знаю, так буває завжди, у будь-якій більш-менш складній справі. Спочатку йде нагромадження туману. Кожний новий, виявлений нами факт, ще не зв'язаний причиною і логічною залежністю з іншими, здебільшого поки що невідомими нам фактами, здається незрозумілим, загадковим.

Ось і зараз йде нагромадження туману. Найбільшу порцію його ми одержуємо, коли приїздимо у будинок, де жила Віра Топіліна, і разом з понятими заходимо до її кімнати. Вона виявляється незамкнутою.

— А ми з Вірочкою і не замикаємо ніколи, — говорить маленька бабуся-сусідка.

Голос її уривається і тремтить, очі ще червоні, розпухлі від сліз. Вона щойно гірко плакала, довідавшись від нас про трагедію.

— Вірочка, навіть коли до Ніни у Подольськ виїздила, і то не замішала. Це сестра її рідна. Я ось так і думала, що вона до Ніни поїхала. Дивувалась тільки, чого мені нічого не сказала. Ну, думаю, поспішала, либонь, відпустка на носі. А тут ось горенько яке, біда яка…

Я відчиняю двері Віриної кімнати, і старенька з глухим вигуком сплескує руками. Ми всі завмираємо на порозі. Усім нам ясно: кімнату пограбовано.

Розчахнуто стулки шафи для одягу, там метляються порожні вішалки; якісь речі — кофтинки, білизна, рушники — звалено на дбайливо застелену постіль, на підлозі розкидано книги, якусь білизну, зошити, на столі видно висмикнуті з вази чудові сухі квіти, на зсунутих стільцях — два з них перекинуто — плаття, літній плащ, барвиста парасолька.

Поки інші оглядають місце події, я веду бабусю-сусідку до її кімнати, втішаю, як можу, і починаю розпитувати.

— Поліно Іванівно, — кажу я, — Віри немає уже три дні. Хто-небудь за цей час приходив до неї?

— Ніхто не приходив. Жодна душа. Та хіба я кого-небудь пустила б?

— Ну, кого-небудь усе-таки пустили б.

— От Ніну, звичайно, пустила б. Вона від Вірочки трохи старшою буде. Минулого року заміж вийшла. Ну, і до чоловіка переїхала у Подольськ. Господи! Що тепер з Ніною буде! Це ж таке горе, таке горе!

Вона схлипує, і сльози знову починають бігти по пергаментних сухих щоках. Я починаю її заспокоювати й квапливо накапую у чарочку ліки. Але Поліна Іванівна відводить мою руку, виймає носовичок і голосно сякається.

— А дзвонив Вірі хто-небудь за ці дні? — запитую я.

— Хтось дзвонив… — невпевнено відповідає Поліна Іванівна і зітхає. — Не називався тільки.

— У вас в квартирі чотири кімнати?

— Еге ж, чотири. По одній у нас з Вірочкою, а дві у Надії. Вони обоє на залізниці працюють. І вона, і Петро. Зараз от у рейсі. Це чоловік її. А дівчинка, значить, в інтернаті. Наталка. Шостий рік буде.

— А кого із знайомих Віриних ви знаєте, подруг, молодих людей? — продовжую розпитувати я.

— Кого знаю? — перепитує вона. — Зараз, голубе, зараз.

Поліна Іванівна починає поволі перераховувати Віриних подруг. Проте, назвавши два імені, вона замовкає, потім знову повторює уже названі імена, затим ще раз, але далі рушити їй так і не вдається. Лише два імені: Люба — співробітниця Віри, і Катря — її шкільна подруга. Якщо розшукати Любу, певно, не дуже важко, то Катрю — значно складніше, бо ні прізвища її, ні адреси Поліна Іванівна не знає, а Катря, певно, найближча з подруг. Але зараз мене цікавить зовсім інше.

— Ну, а молоді люди? — нагадую я. — Які хлопці приходили до Віри?

— Та ніяких, — сердито відповідає Поліна Іванівна. — Дуже вони їй потрібні були.

— Не може бути, щоб до такої гарної дівчини ніхто не залицявся, — кажу я. — І серед цих юнаків може виявитись людина підступна, жорстока та ревнива. А тоді може статися усяке, Поліно Іванівно. Навіть найстрашніше.

Старенька підводить голову і сердито дивиться на мене крізь окуляри.

— Негідник до Вірочки навіть не наблизився б. Негідників вона за верству бачила. Знали б ви, що це за чиста душа була.

— Ну, нехай не негідник. Звичайно, не негідник. Але хороша людина могла до неї залицятися? — не здаюся я. — Ну пригадайте ж, Поліно Іванівно, допоможіть нам.

У цей час до кімнати заходить один із співробітників, вибачається і, нахилившись до мого вуха, тихо каже:

— З'ясовано: в ніч убивства під вікнами цієї квартири стояла чорна «Волга», ем-двадцять один. Номер невідомий. Приїхало двоє. Один десь ходив, другий чекав його в машині. Поки що все. Працюємо далі.

Співробітник виходить, а я не відразу розумію, що говорить мені Поліна Іванівна.

— Ну, заходив один, заходив, — каже вона неохоче.

— А чому ж ви його пустили без Віри?

— Як це, «без Віри»? — здивовано перепитує Поліна Іванівна. — Вона сама йому двері відчинила. А я так, з кухні тільки глянула.

— Тьху ти! — спохватився я. — Ну, звичайно. Він, певно, раніше теж приходив?

— Атож, вважай, ще влітку.

— Влітку?

— Еге ж.

— Він що ж, один раз усього й приходив?

— Чому один раз? Не один. Тільки нічого там не було, — махає рукою Поліна Іванівна. — Якби щось було, Вірочка мені сказала б. А цей як прийшов, так і пішов. Ні імені, ні прізвища, ні хто такий — нічого не знаю. Тому що Вірочці до нього було байдуже.

— Який же він на вигляд, той чоловік?

Але ніяких особливих прикмет того чоловіка Поліна Іванівна не запам'ятала.

— І останнє. до вас прохання, — кажу я. — Огляньте Вірині речі. Чи не скажете нам, що пропало.

— Ну, всіх речей я, звичайно, не знаю.

Поліна Іванівна зітхає і, опираючись руками об коліна, важко підводиться зі стільця.

Я доручаю стареньку одному із співробітників, найделікатнішому та найтерплячішому-Гриші Воловичу. Втім, Волович не рядовий співробітник, він начальник карного розшуку того відділення міліції, на території якого виявлено труп Віри Топіліної. Волович не менше од мене зацікавлений у найшвидшому розкритті цієї справи, і питають з нього теж не менше.

Попрощавшись із хлопцями, я іду коридором до вихідних дверей і звертаю увагу на важенний замок, який висить на дверях однієї з кімнат. Випадок, треба сказати, унікальний. Такі замки, звичайно, висять на коморах або індивідуальних гаражах. Методом виключення роблю висновок, що цей замок належить іще невідомим мені Надії та її чоловікові Петру — залізничникам. Унікальний замок на їхніх дверях карбується у моїй пам'яті.

Через півгодини я вже стою в натовпі перехожих на широченному тротуарі і, задерши голову, розглядаю величезний, із скла та бетону будинок, де ще зовсім недавно працювала Віра Топіліна.

У кінці довжелезного коридора я знаходжу потрібну мені кімнату і, на всяк випадок постукавши, але так і не дочекавшись відповіді, штовхаю важенні двері, які, на диво, відчиняються легко.

У кімнаті галасливо, і цілком природно, що мій делікатний стукіт ніхто по почув. Тут п'ять столів і п'ять дівчат одна від одної гарніших. З моєю появою п'ять нар підфарбованих, лукавих та цікавих очей впираються в мене. До того ж дівчата так привітно посміхаються, що будь-яка скованість одразу зникає. Я посміхаюсь їм у відповідь і кажу:

— До вас просто небезпечно заходити.

— Вам безпечно, — сміється найзавзятіша з дівчат. — Ви такий довгий.

— Саме так, — підхоплюю я. — Тому мені видніше, ніж іншим, яка тут небезпека. Особливо для неодруженої людини.

— Одружені іноді теж лякаються, — жартома відповідає усе та ж дівчина і додає: — Але вам усе це не загрожує. Ви ж із міліції, правда? І вам потрібна Люба.

— Саме так. Дивно тільки, як ви здогадалися.

— Нічого дивного. До нас такі довгі молоді люди ще не заходили. Та й з міліції ніколи не заходили. От ми і співставили. А Люба ось. Чекає вас.

І дівчина киває на свою сусідку.

Люба, мабуть, чи не найскромніша з усіх дівчат у цій кімнаті. А можливо, на неї вплинув мій візит. Це дуже тоненька дівчина з вузьким лицем і довгим, неначе лляним волоссям, що падає їй на плечі; брови, як і вії, надто підфарбовані, щоки, як на мене, теж надто вже рум'яні. На Любі блакитна кофтинка з довгими широкими рукавами і тоненька низка блискучого намиста, певно, з чеського скла. Великі Любині очі дивляться на мене з цікавістю і трохи перелякано.

— Якби ви були чоловіком, — кажу я їй, — то я б запропонував вам вийти у коридор і покурити.

— Ви й так можете це запропонувати, — відповідає вона, витягаючи з сумочки, що лежить на столі, пачку сигарет і елегантну запальничку.

Люба легко підводиться, і я ввічливо пропускаю її вперед. У неї абсолютно ідеальна статура і впевнена хода, яку не псують навіть величезні незграбні «платформи».

У коридорі ми справді закурюємо, примостившись біля вікна, і я вже зовсім іншим тоном запитую Любу:

— Скажіть, ви дружите з Вірою Топіліною?

— Так. А що сталося?

— Коли ви бачились останній раз?

— Ми?.. У понеділок. Вірі довелось останній день працювати. І зарплату треба було одержати. А у вівторок вона збиралася піти по путівку. Їй обіцяли у Тепловодськ.

— Не дуже зручний час, га? Кінець листопада.

— Що поробиш. Вірі треба лікуватись. І Тепловодськ їй дуже допомагає. Але ви мені не відповіли. Що-небудь сталося?

Я, зітхнувши, киваю у відповідь:

— Еге ж, Любо. Сталося. Віра загинула.

— А!.. — Люба притискає долоню до рота і дивиться на мене розширеними від жаху очима. Потім, затинаючись, питає якимсь здушеним шепотом: — Як… загинула? Що ви кажете?..

— Її тіло знайшли вранці у вівторок. У котловані одної будови. Це або вбивство, або самогубство. Й сталося увечері того самого дня, коли ви її бачили.

— Ні, ні! — махає рукою Люба. — Яке там самогубство! Вона ж збиралася лікуватися. Вона одужати хотіла. У неї на думці не було, що ви…

Люба відвертається до вікна і конвульсивно схлипує. Мені доводиться перепитувати її двічі або тричі, поки вона второпає і лише тоді неуважливо відповідає:

— Я не пам'ятаю…

— Ну, пригадайте, — наполягаю я. — О котрій годині ви з нею бачились?

— Годині… годині о другій, певно. Під час обіду.

— Про що ви з нею говорили?

— Ну, я ж не пам'ятаю! — з болем вигукує Люба. — Не пригадую! Як ви не розумійте!

— А ввечері? Ніна не творила вам, що збирається робити увечері?

— Це говорила! — гостро відповідає Люба.

— Пригадайте вашу останню розмову з Вірою.

Люба знову відводить погляд до вікна і, спохмурнівши, деякий час мовчить, потім поволі починає говорити:

— Віра сказала, що завтра поїде по путівку… що їй дуже пощастило, що напише мені, як приїде, що… Ах, так! Що вона все-таки перейде на іншу роботу, що їй важко на цій…

— Ким Віра працювала?

— Секретарем у нашого зама.

— У товариша Меншутіна?

— Так.

— Як його звуть?

— Станіслав Христофорович. Он його кабінет, — Люба показує рукою. — Раз, два, три, чотири… П'яті двері ліворуч.

— Дякую. Ну, а що іще говорила Віра того разу?

— Іще?.. Що ж іще?.. — Люба намагається зосередитися. — А-а, згадала! Ввечері вона збиралася подзвонити сестрі у Подольськ. Попрощатися. Заїхати до неї вона вже не встигала. Потім… Потім щось випрати збиралася на дорогу, щось полагодити. Вона якесь платтячко купила. Виявилось довгим, а так немов на неї пошито.

Ось це вже істотно. Виходить, вечірня прогулянка і зустріч не були заплановані заздалегідь. Значить, та людина несподівано зайшла по Віру або викликала її по телефону.

— Скажіть, Любо, а що за людина була Віра? Тільки будьте об'єктивною. Добре?

Дівчина знову повернулась до мене і запально заговорила:

— Знаєте, я сама над цим часто замислювалася. Віра була чудова людина. Ну просто чудова. Вона зовсім не вміла брехати, ну зовсім, уявляєте? І в той самий час… вона була не просто потайною, а… ну як вам сказати? Не базіка абощо. Їй, наприклад, можна довірити будь-який секрет. Розумієте? Щодо цього вона мала просто чоловічий характер. Твердий. І ще вона була вірним другом, чим завгодно поділиться, все віддасть, якщо треба. Такої подруги, коли хочете знати, у мене більше ніколи не буде. Ніколи!..

У Люби починає тремтіти підборіддя.

— А у неї був хто-небудь? Вона збиралася заміж?

— По-моєму, хтось у неї був. Але вона мені нічого про це не розповідала. І словечка.

— Він москвич?

— Я ж вам кажу: нічого не знаю. Я от їй про все розповідала, а її спитаю… Вона тільки махне рукою — і все. «А, Любонько, не варто про це». Але знаєте що? Заміж, по-моєму, вона не збиралася. Так мені здається.

— А де ви з нею бували? — запитую я. — У якому товаристві?

— Ні в якому. Я її не могла нікуди витягти. Так, до театру ходили, у кіно. Дома теревенили, чай пили.

— А хто ще з вами бував?

— Ну, іноді мої знайомі.

— І ніхто не намагався до Віри залицятися?

— Ще як!.. Тільки Віра якоюсь байдужою залишалася. Отож я й здогадалася, що в неї хтось є. Коли вона така до всіх байдужа.

— Скажіть, — знову запитую я Любу. — А з ким Віра ще дружила, крім вас?

— З Катрею, — переконано відповідає Люба. — Це її шкільна подруга. Дуже мила дівчина.

Але ні прізвища, ні телефону цієї Катрі вона не знає. З нею Люба зустрічалася лише у Віри і, крім того, не часто.

— Останнє питання, — кажу я. — Ви не знаєте, чому Віра хотіла піти з цієї роботи?

Люба знизує плечима.

— Їй було важко. Все ж таки хвора людина. А тут увесь час біганина.

— А як до неї ставився ваш начальник?

— Станіслав Христофорович? Він взагалі дуже ділова, справедлива, витримана людина, і всі його поважають.

— Чи не залицявся він до неї.

— Ой, що ви? Адже він зовсім літній. — Люба цнотливо опускає очі. — Йому, певно, п'ятдесят років. І у нього сім'я.

Я дивлюсь на годинник. Надійшов час моєї зустрічі з товаришем Меншутіним, про яку я ще вранці з ним домовився. Тому я прощаюсь з Любою, і вона, соромливо кивнувши, іде.

А я прямую коридором до дверей, які вона мені показала.

Меншутін був високого, майже мого зросту, дебелий дядько з м'язистим засмаглим обличчям, з великими залисинами на чолі, нижня губа у нього трохи відвисла, що надавало йому пихатого та зневажливого вигляду. Одягнений Меншутін добротно й модно, навіть дещо дженджуристо, з претензією, мабуть, на моложавість. Помітно було, що він задоволений собою. Щасливе почуття. Втім, вигляд у Меншутіна зараз діловий, зосереджений і водночас привітний.

— Прошу, прошу, — каже він, зустрічаючи мене біля самих дверей, і широким жестом показує на м'які крісла та круглий столик обіч величезного письмового столу, захаращеного паперами. Витягає з кишені піджака пачку «Кента», пригощає мене, потім запобігливо клацає закордонною газовою запальничкою і запитує: — То чим можу прислужитися, шановний товаришу?

— Справа в тому, Станіславе Христофоровичу, — кажу я, — що три дні тому загинула ваша співробітниця Віра Топіліна.

— Що?! — ледве не підстрибує у своєму кріслі Меншутін і, подавшись до мене, невпевнено перепитує: — Загинула?..

— Так, — ствердно киваю я, — загинула. Поки що тільки незрозуміло, вбивство це чи самогубство. Провадимо розслідування. В зв'язку з цим я й приїхав до вас.

— Але дозвольте, дозвольте! — схвильовано вигукує Меншутін. — Звідки може взятись самогубство? Молода, гарна, психічно нормальна жінка. Це ж нонсенс! Абсурд! Вона що ж, лист залишила?

— Ні, листа ми поки що не виявили.

— Ну, от, бачите! Але як же це все сталося, скажіть, заради бога? Який жах, який жах!..

Він нервово затягується димом і струшує попіл у кришталеву попільничку на столику. Від його самовпевненості та поблажливості не залишилося й сліду.

Я коротко розповідаю про обставини загибелі Віри. Коли закінчую, Меншутін, уже отямившись, безапеляційно заявляє:

— Це вбивство. Подумайте самі…

І він висловлює наївні, безпідставні, абсолютно дилетантські міркування. Є, знаєте, такий тип людей: вони вважають, що все знають краще за всіх, що можуть повчати кожного — лікаря, як лікувати, гідробудівельника, як споруджувати греблю, режисера, як готувати виставу, льотчика, як водити літаки, письменника, як треба писати книги, шахтаря… Одне слово, кого завгодно.

— Пробачте, Станіславе Христофоровичу, — кажу я. — Чи не змогли б ви охарактеризувати мені Віру?

— Віру? Будь ласка, — охоче відгукується Меншутін. — Це була чудова дівчина. Делікатна, лагідна, спокійна. Ми з дружиною в ній душі не чули. Свої, знаєте, розлетілися.

— Віра бувала у вас вдома?

— Так, так. Траплялося.

— Які-небудь доручення?

— Не тільки. Іноді просто завозив її на чашку чаю. Ліза завжди була рада. Це моя дружина. Єлизавета Михайлівна. Так, знаєте, по-сімейному сиділи.

Засмагле, грубувате обличчя Меншутіна з вередливо випнутою нижньою губою раптом стає лагідним і навіть розчуленим. Він, напевно, і непогана людина.

— Скажіть, а як Віра працювала?

— У цілому вона справлялася. Щоправда, їй було нелегко. Крім того, вона не зовсім здорова людина. Ми їй увесь час допомагали з путівками.

— Вона, здається, і зараз збиралася поїхати на курорт.

— Так, так. От і тепер допомогли.

— Про її дружні зв'язки ви, напевне, нічого не знаєте?

— Ні, признатися. Це якось не обговорювалося.

— А були в неї які-небудь неприємності на роботі?

Меншутін посміхається.

— Я бачу, ви ніяк не можете відкинути думку про її самогубство? Ну, хіба не ясно…

— Ми повинні перевірити все, Станіславе Христофоровичу.

— Ну що ж, ну що ж. Перевіряйте. Воля ваша. Витрачайте даремно час, якщо завгодно. Але на роботі у неї серйозних неприємностей не було. Це так. Дрібниці, звичайно, не беруться до уваги. Щось зробить не так, щось забуде. Рідко, але траплялось. Та й з ким не буває? Усе це справжні дрібниці, запевняю вас. А взагалі, Віру у нас любили. І з усіма у неї були прекрасні взаємини. Ні, ні, як хочете, але це вбивство.

Меншутін гасить докурену мало не до фільтра сигарету, енергійно роздушивши її у попільничці, і відразу ж витягає нову. З усього видно, що він неабияк схвильований. І це цілком зрозуміло. Тільки б не ліз із своїми безглуздими повчаннями.

Що ж, більше у мене запитань немає. І треба прощатися. Меншутін не викликає у мене великої симпатії. Втім, я не маю сумніву, що на мої запитання він відповів правдиво. А це все, що мене цікавить.

Через, годину я про все доповідаю нашому Кузьмичу, поклавши на стіл перед ним план оперативних заходів у цій справі.

План цей повинен затвердити ще й слідчий прокуратури, але Віктор Анатолійович десь затримався і з ним доведеться зустрітися окремо. Чекати ми не можемо. Поки йде розшук, увесь тягар роботи і головна відповідальність за розкриття злочину падає на нас; нам бігати і шукати, ми карний розшук.

Прочитавши план, Кузьмич береться до протоколів огляду другою місця пригоди — Віриної кімнати — і допиту Поліни Іванівни.

Огляд місця пригоди показав, що грабіжники могли пробратися до кімнати тільки через двері. Хоч квартира була на першому поверсі, але віконні рами виявилися уже заклеєними на зиму.

А висновок експертизи категоричний: жоден із замків не зламано, слідів відмички так само не виявлено.

— Ключ від вхідних дверей у них, виходить, був, — кажу я.

— Але бабуся весь вечір була вдома, — зауважує Гриша.

— Якщо злочинці з'явилися на квартиру після убивства, — заперечую я, — то Поліна Іванівна могла вже давно спати.

— О котрій годині приблизно стояла під вікнами та машина? — несподівано запитує Кузьмич.

— Її бачили о другій годині ночі або близько другої, — відповідає Гриша.

— Крім того, — каже Кузьмич, — треба оголосити розшук речей. Негайно. Щоб закрити всі скупки, комісійні крамнички, ринки та інші можливі місця збуту.

Він простягає Воловичу протокол допиту Поліни Іванівни, де зазначені вкрадені речі, і звертається до мене:

— Ну, що у тебе іще?

Я доповідаю про бесіду з Любою та Меншутіним.

— Так, так… — киває Кузьмич, і, зітхнувши, скидав окуляри. — Хороша, видно, дівчина була. До речі, зверни увагу. Начальник її сказав, що любили вони з дружиною Віру, як дочку. Ну, припустимо, дочка не дочка, але, можливо, дружина знала про Віру більше, ніж він сам. Справа жіноча, тут і довір'я більше, й цікавості. Зрозумів ти мене? Га?

— Зрозумів, Федоре Кузьмичу.

— От і дій. Ще не пізно.

Прямо з кабінету Кузьмича я дзвоню на роботу Меншутіну. На щастя, він іще не пішов.

— Яке може бути питання! — вигукує він, коли я висловлюю своє прохання. — Ласкаво просимо.

Меншутін охоче диктує мені свою адресу і на всякий випадок повідомляє номер домашнього телефону. Все це він робить з ентузіазмом, горить бажанням нам допомогти.

У цей час по іншому телефону Кузьмич викликає до себе Петю Шухміна. І доручає йому розшукати у Подольську сестру Віри Топіліної.

Гриша Волович закінчує писати орієнтировку і показує її Кузьмичу. Той у двох чи трьох місцях щось виправляє і простягає аркуш Гриші.

— Бери надрукуй. Сьогодні ж відправимо. Негайно.

На дев'яту годину вечора я приїжджаю за вказаною мені адресою.

Двері відчиняє сам господар у теплій, цегляного кольору піжамі з червоними клітчастими вилогами і такими ж ґудзиками. Під піжамою білосніжна-сорочка і модна барвиста краватка. І я з подивом відзначаю про себе, що на роботі він був у іншій краватці — вузькій і строгій. Невже заради мене таке пишне вбрання?

— Прошу-прошу, — голосно й привітно каже Меншутін і навіть намагається допомогти мені зняти пальто, що при його кремезній постаті та непризвичаєності до таких послуг виходить досить незграбно. — Здається, Віталій Семенович? Дуже, дуже раді. Чекаємо.

Притримуючи мене двома руками за талію, немов боячись, що я від нього втечу, він заводить у велику, яскраво освітлену кімнату. Кришталева люстра під стелею, імпортний гарнітур, поліроване темне дерево і зелена, якась тиснена оббивка — все солідно, ваговито і зручно. На підлозі, від стінки до стінки, пухнастий килим, в одному кутку кольоровий телевізор, в іншому на спеціальній, з чорного дерева, підставці довга, вузька ваза, Так, обстановка тут вражає, нічого не скажеш.

З глибокого крісла біля низенького чайного столика назустріч мені підводиться висока, ставна жінка з блідим обличчям і темною, з сивизною, високо збитою зачіскою.

— Знайомся, Лізонько, — лагідно каже Меншутін, підводячи мене до дружини. — Це той самий Віталій Семенович, про якого я тобі казав. — І повертається до мене — Моя дружина.

Я потискую в'ялу вузьку долоню Єлизавети Михайлівни і, за її кивком, опускаюсь у крісло навпроти. Меншутін теж сідає і відразу владно та звично опановує розмовою.

— Дозвольте мені, шановний Віталію Семеновичу, попередньо вам дещо пояснити. Власне кажучи, я повинен був це зробити ще там, — він недбало махає рукою, — під час першої нашої зустрічі. От. Справа в тому, що у Вірочки були дуже складні і, я б сказав, клопітні обов'язки, і ви повинні ясно уявити собі їх. Повинні уявити її робочий день, вивчити все коло її обов'язків, з'ясувати, які високі вимоги ставляться сьогодні до посади секретаря. От. Я наголошую: саме сьогодні, в епоху науково-технічної революції, коли всі ланки адміністративного управлінського апарату, що неймовірно ускладнився, вимагають особливої чіткості, ритму, діловитості, освіченості, широти мислення від кожного працівника…

— Так, звичайно, — киваю я у відповідь, з нудьгою і роздратуванням думаючи про те, що мені, певно, не скоро пощастить вибратися з цього словесного потоку, відчуваю, як від тепла, спокою та втоми в мене починають злипатися очі. Але розумію, що не слід перебивати Меншутіна і треба примусити себе уважно слухати, бо коли людина говорить так багато, то серед порожніх, гучних слів може промайнути і щось корисне.

Зрідка я позираю на господиню дому. Вона сидить дуже прямо, потупивши очі і перебираючи кінці хустки, накинутої на плечі. Здається, що вона уважно, навіть благоговійно слухає свого чоловіка.

— Отже, — продовжує тим часом Меншутін, розсівшись у кріслі і вільно закинувши ногу на ногу. — З одного боку, ми зв'язані з великою кількістю установ і підприємств у самій Москві, а з другого — з багатьма сільгоспуправліннями по всій країні, а також з окремими колгоспами та радгоспами, які закидають нас незчисленними заявками і замовленнями на сільгосптехніку, особливо на транспортні засоби. От. Ви скажете: постачання сільгосптехнікою — справа об'єднання «Сільгосптехніка», чи не правда?..

Справді, я міг би це сказати. Саме це мені й спало на думку. От завдяки таким живим інтонаціям, якими він, певно, будить на зборах своїх слухачів, Меншутін не дає заснути і мені.

— … І ви матимете рацію! — з незвичайним пафосом та врочистістю вигукує він. — Але справа втому, що у нас теж є деякі резерви, і ми покликані вміло й мудро маневрувати ними, виходячи, природно, з державних інтересів, політичної ситуації і ділової доцільності. От на якому рівні ми повинні працювати сьогодні! Ви згодні зі мною? — І, не чекаючи відповіді, Меншутін з таким же піднесенням продовжує:— Ну, а щодо транспортних засобів, то ми їх одержуємо відповідно до спеціальної постанови Мосради з числа списаних, але ще цілком придатних до експлуатації в умовах сільської місцевості. От. Таким чином, робота наша, як бачите, складна, відповідальна і дуже напружена. Вам так само відомо, я сподіваюсь, який у нас попит, не побоюсь навіть сказати голод, на все це. Чи не так? От. Просто рвуть із рук, рвуть на клапті! І з місць, скажу вам, прибувають не тільки заявки, прохання, вимоги та інші слізні чолобитні, але й люди! Люди! — Меншутін піднімає палець і, зробивши паузу, багатозначно дивиться на мене. — А якщо цій людині до того ж найсуворіше наказано, щоб, скажімо, без самоскида або автобуса додому не повертатися? Ви уявляєте, на що здатна така людина? Але до кого ж вона, як і папір, насамперед потрапляє? До секретаря. До нашої Вірочки. Відчуваєте відповідальність? Відчуваєте нервове навантаження? Га? І їй, Вірочці, доводиться першою вислуховувати всі прохання та благання. Їй доводиться повідомляти про відмову, а іноді й відбиватися від різних подарунків та залицянь. А вона ж і так непогана була, правда, Лізонько? Ну от. То цих подарунків і залицянь було ой-ой-ой скільки! Правда, Лізонько?

Єлизавета Михайлівна знову киває і вперше за всю бесіду кидає репліку:

— Навіть заміж пропонували.

А я прикидаю, скільки ж людей з усіх кінців країни нам тепер доведеться перевірити. Адже цілком можливо, що хтось із них і залишив оті сліди біля берізок. Так, розкривається дуже важлива обставина. Заради одного цього варто було прийти у цей дім і стільки часу терпляче вислуховувати його господаря. Але тепер, здається, можна мені взяти ініціативу у свої руки.

— Скажіть, Єлизавето Михайлівно, — звертаюсь я до небалакучої господині, — чи не розповідала вам Віра про яку-небудь людину, що до неї залицялася і яка їй самій подобалася?

— Ні, — хитає своєю розкішною зачіскою Єлизавета Михайлівна. — Вона нічого мені не казала. Вона була стриманою і вихованою дівчиною. І стороннім людям…

— Ну, Лізонько! Ну, що ти! — Меншутін перебиває дружину і навіть нахиляється в її бік. — Адже ніяк не сторонні. Ми так турбувалися нею. Чого ж ти соромишся…

— Так, звичайно… — розгубившись, каже Єлизавета Михайлівна, і я холодних очах її пробігає неспокій. — Але Віра була така… скута. Чашку чаю навіть… якось ніяково… Усе намагалася швидше…

— Так, так, — підхоплює Меншутін. — Вона була дуже соромливою, бідна дівчинка.

— Але ви сказали, що їй навіть пропонували заміж, — нагадую я Єлизаветі Михайлівні. — Хто ж, не пригадуєте?

— Ах, не пам'ятаю вже… — Вона втомлено проводить тонкою, майже прозорою рукою по чолу.

— Загалом, про це неважко довідатися, — підхоплює Меншутін.

— Добре, — погоджуюсь я. — Дозвольте заїхати до вас на роботу, наприклад, завтра.

Але сам подумки вирішую, що з приводу цих залицянь і можливих романів найкраще поговорити з Любою та іншими дівчатами в їхній кімнаті. «Це куди приємніше», — відзначаю у думках.

— Приїздіть, приїздіть, — зверхньо каже Меншутін. — Буду тільки радий.

Але назавтра мене чекало відкриття, яке враз перекреслило всі мої плани.

Розділ III

НАЙРІЗНОМАНІТНІШІ ЗУСТРІЧІ, СЕРЕД НИХ І НЕБЕЗПЕЧНІ

Вранці мені дзвонить додому мій давній знайомий Володя Граков. Ще рано, і я тільки-но сідаю снідати. Володя працює в одному з відділень міліції.

— Привіт, — каже Володя. — Це по твоїй справі була вчора орієнтировка на жіночі речі? Два костюми джерсові, блакитний і брунатний, пальто, черевики, чобітки, перстень якийсь?

— Так! — кричу я у відповідь. — Звичайно! Моя справа! Що ти там розшукав, кажи швидше?

— Розумієш, вранці перед роботою побіг на ринок те-се купити і раптом бачу: продають начебто твою річ. Ну, й довелося затримати.

— Зараз їду.

Я кидаю трубку і на ходу випиваю охололу склянку чаю, бутерброд дожовую, поки біжу сходами.

Через півгодини ми з Поліною Іванівною — пізнати костюм може тільки Вірина сусідка — приїздимо у відділення міліції, і вона, уявіть собі, абсолютно категорично і цілком офіційно впізнає вкрадений у Віриній кімнаті костюм.

Розмова із затриманою на ринку людиною, яка цей костюм намагалася продати, викликає у мене інтерес. І я прошу привести цю людину в кабінет, який тут мені тимчасово надали.

Затриманий виявляється Жилкіним Іваном Зосимовичем, слюсарем одного із жеків, контора якого, до речі, розташована якраз навпроти того будинку, де жила Віра Топіліна. По роботі Жилкін характеризується погано. Хоч судимостей у нього немає, але є два арешти за дрібне хуліганство.

Отже, Володя привів до кабінету маленького кульгавого чоловічка, скуйовдженого, з якимсь скривавленим широким носом і неспокійними чорними очицями. Жилкін анітрохи не зляканий, а скоріше запобігливий, наче засоромлений, бо йому ніяково, що на нього гають час, він готовий на все, щоб полегшити наше завдання. Одягнений Жилкін у стару, забруднену тілогрійку, з-під якої виглядає пом'ята і теж стара картата сорочка, штани заправлено у чоботи, в руках він бгає кепку.

— Підходьте, підходьте, Жилкін, — кажу я, — і сідайте. Розмова у нас з вами буде серйозна.

— А ось це вже ні до чого, я так скажу, шановний, — з натугою буркоче Жилкін, не зрушуючи з місця. — Душа в мене зараз розмов не приймає. — Жилкін рішуче крутить патлатою головою. — Сама не своя вона.

— А що ж ваша душа приймає? — мимоволі посміхаюсь я.

— Їй би зараз, звиняюсь, поспати. Оце так. Це якраз те, що їй потрібно, бідолашній.

І він для переконливості солодко зажмурює очі.

— Нічого не вийде, Жилкін, — уже суворо кажу я. — Сідайте, і будемо говорити.

Він безнадійно зітхає і, наблизившись хисткою ходою до мого столу, обережно опускається на самісінький край стільця, при цьому двома руками притримуючи стілець.

Я уважно дивлюсь на нього, і Жилкін винувато відводить очі, немов наперед соромлячись наступної розмови.

Я й далі так само суворо запитую:

— У будинку сімнадцять, навпроти вашої контори, буваєте? Правда, він не вашого жеку.

— Ну, а чого ж… я всюди, значить, буваю… Чого ж… заборонено хіба?.. Я людина потрібна. Кличуть — я йду…

— У кого ж ви там бували, наприклад?

— Та хіба я пам'ятаю? Їх тища, а я — один.

— Ви Поліну Іванівну, бабусю з четвертої квартири, Пам'ятаєте, певно? — запитую я таким тоном, немов вона його пам'ятає чудово, хоч собі я зараз докоряю, що не здогадався спитати Поліну Іванівну про Жилкіна.

— Начебто… — невпевнено говорить Жилкін. — Щось таке, значить, ввижається. У мене, по щирості кажучи, все зараз ніби трохи в тумані. Подрімати не зашкодило б. — Він блимає чорними очицями в мій бік і несподівано пропонує: — Може, я піду, га? Мене до обіду краще не чіпай.

— Так у нас діло не піде, Жилкін, — кажу я. — Швидше відповідайте на запитання, а там, можливо, і поспати вдасться. Поліпу Іванівну з четвертої квартири в будинку навпроти пам'ятаєте чи ні?

— Ну, пам'ятаю, пам'ятаю, — сварливо відповідає Жилкін. — Холера стара. За кожний гривеник торгується. А у самої щодня щось у квартирі забивається. Спокою від неї немає.

— А ще хто там живе, у тій квартирі?

— Та живуть, — зітхає Жилкін. — Тільки завжди вони, значить, на роботі. А так, звичайно, живуть, чого їм…

— І жодного разу ви з ними не зустрічалися?

— Ну, чому ж жодного разу? — ніби ще й ображається Жилкін. — Одній там навіть закордонний замок приладнував. І за все, розумієш, динею розплатилася. «Ти, — каже, — її продай, у тебе з руками схоплять… Вона не наша, вона, — каже, — з Ташкента». Ну, я й відніс її. Справді, дали непогано. На дві… цих… вистачило, звиняюсь, звичайно.

Я здогадуюсь, що йдеться про другу Вірину сусідку, яка працює на залізниці. Але про всяк випадок запитую:

— А де ж вона працює?

— А з бригадою поїзною мотається туди-сюди. Значить, дуже навіть самостійна баба…

Мені здається, що сам Жилкін у злочині безпосередньо не замішаний. Він не грабував кімнату Віри і тим більше не брав участі у вбивстві. Але десь близько цих подій він усе-таки був, адже виконує він різні доручення.

— Чий костюм ви продавали?

— Нічий, — з викликом відповідає він, задираючи неголене підборіддя. — Свій. Великий він на мене, от я…

— Але ж костюм жіночий!

— Жіночий? — спантеличено запитує Жилкін. — Ну, тоді чого ж… Інша справа…

— Що ж, у вас зовсім совісті немає, Жилкін?

— Як так немає? Та я швидше руку дам відрубати, ніж кудись нею залізу. Я краще як-небудь зароблю на пляшку, ніж її, припустимо, вкраду. Звиняюсь, звичайно.

— А інші, значить, нехай що хочуть, те й роблять?

— Це мене не обходить. У мене совісті ледь-ледь на себе вистачає.

Ні, здається, з ним зараз не порозумієшся. Але як відпустити Жилкіна додому? Він може побігти до тієї людини, яка дала йому для продажу костюм, і все їй розповісти. А людина ця, звичайно ж, брала участь у пограбуванні квартири. Це щонайменше. І вона, звісно, негайно втече. Ні, Жилкіна відпускати не можна. Я маю право затримати його на кілька годин. За цей час я доповім про нього Віктору Анатолійовичу Ісаєву, він уже, напевно, прийшов у прокуратуру, і ми порадимось, що нам з Жилкіним робити далі.

— Гадаю, вам і справді треба виспатися, — кажу я Жилкіиу. — У нас і поспите.

— Це ж іще навіщо? — цілком щиро дивується Жилкін. — На кий я вам здався?

— Рано нам іще розлучатися, Жилкін, — стримано кажу я. — От проспитесь, дасте мені відповідь на всі запитання — і тоді розпрощаємося. А зараз запитувати вас, я бачу, марна річ.

— Ні, зараз питай! — впадає в амбіцію Жилкін і навіть притупує ногою. — Цю ж мить! Хочу у себе вдома спати, зрозуміло?

— Ну добре. Чий костюм продавав?

— Ех, мать твою так! — несподівано вигукує Жилкін. — Та хіба я не хрещений, абощо?! Петька дав! Петьчин костюм! Мені з нього тільки десятка належить.

— Де ж він зараз, Петька цей?

— Залізницею покотив. Служить він на ній.

— А живе де?

— Та у квартирі чотири, де ж іще йому жити! З Надькою зі своєю, з вовчицею, простіше сказати.

— Коли ж він вам цей костюм передав?

— Коли?.. Почекай, почекай… — Жилкін болісно кривиться і ворушить губами, потім, для певності, починає загинати пальці. — Виходить, три дні, як він мені його видав.

— Три дні тому? Та три дні тому він не міг удома з'явитися. Він тиждень уже як поїхав, — кажу я, зітхнувши. — Подумайте ще раз як слід. Може, ще когось назвете?

— Їй-богу! — щиро кричить Жилкін і б'є себе затиснутою у кулаці кепкою по грудях. — Петька дав! Раненько прийшов, з ліжка мене стяг, ще й випили ми з ним і закусили… Цими… як їх?.. Ну, еге ж! Гранатами. Він на тій же лінії, що і Надька, мотається, на Азію, простіше сказати.

Жилкіна я передаю Володі Гракову, потім доповідаю про все, що сталося, по телефону у прокуратуру Вікторові Анатолійовичу. Тепер треба офіційно оформити вилучення у Жилкіна краденого костюма і його показання з цього приводу.

А попереду у мене ще одна важлива справа.

Я їду до районної поліклініки, де лікувалася Віра Топіліна, і розшукую її дільничного лікаря. Валеріан Панасович Дубинін — огрядний старий із старомодним пенсне на широкому, вкритому склеротичними прожилками носі і з дуже лагідними, трохи сумними очима. Втім, зараз вони зовсім сумні. Йому по-справжньому шкода Віри.

— Мила дівчинка, — каже він, задихаючись. — Так-так, вона, звичайно, хворіла. Виразкова хвороба. Дуже гидка річ, скажу вам. Дієта, болі, навесні і восени загострення.

— Але це все ж таки не така хвороба, щоб… зневіритися і зважитися, правда, Валеріане Панасовичу? — запитую я.

— Бог з вами, — змахує він пухкою рукою.

— І ніяких інших захворювань не було?

— Абсолютно. Ну, звичайно, нерви. Останній рік-півтора почав помічати. Але вона, звісно, не скаржилась. Потаємна дівчина, вся в собі. Людям з такою вдачею, я вам скажу, особливо важко живеться. І ще — горда дівчина та справедлива. Одне слово, рідкісна душа, повірте. Ах, яке нещастя, яке нещастя…

— Ви давно її знаєте? — запитую я.

Валеріан Панасович зітхає:

— Я на цій дільниці вже двадцять сім років. І матір, Наталію Максимівну, добре пригадую. А от батька, признатися, не запам'ятав. Як Віра, молодша, народилася, так він мало не через рік накивав п'ятами.

— А Ніну, звичайно, знаєте?

— Ну як же! Рік як заміж вийшла. У Подольськ до чоловіка переїхала.

— Ми не знаємо, як її розшукати. Треба ж повідомити їй про те, що сталося.

— Та дуже просто. Я вам адресу дам. Вона мене якраз з минулим святом вітала, листівку надіслала. Тільки от… — Він нерішуче замовкає і з тривогою дивиться на мене. — Як їй сказати? Це ж травма яка… Хоч Ніна, скажу вам, зовсім не сентиментальна. Справжній прагматик, якщо хочете. Дитя часу, так би мовити. Характер, до речі, прямо протилежний Віриному. Вірочка вся була в небіжчицю-матір: тиха, лагідна, душевна, тонка. Її винятково добром та ласкою виховувати треба було. Так покійна Наталія Максимівна тільки й могла. Так обох дочок і виховувала. А Ніну тим часом треба було строго, вимогливо, навіть суворо тримати в руках. Вона, бачите, не тільки діловита й обачна. Це вже я вам так сказав, щоб не вдаватися в подробиці. Ніна хитра, і заздрісна, і зажерлива. Вона всюди тільки вигоди шукає. Я обох дівчаток добре знаю. Наталія Максимівна не один рік у нас у поліклініці процедурною сестрою відпрацювала. Еге ж, так от Ніна… Вона і заміж пішла, гадаю, не без розрахунку. Чоловік її якусь значну посаду обіймає по торговельній частині… Ну, та гаразд, — несподівано схаменувся він. — То адресок Нінин запишете?

— Неодмінно. Він у вас з собою?

— Звичайно. Я його, як бачите, у книжечку собі переписав. Раптом, думаю, стане у пригоді. І от якраз…

Він, сопучи, лізе під халат і поволі витіпає з кишені піджака пошарпану книжечку, перев'язану тоненьким гумовим кільцем, як коробочка з ліками. Валеріан Панасович, стягши кільце, розкладає книжку на столі перед собою. Багато заяложених сторінок у ній доводиться навіть не гортати, а перекладати. Видно, що служить ця книжечка лікареві з давніх-давен. І ще я помічаю, як багато прізвищ у ній обведено нерівною чорнильною рамкою. У старих людей багато втрат.

Але от Валеріан Панасович упирається товстим пальцем в одну з сторіночок своєї книжки і, не кваплячись, диктує мені адресу Ніни Топіліної. Тобто тепер уже не Топіліної, а Сорокіної.

Що ж, треба негайно передати цю адресу у Подольськ Петі Шухміну і попросити його привезти Ніну до Москви.

З поліклініки я їду до міністерства. Там мені треба побачити Меншутіна, Любу та її подружок, причому. І останніми треба не просто побачитися, а погомоніти відверто.

У кімнаті, де сидить Люба, дівчата зустрічають мене як давнього знайомого. Коли я заходжу, то ловлю на собі їхні тривожні й цікаві погляди.

— Давайте нарешті познайомимося, — пропонує жвава Любина сусідка. — Вас, здається, Віталієм Семеновичем звуть?

— Просто Віталій.

— А мене Ніною. А оце Наталка, цю дівчину звуть Льолею, а цю — Танею, — знайомить вона мене з усіма присутніми і на закінчення говорить: — Скажіть нам, ну що ж трапилось?' Невже Віра справді покінчила самогубством?

— А ви таке припускаєте?

— Ой; ми вже захрипли сперечаючись. От Льоля, наприклад, — вона показує на повну темноволосу дівчину з великими мрійними очима, — Льоля переконана, що на Віру напали хулігани. На неї нещодавно теж напали, прямо в під'їзді. Уявляєте?

— Це жахливо, — тихо вимовляє Льоля, опускаючи очі. — Це просто звірі якісь.

— Ну, а Наталка гадає, що тут любовна драма, — говорить далі Ніна.

Наталка, висока, пишнотіла, спортивна, з високо збитою рудою зачіскою. Вона вперто відкидає підборіддя і, примруживши сірі, яскраво підфарбовані очі, каже:

— Не гадаю, а знаю.

— Що ж ви знаєте? — запитую я.

— Що Віра йому відмовила, і він просто: її вбив, — переконано говорить Наталка і обома руками поправляє свою високу і досить хитромудру зачіску. — По-моєму, цей хлопець на таке здатний: Я їх бачила разом.

— Який хлопець? І де ви їх бачили? — нетерпляче допитуюсь я. — Пригадайте, Наталко.

Вона посміхається і знизує плечима:

— Тут і пригадувати не треба. Ми його всі знаємо. Він з України. Головний механік радгоспу «Приморський». Гарний парубок. Високий, білозубий, із чубом. І шрам на лобі.

— Як же його звати?

— Фоменко, — каже Наталка і знову поправляє зачіску. — А звуть Грицько. Ну, Григорій, сказати.

— І він залицявся до Віри?

— Та не він один до неї залицявся, — зауважує Любина сусідка.

Сама Люба, до речі, не промовила ще жодного слова. Вона якось приголомшено мовчить. По-моєму, у неї зовсім хворий вигляд.

— Але цей найнахабніший, — тим часом заперечує Наталка.

— Та чи був він цього понеділка в Москві? — запитую я.

У відповідь Ніна безапеляційно зауважує:

— Це вже ваша справа — перевірити.

— Ну, а хто ще до Віри залицявся? — допитуюсь я далі.

— Я ще одного знаю, — втручається стримана, серйозна Таня. У неї, здається, однієї тут зблискує на пальці тонка обручка. — Ну, як його?.. — Вона досадливо стукає кулачком по столу. — З Латвії він…

— Освальд, — тихо підказує Люба.

— Еге ж! — полегшено погоджується Таня. — Саме так. Я їх зустріла на вулиці Горького. Він забирав у Віри сумку. Хотів сам її нести. Такий дивак незграбний. Я тепер і прізвище його згадала: Струліс. Ми їхньому колгоспу оформляли машини, пам'ятаєте, дівчата?

— А я ще одного зараз згадала, — несподівано каже Наталка. — Такий рекламний хлопчик. У світлому французькому костюмі. Дуже модному. А краватка італійська, біла, з синіми зірками. Як же його звали?..

У розпалі нашої дискусії двері несподівано відчиняються, і на порозі виростає огрядна постать Меишутіна. Дівчата зніяковіло змовкають. Але Меншутін, упізнавши мене, посміхається і обома руками робить заспокійливі жести, немовби притискаючи всіх вас до своїх стільців.

— Працюйте, працюйте, — каже він поблажливим топом і трохи зверхньо, наче ми виконуємо пряме його завдання. — Не буду вас відривати і попрошу… — він суворо оглядає дівчат, — поставитись до розмови з товаришем з усією серйозністю. — Після цього він повертається до мене і вже зовсім іншим тоном, майже по-дружньому запитує: — Ви потім заглянете до мене, сподіваюсь?

— Постараюсь вас не обтяжувати, — посміхаюсь я. — Дівчата, здається, мені. в усьому, вже допомогли.

— Ні-ні, прошу, — невблаганним тоном заперечує Меншутін. — Все обміркуємо. Це вам допоможе. Отже, чекаю, — рішуче закінчує він і йде.

Дівчата вже так звикли до мене, що не приховують свого ставлення до начальства.

— Душечка Христофорович, — насмішкувато каже йому услід Ніна. — Він завжди чарівний.

— А екстер'єр який, — додає Наталка. — Смерть дівкам.

Але амурні справи товариша Меншутіна мене зараз не цікавлять. У всякому разі, не через нещасливе кохання до нього покінчила з собою Віра Топіліна. І я повертаю своїх співбесідниць до перерваної розмови. Довгенький список «залицяльників» мене не турбує. Непокоїть інше: всі вони, так би мовити, з одного «ряду», всі «спритники», з різних кінців країни, які познайомились з Вірою на її роботі. Невже в неї не існувало інших знайомих? Цього не може бути! Просто якась істотна грань Віриного життя повністю випадає з мого поля зору. Про неї, очевидно, ніхто з тих дівчат нічого не знає, навіть Люба.

Шановний Станіслав Христофорович зустрічає мене нетерплячим запитанням:

— Ну, які наші успіхи? — І широким жестом показує мені на знайоме крісло біля журнального столика.

— Нічого, — кажу я, витягаючи сигарету з простягнутої мені пачки. — Потроху працюємо.

Моя ухильна відповідь зовсім не бентежить Меншутіна, і він починає повчати мене. Недбало, великодушно та солідно, як професор студента, котрий прийшов на консультацію, сам тішачись і пишаючись своєю ерудицією.

Незабаром я помічаю, що його цікавить ще одна тема: що розповіли співробітниці про нього самого. Запитання на цю тему він ставить немовби побіжно, мимохідь, але насторожено вслухається у мої відповіді. Однак поступово він заспокоюється, зрозумівши з моїх відповідей, що я зовсім не цікавився цією вразливою темою. Як і слід було чекати, розмова з Меншутіним нічого нового не дала. Проте прощаємося з ним цілком по-дружньому, і це, по моєму, нам обом уже коштує певних зусиль. Станіслав Христофорович, здається, залишається незадоволений моєю стриманістю.

Виходжу з міністерства, коли робочий день закінчується.

Я вже попередив Гришу Воловича, що ввечері приїду до нього. Ми хочемо, поки що самі, без начальства, зробити деякі попередні підсумки, обмінятися інформацією, думками, посперечатися і взагалі «поваритися» у справі, як висловлюється наш Кузьмич.

Перший, кого я, на свою радість, застаю у тісному; кабінетику Воловича, це Петя Шухмін, який встиг уже повернутися з Подольська. Вдень йому передали по телефону з Москви адресу Ніни Топіліної, тепер уже Сорокіної. Петя побував у неї вдома і повідомив про нещастя, яке сталося.

— Завтра приїде ранковим поїздом, — каже Петя.

Тим часом у кабінеті стає людно. Прийшли всі співробітники, які беруть участь у роботі по цій справі.

— Григорію Олександровичу, а можна мені доповісти? — звертається до Воловича молодий чубатий хлопчина, якого я тут раніше не бачив. Зовсім, певно, зелено поповнення. — Адже ми дещо знайшли все-таки, — запально додає він.

Гриша Волович посміхається, і з цієї посмішки я бачу, що хлопчина йому подобається, він готовий йому багато що пробачити, навіть ось таке вистрибування попереду всіх.

— А чому не Костянтин Прокопович? — усе-таки запитує Гриша, очевидно, з чисто педагогічною метою.

— Він же мені доручив!

— Нехай, нехай, — басить хтось за моєю спиною.

Втім, старого оперативника Сухарєва я знаю давно і поважаю теж давно. Його поважають усі, хто його знає.

— Ну, Володю, давай, — погоджується Волович.

— Значить так, — з піднесенням починає той. — Завдання у нас було складне, як ви розумієте. Знайти тих двох, котрі того вечора опинилися на будівельному майданчику одночасно з Вірою Топіліною та її супутником. Ми зміркували так. Вірніше… — Хлопчина збивається і під добродушні усмішки товаришів, червоніючи, виправдовується: — Загалом… Костянтин Прокопович, звичайно, зміркував.

Так, Сухарєв зміркував. Звідки ці двоє могли забрести на будівництво з. пляшкою горілки, щоб там її, очевидно, розпити? Скоріше за все, вони її щойно купили і квапилися якнайшвидше випити. Щойно купили! І Костянтин Прокопович з Володею, маючи небагато прикмет, попрямували до найближчих крамниць, де торгують вином. Одначе це нічого не дало. По-перше, жоден продавець не міг пригадати серед останніх покупців того дня низенького у тілогрійці та високого у капелюсі. До того ж і час їхньої появи на будівельному майданчику — близько одинадцятої години вечора — вказував, що горілку, якщо її не купили заздалегідь, можна було дістати у такий час тільки у єдиній черговій крамниці, де, однак, продавщиця цих двох серед покупців теж не пригадала. Залишалися, правда, в окрузі ще дві закусочні та кафе, але переплачувати там за горілку ці двоє навряд чи стали б.

Ось тут Сухарєву і спала на думку справді геніальна ідея: а що, коли вони одержали ту пляшку як премію або як платню у тій же черговій крамниці? І припущення блискуче підтвердилося. Справді, близько десятої години вечора до крамниці привезли з холодильника рибу: вдень водій та вантажники не впоралися з усіма ходками; і останній маршрут довелося робити так пізно. Вантажники одержали від директора, який уже заждався тієї риби, королівську винагороду і рибою, і горілкою. Вантажників було двоє, і за прикметами вони дуже скидалися на тих, яких бачив Сергій.

Встановити автобазу; звідки брали машину, не становило труднощів. Водій її легко пригадав вантажників і назвав їхні імена: Федір Мухін та Іван Зінченко. І от учора Сухарєв та Володя з'ясували, що обидва вантажники зникли і вже другу ніч не з'являються додому: Не пощастило відшукати їх і сьогодні. На роботі вони теж у ці дні не з'явилися.

— Розшуки ми продовжуємо;— все ж таки дуже оптимістично закінчує свою розповідь Володя.

— Ну, давай тепер ти, Миколо Івановичу, — звертається Волович до іншого співробітника і пояснює мені: — Він тим сусідом займається, на якого Жилкін вказав.

— Розібрався я у їхніх справах. Розібрався… — повторює Микола Іванович, відкашлюючись. — Вихідні дані виявилися не зовсім точними. Надія Горбачова — справді провідник. А чоловік її, Петро, — директор вагона-ресторану. Загрібає, либонь, будь здоровий скільки і зліва і справа. А тому запитання: навіщо йому сусідку грабувати? На вербі груші! Тим більше, що і стосунки у них цілком нормальні. Не один рік, до речі.

— Виходить, бреше Жилкін? — запитую я.

— Бреше, — переконано відповідає Микола Іванович. — Хіба він дорого візьме, щоб збрехати?

— А він справді всі ці дні був у дорозі? — запитую я. — Тоді з ним взагалі нема про що говорити.

— Ось тут якраз одна заковика. Справа в тому, що ввечері в понеділок вагон прийшов до Москви, а вранці його відправили: Цілу ніч вантажили. Ну, і різний там дрібний ремонт, технічний огляд. У таких випадках, як мені пояснили, директор додому не їде.

— Ну, а як було в даному випадку? — запитую я і відразу досадливо махаю рукою. — Втім, у кого це можна тепер з'ясувати!..

— Абсолютно точно. Вагон у рейсі.

— Коли повертається?

— Завтра. О двадцять першій тридцять.

— І цього разу Горбачов, треба сподіватися, буде ночувати вдома?

— Очевидно, так. Як що-небудь не станеться.

— Значить, спокійніше все ж таки зустрічати його на вокзалі, в момент, коли прибуває поїзд, — роблю я висновок.

— Так і зробимо, — підтверджує Гриша Волович.

— Тепер третій. — напрям розшуку, — кажу я Воловичу, — машина, що цієї ночі стояла на подвір'ї під вікнами. Хто нею займається?

— Я сам, — незадоволено каже Гриша. — Одержавши особисту на те вказівку начальства. Поки що вдалося тільки з'ясувати, що машина службова. По-друге, на ній протитуманні фари. Ніхто не бачив, як вона заїхала на подвір'я і як виїхала. Але водій у пій сидів, не виходив, його помітили. От, мабуть… Ага, ще — машина чорна або темно синя. Тепер усе. Не густо, як бачиш.

— Проте…

— Так, звичайно, — підхоплює Гриша. — От тепер хлопці нишпорять по всіх автогосподарствах. Адже без путівки жодна державна машина не вийде на лінію, тим більше вночі.

— Товаришу Лосєв, а як справи по лінії кохання? — трохи запнувшись, запитує зі свого місця Володя.

— По цій лінії, — посміхаюсь я, — складено перший список тих, хто приїздив до Москви. Доручили нашим товаришам перевірити на місцях, чи виїздили ці люди у зазначені дні куди-небудь. А якщо виїздили, то куди саме. От чекаємо відповідей.

— Малувато цього, — з досадою. зауважує за моєю спиною Сухарєв. — Адже версія важлива.

Я добре розумію, що він має на увазі. Здається, розуміють це і всі інші, крім Володі, судячи з його настороженого, допитливого погляду, спрямованого на мене. І я, головним чином заради нього, стверджую:

— Звичайно, малувато. Сподіваюсь, що після розмови з сестрою і з шкільною подругою з'явиться ще дещо по цій лінії.

— А поки. що, гадаю, головним залишається розшук цих волоцюг-вантажників, — спокійно каже Сухарєв.

І справді, чому Зінченко та Мухін не приходять додому ночувати? Вантажать уночі які-небудь вагони на залізниці? Ну, а чому ж вони не приходять додому вранці? От і на роботу останні два дні не з'являються. Чому?

Зрештою, ми вирішуємо, що треба їхати до Зінченка та Мухіна додому, зараз же їхати, негайно і чекати їх там хоч до ранку. Іншого виходу немає.

Я дзвоню Кузьмичу і доповідаю йому наше рішення.

— Марна це справа, — заперечує він. — У хаті їх чекати. Кожної ночі чекатимете там? А до речі, і там, і там — сім'ї. Наступного дня уся околиця знатиме, що міліція у них ночами чергує. Тут треба по-іншому. Варто, мабуть, організувати засідку десь неподалік.

— Але ми хоч з обстановкою там познайомимось.

— Для цього ночувати там необов'язково.

Та мене охоплюють роздратування і впертість. Гірше від цього, в усякому разі, не буде? Яка там чутка? Адже лише одну ніч ми там пробудемо, а от користь цілком можлива. Так я й кажу Кузьмичу. Але він більше орієнтується, здається, не на мої слова, а на те, як я їх вимовляю.

— Не лізь у пляшку, Лосєв, — сердито каже він. — І слухай, що тобі кажуть. Розходьтесь по домівках.

— Я не згоден, Федоре Кузьмичу. Як хочете, — роздратовано кажу я. — Дихнути самостійно не даєте.

Це моя перша серйозна сутичка з Кузьмичем, і я сам дивуюсь, що це мене раптом штовхнуло на неї. Очевидно, дивується і Кузьмич.

— Дихнути, кажеш, не даю? Гм… Ну, гаразд. Спробуйте. Учитися треба і на помилках. Дай-но мені адресу, куди їдете.

Я закінчую розмову. Товариші мої дивляться на мене з великою повагою. Сперечатися з Кузьмичем не кожний наважиться. А я дуже пишаюся власною перемогою, але намагаюсь цього не виказувати.

Ми умовляємось, що до Зінченка, того низенького, у тілогрійці, який ніс горілку, поїдуть Сухарєв і Володя, а до другого, Мухіна, — Гриша Волович та я.

Поки ми все це обмірковуємо і вирішуємо, я чомусь не думаю про те, що мене чекає безсонна тривожна ніч у чужій і зовсім не гостинній домівці, що на вулиці холод та сльота, і за вікном пронизливо свище вітер, і живе цей Мухін у чорта на болоті, я й не чув ніколи про таку вулицю або проїзд.

Я перевіряю пістолет, яким, слава богу, давно не користувався. Будемо сподіватися, що і цього разу скористатися ним не доведеться. Проте перевіряю його дуже ретельно.

І от ми з Гришею їдемо у черговій машині вечірньою, залитою вогнями Москвою. Шлях наш далекий, в бік Південного порту і ще далі.

За цей час Гриша встигає дещо розповісти мені про Федора Мухіна. У місцевому відділенні міліції його, виявляється, добре знають. Це пропаща людина. У нього вже є судимість за крадіжку, і він близько трьох років відбував покарання у колонії. Прописали його знову в Москві, тільки повіривши його клятвеним заповненням, усним і письмовим, що він не тільки сам нічим більше не порушить громадський порядок, але й колишнім своїм дружкам не дозволить цього робити. Не останнє значення мала й та обставина, що у Москві жила його сім'я — стара мати та дружина з двома дітьми. Хіба легко зніматися їм услід за ним у чужі краї? Та й факти доводили і так очевидну істину, що людина, повертаючись з ув'язнення у рідну сім'ю, у знайомий колектив на роботі, швидше стає на ноги, аніж сам-один у чужому місті.

Проте з Мухіним усе вийшло невдало. Повернувся він додому років зо два тому. На фабрику, де раніше, до арешту, працював слюсарем, іти не захотів. Почав перебиватися випадковими заробітками, пиячити. З'явилися і дружки. Силою бог не зобидив Мухіна, здоровило він, до того ж задирака та нахаба. А коли нап'ється, то, кажуть, така в ньому люта злість прокидається, що страшно до нього підступитися, вб'є. Сім'я від нього лише стогне і плаче. Слухається він, виявляється, тільки матір, з п'яних очей навіть більше, ніж тверезий. Мати — бабуся мовчазна, злюща і тверда, як кремінь. Дружина вже стільки разів від Мухіна збиралася піти, але стара не відпускає, і та їй підкоряється.

Ось які цікаві подробиці повідомляє мені Гриша, поки наша машина мчить знайомими, а потім уже і мало або зовсім не знайомими вулицями.

Добряче поблукавши темними, кривими вуличками, ми нарешті знаходимо потрібний нам проїзд. У ньому лише два будинки, а з протилежного боку тягнеться довгий, де-не-де похилений паркан. Один із двох будинків — той, що нам потрібний, але під цим номером налічується цілих п'ять або шість. будівель.

Ми стукаємо в один із будиночків і після обережної розмови з'ясовуємо, що нам потрібна «будівля № 3». Ця осіла в землю хатка розташована у найдальшому кутку великого темного подвір'я.

Машину ми змушені відпустити, і в. нас таке відчуття, що разом з нею обривається останній зв’язок із навколишнім світом.

Але йти просто у цю «будівлю» і запитувати Федьку теж не можна. Спершу треба хоч зовні оглянути це величезне й темне подвір'я. Мало що маже трапитись, і попереднє вивчення «місця дії» стало у нас законом.

Ми поволі обходимо двір, приглядаємось, прислухаємось, запам'ятовуємо. Подвір'я хоч і велике, але аж ніяк не просторе, і так, і сяк розмістилися в ньому великі й малі сараї та сарайчики, раз ураз утворюючи, закапелки, глухі кути. Та й самі «будівлі» розкидано по двору без будь-якого порядку. Одна з них виявляється двоповерховою кам'яницею, а решта — дерев'яні, одноповерхові. З деяких вікон променяться у темне подвір'я золотаві смужечки світла і долітають голоси. До кожного будиночка приліпилися ще якісь прибудови, ґаночки з. навісом.

Щулячись від пронизливою вітру, ми добираємося врешті до «будівлі № 3». Обходимо її, знаходимо ґанок і, зійшовши рипучими сходинками, зупиняємось та розбираємо кострубатий напис білими літерами на залізній поштовій скриньці: «Мухіним».

Тут, ми ситуацію приблизно знаємо: дружина, стара мати, діти. Більше у цій половині будинку нікого не повинно бути.

На стукіт нам ніхто не відчиняє. І ми грюкаємо знову, вже дужче і вимогливіше. Дзвоника у темряві так і не знайшли.

— Ну, чого розгрюкалися? — лунає за дверима суворий старечий голос. — Адже не у казенку стукаєте, а в хату до людей, щоб вам кулаки поламало, іроди. Кого треба, питаю?

— Федора, — голосно каже Гриша. — Відчиніть, мамашо!

— Еге ж. Звісно. Кожному відчиняй. Нема його!

— Все одно відчиніть, мамашо. Нам з вами погомоніти треба.

— Це хто ж ви такі будете, щоб зі мною гомоніти?

Стара вперто не бажає відчиняти двері. Але у Гриші ангельське терпіння.

— З робота ми, — каже він миролюбно. — З комітету.

— Якого комітету?.. — бурчить стара.

Але видно, ця солідна рекомендація на неї виливає. За дверима грюкає засув, клацає один замок, потім другий, і двері; нарешті, трохи прочиняються.

На порозі стоїть низенька гладка стара у подертому хутряному лейбику, з-під темної хустини вибиваються пасма сивого волосся.

— Тихіше галдикайте, — сердито попереджує вона. — Дітей тільки-тількн поклали.

— Добре, добре, не розбудимо, — заспокійливо відповідає Гриша. — Самі от ви тільки…

— А ти не вказуй. Я, здається, у себе вдома, — обриває його стара.

Ми опиняємось у маленькому, тісному передпокої. Я ледве не чіпляю головою низеньку, потемнілу від часу, дощану стелю. У ніс б'є якийсь гірко-кислий запах — чи то квашеної капусти, чи солених грибів.

Через маленькі кособокі дверцята у тонкій, немов диктовій, стіні ми заходимо у напівтемну обшарпану кімнату з брудними шпалерами.

Стара йде слідам за нами і зупиняється на дверях, спідлоба свердлячи, нас. підозріливим, ворожим поглядом.

— Ну, і чого треба? — запитує вона.

— Нам Федір, потрібний, — починаю я розмову.

Стара смикає вгору рожеве, всуціль у сивих волосинках підборіддя і зі злістю дивиться на мене.

— Я ж кажу, немає його. Адже не глухий?

— Де ж він? — не підвищуючи голосу, знову запитую я.

— Звідки мені знати, — відрубує стара. — Не доповідає він мені.

— Тоді покличте, будь ласка, Ганну Сергіївну, — тим самим тоном кажу я.

Мені здається, що стару найбільше сердить цей рівний, спокійний тон, вона звикла до окриків та лайки.

— Та на кий вам Фёдько?.. Чого ви людині дихнути не даєте?.. — верескливо вигукує вона. — Відчепіться заради Христа. Спокою він через вас позбувся. Дому рідного боїться…

У мене не залишається сумніву в тому, що Федько переховується і явно чогось боїться. Невже це вів і Зінченко вбили Віру Топіліну?

У цей момент двері за спиною старої трохи прочиняються, і в кімнату несміливо заглядає худенька жінка.

— Ви мене, чи що? — неголосно запитує вона.

Стара незадоволено відступається, і жінка заходить до кімнати, нерішуче і злякано дивиться на нас, смикаючи кінці хустки.

— Де ваш чоловік, Ганно Сергіївно? — запитую я. — Він нам дуже потрібний.

— Немає його… — тихо відповідає вона, опускаючи очі. — Ось уже третій день, як немає.

— А за речами його хто приходив? — несподівано запитує Гриша.

— Та Іван.

— Ну от, значить, він у Івана.

— Ні, що ви, що ви!.. — чомусь лякається Ганна Сергіївна. — Немає їх там…

— Ти, Ганно, розпатякалась вельми, — сердито перебиває її стара. — Нічого не варить дурна твоя макітра.

— Так вони ж питають…

— Мало що вони питають. А в тебе самої отут що, полова? — Стара щосили б'є жінку по чолу, і та злякано відсахується від неї. — Вони хто? Чужі люди, невідомі. А він тобі — чоловік рідний…

— Ну, гаразд, — втручається Гриша. — Ви, мамашо, не дуже рукам волю давайте. І язикові, до речі, теж. Не дурніша за вас Ганна Сергіївна. — І повертається до дружини Мухіна: — Ви нам дозволите Федора почекати? Ми вам не будемо заважати.

Він розмовляє з нею підкреслено шанобливо, з відтінком явного співчуття, навіть симпатії. І це, по-моєму, особливо сердить стару.

— Будь ласка, — тихо відповідає Ганна Сергіївна. — Чекайте, коли треба.

Гриша дивиться на мене, і я киваю у відповідь.

— Це доки ж ви чекатимете? — грізно запитує стара, впираючись кулаками в боки.

— Скільки доведеться, хоч до ранку.

— Та я тут сплю, іроде!

— То ми на кухні посидимо. Й умова, — суворо попереджує Гриша, — хоч би хто постукав, відчиняти будемо ми.

— Та ти хто такий, щоб командувати? — звискує стара і грізно насувається всім своїм огрядним тілом на Гришу.

Невисокий, худорлявий Гриша здається поряд із нею хлопчаком, і чубок на потилиці в нього стирчить зовсім по-хлоп'ячому.

— Кінчайте, мамашо, шуміти, — каже він. — Ось уже одинадцята година. Спати вам пора.

Ми отаборилися на кухні. У хаті поступово все завмирає. В одній кімнаті спить Ганна Сергіївна з дітьми, у другій — стара. Злюща стара ще довго щось люто бурмоче про себе, крекче і лається. Але нарешті засинає і вона; клекотливе, голосне хропіння долітає з її кімнати.

Ми не спимо. Куримо, п'ємо воду і впівголоса розмовляємо.

Чого тільки у ці тихі напружені нічні години не розкажеш другові, який сидить поруч. Я розповідаю Гриші про Свєтку, про близьке наше весілля і про різні проблеми, пов'язані з ним. А Гриша оповідає, як минулого року пішла від нього дружина. Вперше поїхала на курорт у Крим і там закохалася у якогось льотчика. Так додому і не повернулася. Тільки лист надіслала: прощай, мовляв, і надішли речі у Миколаїв. А крім речей, до речі, залишилися дві дівчинки: одній чотири роки, другій — сім, першокласниця. До Гриші після цього приїхала мати дружини. І живуть вони тепер разом. А на листи дочки теща не відповідає. От яка ситуація. А дівчатка, до речі, розумненькі та кмітливенькі, ще й гарні. Гриша з такою ніжністю говорить про своїх дочок, що зовсім по-іншому відкривається мені раптом ця людина.

— Нам би годинки до сьомої ранку впоратися, — зітхає Гриша, — я б Натку у школу встиг відвести перед роботою. Бо Марія Зіновіївна ніяк не встигає. І Ніночка ще спить.

Я киваю. Еге ж, непогано було б упоратися до ранку.

Хоч як неприємно в цьому признатися, але, здається, Кузьмич мав рацію. Мухін швидше за все не заявиться додому. І стара завтра рознесе по всій околиці звістку про нічних гостей. А якщо це дійде до Мухіна, то він, дивись, взагалі з Москви втече. Шукай тоді його!

Нескінченно тягнеться ця клята ніч. Тихо у домі. Навіть стара вже не хропе. Чути тільки, як капає в умивальнику вода.

Ми вже потроху куняємо. Я дивлюсь на годинник. Третя. Найважчий час, середина ночі. Треба зробити по кухні хоч декілька обережних кроків та підбадьоритися. Гриша сонно стежить за мною.

Раптом ледве чутно риплять двері на кухні. Прочиняються. На порозі стоїть Ганна Сергіївна. На нічну сорочку вона напнула пальто. Обличчя в неї зовсім бліде, і губи тремтять. Однією рукою притримує на грудях вилоги пальта.

Ганна Сергіївна зупиняється на порозі і тихо, пошепки запитує тремтячим голосом:

— Ви правду скажіть, ви не з міліції?

Гриша серйозно та співчутливо дивиться на неї і теж тихо відповідає:

— Так, ми з міліції, Ганно Сергіївно.

Жінка раптом прикладає руку до рота і мовчки плаче, ледве чутно схлипуючи та втягуючи ротом сльози, що котяться по щоках.

— Ну що ви, Гайно Сергіївно… Ну, що ви. Та заспокойтесь, — навперебій говоримо ми, підхопившись зі своїх табуреток.

Гриша підсовує їй свою.

— Та висідайте…

Ганна Сергіївна незграбно опускається на табуретку, намагається загорнути поли пальто.

— Ви… забрати його… прийшли?… — ковтаючи сльози, запитує вона.

Долоня її вже не затуляє рота, вона опустилася нижче і схопилася за горло, немовби намагаючись перепинити слова, що рвуться звідти.

— Ні, — відповідає Гриша. — Поки що нам треба тільки поговорити.

Але вона у відчаї трясе головою.

— Що ви! З ним не можна говорити! Це звір. Він і слів не розуміє!.. Звичайних слів!.. Я ж… до ніг йому падала. Я благала… не пий, не пий! Сім'я ж у тебе, діти… Як він знущається над ними, наді мною… ви бачили б тільки… Заберіть!.. Христом-богом прошу, заберіть… сил моїх більше немає так жити…

— Заспокойтесь, Ганно Сергіївно, — хвилюючись, говорить Гриша. — Я вас прошу, заспокойтесь, не можна так.

Я квапливо подаю їй склянку води.

— Випийте…

Але вона нічого не бачить, нічого не чує. Вона немов марить і не може зупинитися.

— Я б уже давно… але як без батька? Адже два хлопчики… І ця відьма ще… кружляє, кружляє… А мені він остогид, ну, зовсім… З острахом його чекаю кожну ніч, жахаюсь… П'яний, брудний лізе в постіль… Скотина чистіша, лагідніша… Тремчу вся… Я вас прошу… — Вона раптом сповзає з табуретки на підлогу і простягає до нас руки. — Ну, люди ви чи ні?.. І діти ж…

Гриша метнувся, щоб підняти її. Але в що мить двері на кухні з виляском розчиняються, і вбігає стара. Вона підлітає до Ганни Сергіївни і з розмаху б'є її по обличчю, раз, другий…

— А-а-а, суко, на чоловіка рідного? — верещить вона. — Та я тебе… уб'ю!.. Своєю рукою уб'ю!.. Юшкою вмиєшся!..

Приборкати, стару, виявляється, не так просто. Вона видирається, кидається на всі боки, плюється, кусається і вергає на всіх брутальну лайку. Як на мене, то краще будь-який п'яний хуліган, аніж така фурія.

Ганна Сергіївна, забилася у куток і звідти злякано спостерігає цю бридку сцену.

А коли нам усе ж вдається вгомонити стару, з за стінки долітає тонкий дитячий плач, а другий голос, видно старшого, спросоння незадоволено басить:

— Мамо! Знову це стерво тебе лає? Заріжу я її, побачиш…

— Тихіше, Юрочко, тихіше, — ковтаючи сльози, відповідає Ганна Сергіївна. — Спи, ради бога.

— Цей приперся, чи що? — допитується дитячий голос.

— Не прийшов, не прийшов, спи.

— Ну й добре… — засинаючи, бурмоче за стіною хлопчик… — Хай тільки прийде…

Стару ми відводимо до її кімнати, і вона, стогнучи та лаючись, падає на тахту.

Потім ми повертаємося до кухні, і я кажу Ганні Сергіївні:

— Але де ж він, Федір? Як до нього добратися? Адже без цього нічого не можна зробити.

— Він тут, він недалеко… — ледве чутно шепоче вона. — У сараї… там… — Ганна Сергіївна робить ледь помітний жест рукою.

Я низько нахиляюсь, щоб вловити ці тихі бурмотливі слова. І в цю мить чути обережний стукіт у вікно.

Гриша враз гасить світло, і я розсовую фіранки. За вікном темрява, хоч в око стрель. Але коли очі звикають, я починаю розрізняти біля будинку невиразні тіні двох, а може, й трьох чоловіків.

— Я відчиню кватирку, — кажу Ганні Сергіївні, — а ви спитайте, що їм треба.

І я штовхаю кватирку.

— Чого треба? — лунко, дзвінким голосом запитує Ганна Сергіївна.

— Тут Лосєв? Або Волович? — долітає з двору чийсь знайомий голос.

Свої! Чи не прислав кого-небудь за нами Кузьмич? Так чи інакше, але це свої. І я озиваюсь:

— Тут ми. Це хто?

— Володя! І Костянтин Прокопович теж тут. Виходьте. Справа є.

— Зараз!

Я зачиняю кватирку і звертаюся до Ганни Сергіївни:

— То де ж цей сарай, ви нам покажете?

— Ой, боюсь!.. Хоча… коли Федір прийде додому, вона йому все розповість. Він і справді вб'є… Ну, що за життя, боже мій!..

— То покажіть нам цей сарай хоч би здалеку.

— Так, так… здалеку… зараз одягнуся.

— Ми почекаємо на ганку, — каже Гриша.

У дворі на нас чекають Костянтин Прокопович, Володя, а з ними якийсь незнайомий хлопчина.

— Товариш із штабу дружини, — пояснює мені Володя і, звертаючись до хлопця, серйозно, хоч і по-дружньому, каже: — Все. Дякую. Ви вільні.

Виявляється, наші товариші несподівано одержали цілком вірогідні дані про те, що Іван Зінченко, якого вони чекали у нього вдома, перебуває у Мухіна.

— Зараз нам покажуть, де вони, — загадково і трохи врочисто каже Гриша.

Незабаром на ганок виходить Ганна Сергіївна, і ми у непроглядній темряві мовчки йдемо за нею, раз у раз спотикаючись і налітаючи один на одного. Як сліпі, витягнувши вперед руки, ми обмацуємо стіни і кути незчисленних ветхих сараїв, між якими часом ледве проштовхуємося. Ганна Сергіївна часом зупиняється і чекає нас. Вона легко орієнтується у цьому лабіринті.

Поки ми пробираємося вслід за Ганною Сергіївною, я намагаюся скласти план подальших дій. Насамперед треба буде нишком обстежити цей сарай іззовні, а потім уже спробувати забратися у нього, якщо…

Але тут я несподівано в темряві наштовхуюсь на Ганну Сергіївну, яка зупинилася.

— Он, бачите? — хвилюючись, шепоче вона і, принісши мене за рукав ближче, показує другою рукою на досить великий сарай, що невиразно бовваніє за кілька кроків од нас.

— А хто там іще, крім Федора? — теж пошепки запитую я. — Не знаєте?

— Звідки ж мені знати? Іван, либонь, — квапливо відповідає Ганна Сергіївна і додає: — Ну, я побігла.

Вона миттю зникає у темряві. Так, самі ми нізащо не знайшли б цей сарай не тільки вночі, а, напевно, і вдень.

Як же треба було образити та скривдити жінку, припинити її, щоб вона зважилась на такий вчинок!

Тим часом ми, не змовляючись, обережно й нечутно обстежуємо сарай іззовні. У темряві, коли більше довіряєш рукам, аніж очам, це забирає багато часу. Зрештою, ми виявляємо, що двері тут одні і міцно замкнені зсередини. Більш ніяких виходів із сарая не знайшли.

У пас із собою ліхтарі, але ми поки що не наважуємося використати їх. Тому все доводиться обнишпорювати навпомацки та сторожко прислухатися до того, що діється у сараї. Але там стоїть глуха, просто мертва тиша, і на мить у мене навіть закрадається сумнів: чи є там взагалі хто-небудь? Ось тільки двері… вони зачинені. А зовні стирчать порожні дужки для замка. І в дверях немає урізного замка, який можна засунути ключем іззовні. Нам не пощастило його намацати. Отже, двері зачинено зсередини. Ми трохи відходимо від сарая і пошепки обмірковуємо, як діяти далі. Тихо відчинити двері не вдасться. Це зрозуміло. Висаджувати їх безглуздо. Може, постукати і гукнути Федора, у крайньому разі пояснивши йому через двері, що опиратися безглуздо і навіть небезпечно. Мабуть, це найрозумніше.

— Горище, — шепоче Костянтин Прокопович. — Он яке воно високе. Напевно, є перекриття. Треба було б обстежити. А вже потім стукати.

Справді. Горище треба неодмінно оглянути. А раптом через нього можна крадькома залізти у сарай? Крім того, через нього можна і втекти із сарая.

Після короткої наради ми вирішили, що на горище полізе Володя, ставши мені на плечі.

— Тільки тихо, — шепочу я йому. — Поволі і тихо…

Ця досить проста процедура забирає, проте, немало часу. Адже кожний рух — навпомацки, «сім разів відмірявши» і примостившись.

Але ось Володині ноги відштовхуються від моїх плечей. Він підтягується на руках і обережно пролазить у невеличке віконце на горищі, яке він насилу відчинив, ледве не поздиравши нігті та добряче нам'явши мені плечі.

Я прислухаюся. У сараї, як і раніше, тихо. Зате на горищі я уловлюю шарудіння і рипіння дощок. Напевне, Володя знайшов там перекриття і тепер пробирається по ньому у темряві, намагаючись відшукати спуск униз.

Настає найважчий і найвідповідальніший момент операції.

Щоправда, у нас немає жодних підстав припускати, що люди, які сидять у сараї, чимось небезпечні. Зовсім, здавалося б, некривдна справа у нас до них, і можна було б вести себе відверто і безбоязно.

Але люди ці чомусь переховуються і ось уже третю добу не ночують удома. І вже це одне певною мірою насторожує нас. Але головне навіть не в цьому. Головне — гостре відчуття небезпеки, якому ми звикли довіряти. Його позбавлений, либонь, ще тільки Володя через свою молодість та недосвідченість.

Звичайно, я уловлюю його необережні порухи там, на горищі, непокоюсь за його зайву квапливість та якусь недбалість у рухах, яка напружує мої нерви. От знову необережний рух, знову зайвий шум.

І раптом… Грюкітнява!

Гуркіт звалюється на нас, наче обвал. І відразу крики, чиїсь люті вигуки, шамотня, удари.

Ми кидаємося до дверей сарая, вже не ховаючись, незважаючи на шум, що створюємо. У наших руках спалахують ліхтарі, і ми втрьох налягаємо на дощані двері.

— Федір, відчини! — кричить Гриша. — Негайно відчини!..

У цей момент із сарая лунає, перекриваючи на мить крики, лайку і шум боротьби, відчайдушний Володин крик:

— А-а!..

Нараз до нас долітає, захлинаючись, чийсь несамовитий голос:

— Назад, гади!..

Але у нас у вухах іще стоїть Володин крик. Більше нічого ми сприйняти не мажемо.

Я з розгону, усім тілом налягаю на двері, що вже розхиталися, і разом з їх стулками влітаю у сарай, падаю, боляче вдаряюсь грудьми об поламані дошки.

А в сарай, перестрибуючи через мене, вже вдираються Сухарєв та Гриша Волович. Враз пролунав постріл…

Він гримнув, як мені здається, звідкілясь згори, одночасно я чую крик Гриші, відчуваю якийсь поштовх, і на мене падає Костянтин Прокопович, потім він підхоплюється і не своїм голосом кричить:

— Григорій!..

Усе це відбувається за лічені секунди. І ось уже я, звівшись на ноги, хапаю якусь людину, що намагається шурхнути повз мене у двері. Хапаю завченою мертвою хваткою, задихаючись від болю і відчаю, який раптом вхопив мене. І людина, яку я тримаю, скрикнувши, падає на землю.

Я озираюсь, бачу, як Володя намагається дотягтися до людини, яку я повалив, бачу, як стоїть навколішки Сухарєв над розпластаним Гришею, і вже пориваюся кинутися до нього, але в цей момент до мене долітає шум на горищі, і я, ще нічого не втямивши, все ж таки кидаюсь назад, надвір, і там уже чую, як за рогом сарая щось падає на землю, чую чийсь уривчастий важкий подих і гупання ніг.

Хтось утікає. Не роздумуючи, я кидаюсь за ним.

Це той, хто стріляв. Я впевнений. Це найнебезпечніший з усіх, хто був у сараї. І він вистрелив у Гришу. Його треба спіймати будь-що-будь. І я його спіймаю, спіймаю…

У мене шалено стукотить серце і перехоплює подих. Незважаючи на те, що в руці у мене ліхтар, я раз у раз боляче вдаряюсь об якісь колоди, що виступають з темряви, кути сараїв. У мене немає часу роздивлятись, я боюсь відстати, боюсь, що ось-ось перестану чути гупання ніг попереду. Тільки б вирватися з цього лабіринту.

Але тут у темряві лунає постріл, за ним другий.

Я падаю і чую дзижчання куль над головою. Я мимоволі припадаю до землі, гашу ліхтар і вільною рукою намацую й витягаю пістолет. Ну що ж. Раз так, то хай… Зараз я теж буду стріляти на будь-який шерех, на будь-який звук.

Але навколо тихо. І раптом… Знову гупання ніг.

І відразу ж я підхоплююсь і біжу вперед.

Десь грюкають двері, у вікнах спалахує світло. Постріли розбудили людей у будинках, чути злякані голоси.

Але все це не затримується у моїй свідомості. Я знаю одне: мені треба бігти, швидше бігти, ще швидше, треба наздогнати, схопити того, чиє віддалене гупання ніг я усе ще чую.

І тільки через якусь хвилину, несподівано вибравшись на безлюдну, напівтемну вулицю, я раптом розумію, що людина, за якою я гнався, зникла. Мені її вже не наздогнати.

Розділ IV

ЛЮДИ З ДВОХ РІЗНИХ ВЕРСІЙ

Годині о п'ятій ранку чергова машина привозить мене додому, змокрілого, забрудненого, з саднами і подряпинами, вкрай втомленого та засмиканого. Мої старі, звичайно, давно сплять, і я, роздягнувшись і сяк-так умившись, падаю на постіль, не забувши, проте, поставити годинник на восьму ранку. На роботі я повинен бути вчасно, дуже багато справ чекає мене завтра, тобто вже не завтра, а сьогодні… У голові все переплуталось, і я засинаю кам'яним сном, без сновидінь.

Втім, сновидіння, можливо, й були, тому що вранці під час сніданку мама мені каже, мовби я так стогнав уві сні, що вона хотіла мене навіть розбудити. Напевне, мені снився Гриша і його безглузда загибель.

Так, Гриша Волович загинув цієї ночі. В останній момент він затулив собою Костянтина Прокоповича, точніше, він просто відкинув його вбік і на мить опинився на його місці. А стріляв Федір Мухін. І втік.

Якби ми послухали Кузьмича, Гриша був би живий. Подумати тільки: живий! Але хіба можна було таке передбачити? А у всьому правий був усе ж таки я. Ми знайшли Мухіна та Зінченка. Останнього затримали. Я його здорово затиснув тоді. Потім його схопив уже Володя. І все ж таки… Все ж таки, якби ми послухалися тоді Кузьмича, Гриша залишився б живий. А я сказав: «Дихнути не даєте». Це особливо зачепило Кузьмича.

І ще я думаю про те, хто поїде до Гриші додому, до його дівчаток, до тієї тещі, яка схотіла жити з ним, а не з рідною дочкою. Хто повідомить їй про смерть Гриші, і що з ними буде в цю мить, і що буде потім. Я відчуваю, що в мене не вистачає душевних сил поїхати туди, побачити цих людей. Втім, це повинен зробити хтось близький, хтось давно та добре їм знайомий. І я здогадуюсь, що скоріше за все це зробить Костянтин Прокопович, якщо тільки він матиме сили. Він уже стількох похоронив бойових друзів на своєму віку. Невже у нього забракне сил що на одного друга?..

У відділ я приїжджаю рівно о дев'ятій. Усі вже знають від чергового про те, що сталося.

Іноді причиною загибелі товариша є помилка, прорахунок, неуважність або недосвідченість. Але вчора… Ну, хто міг припустити, що у цього Федьки Мухіна є пістолет? Адже звичайний п'яндига і «добовий» хуліган. Ось яку несподіванку може підкинути випадок.

— Помилки тут не було, — сухо каже Кузьмич, вислухавши мене і Костянтина Прокоповича.

Володя, третій учасник операції, лежить удома з вивихнутою ногою і великими синцями: невдало впав із горища. «Гепнувся, як останній ідіот», — засмучено резюмував він, коли я вранці подзвонив йому.

Але у відповідь на заспокійливий висновок Кузьмича Костянтин Прокопович страдницьки кривиться і метляє головою, наче від сильного зубного болю.

— Ні-ні, — каже він. — Не згоден. Помилка була. На горище треба було залізти мені, Лосєву, Воловичу, кому завгодно, тільки не Володі. Адже у нього немає досвіду, і він поквапився, чорт забери. Це ж зрозуміло.

— Просто старе, підгниле перекриття, — заперечую я тільки для того, щоб його заспокоїти. — Впасти міг кожен із нас. Адже там проламалася дошка.

Але насправді я згоден із Костянтином Прокоповичем. Я добре пам'ятаю квапливі, необережні Володині кроки на темному горищі.

— Ні, ні, — повторює Костянтин Прокопович. — Помилка була.

Кузьмич уперто не дивиться в мій бік. Невже він вважає, що була зовсім інша помилка, якої припустився я? Петя Шухмін нагадує:

— На дванадцяту, Федоре Кузьмичу, приїде ця Ніна Топіліна з Подольська. Тобто Сорокіна. Може, мені з нею порозмовляти?

— Розмовляти буде Лосєв, — гостро відповідає Кузьмич. — А тепер перевіримо ще разок план заходів по розшуку і затриманню Мухіна.

Кузьмич начепив окуляри і повільно, навіть задумливо почав читати пункт за пунктом.

Що ж, поки що ми начебто передбачили все можливе. Місто вже закрите. Орієнтовані всі пости ДАІ, всі міліцейські пости і патрулі на всіх вокзалах, шосе, в аеропортах, на кожній станції, у всіх населених пунктах навколо Москви. Всюду чекають Мухіна, всюди відомі його прикмети. Це зроблено було ще вночі, через годину після пострілу, й одночасно повсюди. Але цього мало. Мухіна чекають і в самій Москві, по всіх відомих нам адресах, і, звичайно, вдома, і біля будинку теж. Правда, тих адрес, де можлива поява Мухіна, нам поки що відомо небагато. Решту або більшу частину їх Кузьмич, певно, сподівається одержати під час допиту затриманого вночі хлопця. Але й це ще не все. Мухіна чекають на роботі, на автобазі, на залізничних шляхах та вокзальних службах, чекають у крамницях, де він звик не тільки розвантажувати крам, а й канючити, вимагати горілки. Тут також не всі адреси відомі, і допит Зінченка допоможе зробити наші тенета міцнішими та надійнішими.

Так, сітку накинуто на місто, непомітну для стороннього ока, але досить густу і міцну. Вбивця не втече. Він відомий і неминуче буде спійманий. Це той випадок, коли не може втекти. Питання лише часу: через добу чи за тиждень. Це і турбує Кузьмича, турбує всіх нас. Злочинець озброєний, вкрай розлючений, збуджений і тому надзвичайно небезпечний. Неможливо прикрити, врятувати всіх від нього, треба схопити й ізолювати його від усіх. І тут дорога кожна година, бо кожної години може статися трагедія, кожна година може стати для когось останньою, поки озброєний злочинець залишається на волі. Ось стиснута вкрай суть нашої роботи.

Ніна повинна приїхати прямо на квартиру, де жила Віра. І перше, що я відзначаю, це її пунктуальність. Ніна приїздить саме тоді, як обіцяла, на дванадцяту. Рухи її різкі й рішучі. Видно, що вона звикла командувати, за правом усіх гарненьких жінок. Яскраво підфарбовані очі зараз дивляться сумно та строго, але взагалі обличчя у неї усмішливе, лукаве, хоч і дещо грубувате.

Я допомагаю Ніні скинути пальто, і вона залишається у гарному темно-зеленому платті. На грудях у неї великий вигадливий бурштиновий кулон на тонкому ланцюжку. На пальцях помічаю кілька досить коштовних, як мені здається, перснів із великими камінцями.

Ніна механічно поправляє перед дзеркалом у передпокої кучеряву каштанову зачіску й нерішуче йде у Вірину кімнату.

Зупинившись на порозі, злякано озирається і сплескує руками:

— Господи, що ж це?!

Не помічаючи мене, Ніна кидається до шафи, розчиняє навстіж її стулки і гнівно оглядає сиротливі, порожні вішалки. Потім квапливо, одну за одною, висуває шухляди, заглядає у них. Губа у неї закушена, очі сухі та сердиті.

— Усе забрали! Ну, геть усе!..

Я показую їй список.

— Та тут половина! — сумно вигукує Ніна. — І тої немає. Ви пишіть, пишіть! Я ж її, як лялечку, одягала. Мені нічого для рідної сестрички не жаль було. А сусідка її вмирала від заздрощів.

І Ніна починає диктувати мені, що вкрадено з Віриної кімнати. Список виходить великий. Ніна дуже докладно змальовує кожну річ. Як це все у неї в голові тримається, я не розумію.

— Ну от, тепер, здасться, усе, — нарешті говорить Ніна, востаннє обходячи кімнату.

Ми сідаємо на тахту, закурюємо, і я запитую:

— Хіба Віра була така непрактична?

— Ще й яка! Ви собі просто уявити не можете. Мука з нею була. І щодо речей, то нічого їй, бачите, не треба! І щодо особистого життя. Усе літала десь за хмарами та принца чекала. Ні, ні! Ви тільки не подумайте, — гірко вигукує Ніна, — Я Вірочку не засуджую. Татко наш її дуже налякав, коли нас покинув. Уявляєте, в артистку закохався! Хіба це любов? Вона ж щодня у театрі пристрасть до когось із чоловіків проявляє. А це даремно не минає. От у них і чоловіки як рукавички. Ну, і нашого татка ця артисточка залишила.

— Батько ваш зараз живий?

— Не знаю, — Ніна спохмурніла. — Він давно вже нам не батько.

— Ну, а Віра так принца й не зустріла? — запитую я.

— Тепер, знаєте, інші принци, — розсудливо каже Ніна. — Вірочка ніяк не хотіла цього зрозуміти. От мій Вітя — не принц! Але він зробить усе, що я захочу. І дістане все. Як у О’Генрі. Я недавно читала. Пам'ятаєте, вона серед зими схотіла персик. І її коханий — він гангстер був — дістав. Навіть стріляв у когось. Оце любов. А вона каже: «Я ж просила апельсин». Уявляєте?

— Чому ви гадаєте, що Віра чекала принца? — цікавлюся я.

— Як «чому»? Вона ж казала. І взагалі… Вона дуже чутливою була. Знаєте, над книжкою навіть іноді плакала. Це вже зовсім смішно. Зараз книжки пишуть, щоб горизонт розширювати, а не плакати над ними. Ви зі мною згодні? Вітя каже, що нервові клітини треба берегти. Нервові клітини не відновлюються. Ви про це коли-небудь чули?

— Так, чув.

— От-от. Я, наприклад, люблю книги, де велика любов, благородна, чиста, щоб хоч на хвилину забутися, злетіти. Філософія, вона для літніх. А от Вірочка по-іншому дивилася. Вона говорила про інтелігентність. А добре одягтися, квартиру гарно умеблювати — це що ж, не інтелігентність хіба? У людині все повинно бути гарне — і тіло, і душа, і одяг. Це ж Горький сказав. Або Чехов, я добре не пам'ятаю. Але хіба я тепер Вірочці що-небудь доведу? — Ніна ковтає сльози. — Хіба вона мене почує?

Ох, багато чогось було недомовлено і не доведено між сестрами! І це навіть зараз гнітить Ніну, не залишає її у спокої.

Ось пішла з життя тиха, скромна, мрійлива, зовсім непрактична дівчина, а з яким хвилюванням і неспокоєм згадують її найрізноманітніші люди, немов розтривожила вона їх чимось.

— Скажіть, — перепитую я, — хто до Віри залицявся, ви не знаєте?

— Ні, — сумно хитає головою Ніна і, зітхнувши, знову витягає сигарету.

Припаливши, вона глибоко і жадібно затягується. Очі її, як і раніше, повні сліз. Вона все ж таки любила сестру і тяжко переживає її загибель.

— Вірочка була жахливо потаємною, — каже Ніна, зітхнувши. — Вона все в собі переживала, слівця з неї не витягнеш. Матуся наша їй завжди казала, коли ще дітьми були: «Не мовчи, розкажи, самій полегшає». А Вірочка стисне губки, насупиться й так іде. Вона ще, знаєте, дуже горда була, — додає Ніна таким топом, немов повідомляє про якийсь гандж або фізичний недолік.

І тон цей нагадує мені зовсім про інше.

— Здається, Віра хворіла? І путівку їй важко було дістати цього року влітку?

— Хто вам це сказав? — ображається Ніна. — Та Вітя яку хочете путівку їй міг дістати. Куди хочете.

— Чому ж вона не поїхала влітку?

— Не хотіла.

— Можливо, начальник не відпустив?

— Та що ви? Він її просто благав. Господи, мені б такого начальника.

— Але чому все-таки Віра не хотіла їхати лікуватися влітку? — запитую я.

— Я ж сказала — не знаю. Але я їй чомусь не вірю.

— Ніно, — серйозно кажу я, — це не просто цікавість, адже ми досі не знаємо, що сталося з Вірою.

Ніна відвертається. Я відчуваю, що її душать сльози. Раптом вона вигукує:

— Тому що не хотіла зустрічатися з однією людиною. Ясно вам?

— Не зовсім. Хто ця людина?

— Не знаю. Ну, слово честі, не знаю. — Вона притискає руки до грудей. — Це вже я сама здогадалася. Вірочка мені нічого про нього не казала. Ну нічогісінько! Немов я чужа їй була. Вона не вірила, що я її зрозумію. От чому. А хто ж її зрозумів би, як не я, її сестра? У нас же більше нікого на світі немає. Ой господи! Адже це у мене на світі нікого немає!..

Вона затуляє руками обличчя і гірко ридає вперше за весь час нашої розмови. Мені здається, що вона тільки зараз по-справжньому зрозуміла, яке горе її спіткало.

Я курю і чекаю, коли вона заспокоїться. Я не можу, та й не хочу її втішати. Нарешті вона зрозуміла. То нехай же і переживе це по-справжньому. Поступово Ніна заспокоюється, витирає сльози і важко зітхає.

А мене раптом осяйнула одна думка.

— Ніно, — кажу я, — покажіть мені Вірин альбом з фотографіями. Є у неї такий альбом?

— Звичайно, є, — відповідає Піна. — Вона там зовсім маленькою знята, з матусенькою. І зі мною теж. А потім школяркою. Така гарненька. Зараз я вам покажу.

Їй, певно, і самій схотілося заглянути у цей альбом. Вона квапливо порпається у шухлядах туалетного столика і нарешті витягає невеличкий альбом для фотографій у пухкій кольоровій обкладинці. Одні фотографії встановлено у прорізи цупких сторінок, а інші просто лежать між сторінками; Це, мабуть, останні.

Ми з Ніною поволі, обережно гортаємо сторінки. Маленька дівчинка, просто клубочок спочатку, поступово стає незграбним цибатим підлітком і, нарешті, стрункою, дуже гарною дівчиною з великими замріяними очима.

Ніна щось розповідає мені, щось, хвилюючись, згадує із подій тих, дитячих, років. Я не дуже вдумуюсь у її слова. Я чекаю, коли вона візьме до рук і почне перебирати останні Вірині фотографії.

Ось вони!.. А он і те, що мені потрібно!

Незабаром я прощаюсь. Ніна проводжає мене до дверей. Вона ще залишається. Їй хочеться побути наодинці. Наодинці. Але в Ніниних очах такий відчай, що я пробачаю їй усе, чого вона зайвого наговорила мені за ці дві години. Мені зараз здається, що так сильно, як вона, Віру ніхто не любив.

Я приїжджаю до себе у відділ, і Петя Шухмін повідомляє, що Кузьмич і Віктор Анатолійович Ісаєв, наш слідчий, кудись виїхали. Я розумію, що вони зайняті Мухіним, тільки Мухіним, це зараз найголовніше. Озброєний бандит на волі!

— Самі взялися, — багатозначно закінчує Петя. — А тобі Віктор Анатолійович доручив допитати Зінченка.

Отже, мене чекає нелегкий допит. Треба спробувати встановити з Зінченком той невидимий, але завжди виразно відчутний психологічний контакт, без якого потрібних наслідків домогтися буває важко. А мені треба, щоб Зінченко здійснив своєрідний «подвиг» і все чесно розповів про те, що сталося тиждень тому, пізно ввечері, на напівтемному, безлюдному будівельному майданчику, біля глибокого котлована.

При цьому я ще сподіваюсь, що Зінченко сьогодні вночі не дуже второпав, хто саме його так міцно притиснув у дверях сарая, коли він намагався накивати п'ятами. Із слів Петі, Зінченко досі ледве повертає шию і скрикує при кожному різкому поруху.

Отже, я дзвоню і прошу привести Зінченка.

Це, виявляється, невисокий, кремезний хлопець із трикутним веснянкуватим обличчям, неспокійними брунатними очима і великим ротом із товстими губами. Довге масне волосся якогось жовто-сірого кольору пасмами спадає йому на плечі. Ось який він, виявляється, модник до всього. На ньому темне, забруднене чимось, пальто і руда бобрикова шапка.

Поглядає на мене Зінченко спідлоба, насторожено і вороже.

— Будемо, Іване, говорити? — запитую я досить миролюбно. — Давай одразу домовлятися.

— Чого це ще я буду домовлятися? — зневажливо посміхається Зінченко. — Що знаю, те й скажу. Ой!..

Він рвучко хапається руками за шию, немов хоче прибити там комара, і обличчя його скривилося од болю.

Після перших «анкетних» запитань про нього самого, на які Зінченко відповідає без особливого бажання, але й не огинаючись, ми поступово переходимо до істотніших справ.

— Завжди разом з Мухіним працювали? — запитую я.

— Еге…

— Не обдурював він тебе?

— Що?! — дивується Зінченко. — Дуже йому треба.

— А чому ви з ним удома не ночували, це ти зрозумів?

— Що тут розуміти? Працювали…

— Де?

— Де, де? На залізниці, ось де!

— Кожну ніч?

— Ну… майже. Ой!..

Зінченко знову невдало повернув голову. Скривившись, він тре собі шию і водночас хитро стріляє в мене брунатними очима.

— А навіщо треба було у сараї ночувати? — продовжую я бити у ту ж саму ціль. — Чому не вдома?

— Федько покликав, я й пішов, — прикидається дурником Зінченко. — Випивка його була.

— А про пістолет у нього ти знав?

— Та звідки?.. — лякається Зінченко.

— І що шукаємо ми вас, теж, значить, не знав?

— Звідки ж мені знати?

— А ми вас шукали, Зінченко. Ви ховалися, а ми вас шукали. І ти це знав, інакше чого б це тобі стільки днів удома не ночувати? І взагалі носа туди не потикати. Нащо у сараї ночами ховатися? Нащо просити, щоб речі тобі сестричка принесла? Виходить, боявся ти, знав, що шукають тебе. А от чому вас шукають, ти знав?

— Та не знав я! — горлає розлючений Зінченко. — Тобі кажуть!.. О-о-ой!..

Він із криком хапається за шию. Від болю у нього навіть сльози виступили на очах. Віддихавшись, він додає:

— Ну, кажу ж, копійку гнали. Підробляли на залізниці. Ну, а потім, — він криво посміхається, боячись поворухнути головою, — випити охота була, з дівками погратися.

— А заодно і з пістолетом, еге ж? — у тон йому додаю я. — Стрельнути у кого-небудь…

— Та хіба я знав, що у нього… — різко починає Зінченко.

Але я перебиваю його:

— Оце ти правду кажеш. Цього ти міг і не знати. І тут ми з тобою повертаємось до початку. Виходить, усе-таки обдурював тебе Федір? Ти й не знав, навіщо він ночами з пістолетом ховається. Для випивки та для дівок пістолет не потрібний. Адже так?

— Ну, так… — неохоче погоджується Зінченко.

— І не такий ти дурень, Іване, щоб не зрозуміти: пістолет — справа серйозна, це може комусь життя коштувати. Згоден ти?

— Звичайно.

— Навіщо ж цей пістолет йому знадобився, як ти гадаєш? Може, він бандитський наліт якийсь намислив? Але один на це не пішов би. А ти його найкращий друг, з тобою він…

— Ні, ні! Який там наліт! — цілком щиро лякається Зінченко. — І на думці не було. Що ти!

— Що ж він його так, для оборони тягав? Та не тягав, а ховав. Он воно що. У сараї ховав. Адже так?

— Виходить, так, — погоджується Зінченко і, схаменувшись, додає: — Тільки вистрелив він із п'яних очей, їй-богу, з п'яних очей.

— Припустимо. І поки що облишимо це. Давай тепер, Іване, згадувати, — зітхнувши, пропоную я, — що ви такого в Федьком тиждень тому наробили. Або що побачили якось увечері, га?

— Нічого не побачили і нічого не наробили, — похмуро відповідає Зінченко, втупившись поглядом у підлогу.

— Не пам'ятаєш, значить. Ну, то тоді разом почнемо пригадувати. Вперше ви не прийшли почувати вночі з понеділка на вівторок.

— Ми й раніше…

— Про раніше облиш, — обриваю я його. — Раніше ви з пістолетом у сараї не ночували. Так от, тієї самої ночі… Останній рейс у вас тоді був пізно, годині о десятій вечора ви приїхали до продовольчої крамниці за адресою… — Я називаю адресу тієї крамниці. — Це все водій нам показав, і завідуючий крамницею теж. Було це?

— Ну, було… — над силу погоджується Зінченко, на відриваючи очей від підлоги.

— На додачу ви одержали від завідуючого пляшку та деяку закусь. Це теж було?

— Ну…

— Куди ж ви потім пішли?

— На вокзал.

— Пляшку ви спочатку випили, так?

— Авжеж.

— Ну от. Забрели ви на якусь темну вуличку. Так?

— Так…

— Вірно, Іване, вірно. Бачу, ти мене не обдурюєш. Тому що на цій вуличці вагончик робітничий стоїть біля будівництва. Не помітив? І звідти, з цього вагончика, один хлопець вас бачив — тебе і Федька.

— Ну, і я його бачив, — несподівано каже Зінченко. — Довгий такий, у вушанці.

— Точно. Значить, випили ви там цю пляшку. А що потім?

— Потім?..

Напружена діяльність думки відбивається у його брунатних очах, глибоко захованих в орбітах під бровами, від чого часом і не вловиш його швидкий погляд. Але зараз вони зосереджені і нерухомі. Немов Зінченко відчуває, як затягується, навколо нього зашморг, і намагається відшукати, побачити вихід, лазівку, щілинку яку-небудь.

— Потім?.. — повторює Зінченко, і я відчуваю ледь помітне заспокоєння у його голосі. — Потім, значить, і поїхали.

— А де ви її випили? — обережно і багатозначно запитую я. — Де саме?

Зінченко рвучко підводить голову і витріщується на мене. У його погляді відвертий страх, самий тільки страх і нічого більше. Він усе зрозумів.

— Точно?.. — хрипко перепитує він і обережно відкашлюється, боячись невдало повернути голову. — Я тобі ось що скажу, начальнику. Точно буде, коли Федька спіймаєте. А поки що можеш мертвим мене звідси винести, я тобі все одно нічого не скажу. Так і знай.

І я відчуваю, що він справді більше й слова не вимовить. Тому, помовчавши, я спокійно кажу, хоч цей спокій дається мені зовсім непросто:

— Добре, Іване. Федько скоро буде тут. Тоді ми з тобою знову зустрінемось, і я тобі твої слова нагадаю.

Сьогодні ввечері до Москви повертається Петро Горбачов. Ми знаємо, до якого поїзда причеплено його вагон-ресторан, і ось уже другу добу стежимо за його просуванням до столиці із Середньої Азії. Стежимо ми, звичайно, не так за рухом самого поїзда, як, головним чином, за поведінкою директора вагона-ресторану. На наше прохання працівники карного розшуку залізничної міліції, а коли це треба, то й великих міст, повз які проходить поїзд, уважно стежать за Горбачовим і людьми, з якими він дорогою зустрічається. Нам уже відомі деякі цікаві наслідки цих спостережень.

Повідомили нам і про «надзвичайну подію», яка трапилась учора ввечері у вагоні-ресторані: з ознаками отруєння знято з поїзда і відправлено до лікарні офіціантку, а замість неї Горбачов спішно взяв іншу. Ця інша була йому там рекомендована директором місцевого вокзального ресторану на прохання наших товаришів. Ще до хвороби офіціантки було вистежено, що Горбачов систематично недодає продукти у ресторанні страви — спекулює цими продуктами, а також промисловими товарами, очевидно взятими з Москви. Крім того, помічено його зв'язок із місцевими спекулянтами і таємне — при цьому, природно, не дармове — перевезення їхнього краму до різних міст, через які проходив поїзд, а можливо, і до Москви, про що ми постараємось довідатися сьогодні ввечері.

Отже, Горбачов — особа досить не чиста на руку. Його належить заарештувати за виявлені нами злочини. Але це вже не наше завдання, і ми всі матеріали передамо до залізничної міліції, якщо, звичайно, Горбачов не становитиме особливого інтересу для нас у зв'язку зі справою Віри Топіліної.

Ось у цьому останньому я, признатися, поки що маю великий сумнів. Яким би пройдисвітом та злодюжкою не був Горбачов, але грабувати сусідку, з якою стільки років живеш пліч-о-пліч, а тим більше вистежити і підступно вбити її — у це повірити неможливо. Та ще й поїзд, у якому був вагон-ресторан Горбачова, прийшов того вечора до Москви, як ми з'ясували, щонайменше через годину після смерті Віри. Отже, не тільки взяти участь у вбивстві, але й довідатись про нього Горбачов ніяк не міг. Ну, а заскочивши серед ночі години на дві-три додому, щоб, скажімо, переконатися, чи все там гаразд, помитися, узяти чисту білизну або якісь інші речі, Горбачов навіть припустити не міг, що Віри немає вдома, що вона не спить у себе в кімнаті, а тим більш, що її вже вбито.

І все-таки Жилкін показав на Горбачова.

Звичайно, цього мало, щоб звинуватити Горбачова, однак над цим варто поміркувати.

Припустимо, Горбачов якимсь чином довідався, що Віру вбито, і вночі забрався, щоб пограбувати, до її кімнати. Припустимо. Він узяв там багато речей, ми маємо довгий список їх. Але тільки костюм він передав для продажу Жилкіну. Що це означає? По-перше, негайно позбутися краденого. І це цілком логічно. По-друге, що він не наважився нести речі до комісійного магазину або до скупки. І це теж логічно. А по-третє і найголовніше — всі інші речі залишилися в нього. Навряд чи Горбачов пороздавав своїм знайомим ці речі на продаж. Треба було мати щонайменше тридцять таких знайомих, як Жилкін. Та й у нього, очевидно, в Москві немає такого скупника, якому можна було б вигідно і безпечно збути всі крадені речі. Інакше Горбачов не віддав би дорогий костюм Жилкіну. Отже, решта речей повинна залишитись на руках у Горбачова, якщо припустити, що він учинив цю безглузду і ризиковану крадіжку. Що ж він буде в такому випадку робити з речами, які залишилися? Дружині він їх теж, звичайно, не посміє подарувати, хоч та, зі слів Ніни, й вмирала від заздрощів, дивлячись на них. Що ж залишається припустити? Найімовірніше одне: він мав узяти їх з собою у поїздку і спробувати збути дорогою. Адже у нього зв'язки з багатьма спекулянтами в інших містах.

Отож, усе виходить дуже струнко й переконливо. Залишається справжня дрібниця: довести, що Горбачов цю крадіжку вчинив. Точніше, завдання таке: довідатися, хто вчинив цю крадіжку. Якщо Горбачов, то… От я і повернувся до вихідної точки.

Отже, хто ж усе-таки вчинив цю крадіжку? Перша версія — Горбачов — дуже сумнівна. Друга — ті, хто вбив Віру. Але ж вони чомусь не взяли ключі від її квартири. Це теж непереконлива версія. Нарешті, третя: убивство Віри або, скоріше, її смерть і пограбування кімнати — випадковий збіг. Злочинці, які вчинили пограбування, могли приїхати на тій же темній «Волзі» і діяти, скажімо, «на стук» — підбираючи ключі, а залізши до квартири, вони переконалися, що кімнату Горбачова замкнено на замок, і навіть не на один, у кімнаті Поліни Іванівни хтось спить, тільки кімната Віри відчинена і в ній нікого немає. Це версія найпростіша, яка поки що не викликає сумнівів, але якщо вона помилкова, то заведе далеко в бік від справжніх подій.

Про всі ці міркування я розповідаю наприкінці дня Кузьмичу разом із звітом про безуспішний допит Зінченка.

До речі, особа Горбачова нам уже добре відома завдяки енергійним розшукам моїх товаришів.

Після закінчення семи класів під час війни Горбачов влаштовується на завод, але незабаром самоправно кидає роботу і на декілька років зникає з Москви. Знову з'являється тут уже дорослим. Влаштувавшись на роботу до одного науково-дослідного інституту, він пред'являє, як потім з'ясувалося, фальшивий диплом інженера-економіста і вже зовсім «липову» орденську книжку, а також трудову із записами про нібито інженерні посади, на яких він працював у минулому у досить відповідальних установах. Викликає подив навіть не те, що всі ці «документи» були довірливо сприйняті і їхній власник зарахований на роботу, а той факт, що він зумів на цій роботі протриматися близько трьох років! Кар'єра його урвалася лише після несподіваного арешту за крадіжку речей у своїх співробітників. Водночас було викрито аферу з документами, орденами та воїнською службою.

Вийшовши через деякий час з ув'язнення, він знову починає гарячково і вперто торувати собі неправедний шлях у житті, враховуючи при цьому досвід своїх колишніх невдач. Згодом у нього з'являються диплом про закінчення технікуму харчової промисловості й трудова книжка з фальшивими записами про роботу за повою спеціальністю, природно, з повною відсутністю записів щодо судимості. Від воїнської слави цього разу Горбачов завбачливо відмовляється.

У наступні роки він працює завідуючим їдальнями, закусочними, кафе і навіть ресторанами, а також займає досить відповідальні посади у харчоторгах різних міст. Потім нова судимість уже за розкрадання і досить тривала відсидка.

А слідом за тим у невтомного Горбачова знову з'являються «чисті» документи. Цього разу він обирає мандрівне життя на залізницях, у вічних поїздках і спритному замітанні слідів. Одруження, проте, повертає його до осідлого життя у столиці, добре, що у молодої дружини є житлоплоща.

Але ось сьогоднішні зв'язки Горбачова ми вивчили недостатньо. На це просто не вистачило часу.

І все ж таки найгірше у нас з доказами проти нього у справі Віри Топіліної. Тут, крім показань Жилкіна, ми поки що нічого не маємо. А коли врахувати всі інші міркування, то взагалі причетність Горбачова до цієї справи здається дуже сумнівною.

— Еге ж, один Жилкін нічого не вартий, — стримано підтверджує Кузьмич. — Щось треба іще.

Усі ці дні мені здається, що Кузьмич не може мені простити загибелі Гриші Воловича. Але вчора я випадково довідався зовсім інше. Хтось нагадав йому про нашу телефонну сутичку, і Кузьмич немовби сказав: «Їхати треба було. Даремно я тоді опирався. Старий, видно, став». Проте слова ці могли і вигадати, і перекрутити. Тому віч-на-віч з Кузьмичем досі почуваю себе якось сковано.

Я дивлюсь на годинник і з полегшенням кажу:

— Мені вже час, Федоре Кузьмичу. На вокзалі треба ще роздивитися і порозмовляти з товаришами.

— Іди, — втомлено погоджується Кузьмич.

… Поки я добираюся до вокзалу, мене не покидає думка про те, що ми, можливо, йдемо хибним шляхом. Усе сталося інакше і простіше. Випадок… Втрутився його величність Випадок. От і все. А це, як відомо, може сплутати всі карти.

На вокзалі я насамперед розшукую кімнату міліції, де на мене вже чекають наші хлопці.

Один із них у формі, він повинен не криючись зайти до вагона-ресторану, спитати у Горбачова, чи все у нього гаразд, і непомітно передати новій офіціантці, що на неї чекають в одній з кімнат для транзитних пасажирів, де, до речі, вона й переночує, щоб завтра виїхати назад до свого міста. Решта співробітників має взяти під нагляд Горбачова і переконатися, чи він прийде ночувати додому. Якщо ж він спробує втекти, вони повинні його затримати. Ну, а я лише здалеку буду наглядати за вагоном-рестораном, постараюсь роздивитись Горбачова, це допоможе мені у завтрашній розмові з ним. Та й взагалі я придивлюся до всього, що буде діятися навколо вагона-ресторану під час його стоянки на пероні. Мало які зустрічі відбудуться у Горбачова і які люди несподівано з'являться тут.

Я вже знаю, де приблизно має зупинитися вагон-ресторан, і йду до того місця, обминаючи людей, що зустрічають поїзд, і обходячи візки носіїв.

Діставшись до потрібного місця, стаю за невеликий виступ у стіні вокзального будинку, який хоч трохи може захистити мене від рвучкого вітру, і ховаюсь за нього. До речі, звідси зручно спостерігати за людьми яа пероні.

І ось через якийсь час мені починає здаватися, що не я один чекаю вагона-ресторану. Не поїзда взагалі, а саме вагона-ресторану. Люди, які чекають його — двоє чоловіків і три чи чотири жінки, — тихо і занепокоєно перемовляються між собою, намагаючись, однак, робити це непомітно для інших, нібито вони незнайомі. Жінки тримають у руках великі шкіряні сумки на «блискавках», а в одного чоловіка навіть величезний чемодан.

Фізіономії і манери цих людей мені не подобаються. Якщо Горбачов бере участь у якихось спекулятивних махінаціях, то його можна застукати одразу ж, на гарячому, тобто «з крамом», що він, очевидно, везе цим людям, а заразом і самих цих спекулянтів. І тоді Горбачову нікуди буде подітися. Це не тільки полегшить завдання товаришам, які вестимуть слідство у його справі, а й допоможе нам, бо відверне увагу Горбачова.

Що ж робити? Взяти Горбачова негайно, тут-таки? Але що на це скаже Кузьмич? Адже я не виконаю його наказу. А у мене, на жаль, і так уже зіпсовані з ним взаємини.

Але ж зараз ситуація склалася зовсім інакше, ніж ми гадали. До рук підуть прямі докази, які викривають Горбачова. Що ж до нашої справи, то головне, що тут турбувало Кузьмича — елемент раптовості, — залишається, бо заарештований Горбачов буде завтра чекати зовсім не ті запитання, які я йому поставлю.

У цей час вдалині, з темряви, вже долітає наростаючий гуркіт состава, чути свистки електровоза. Метушня на пероні наростає, людей стає ще більше. Усі напружено вдивляються в один бік, звідки ось-ось мають блиснути вогні поїзда, що прибуває.

То брати Горбачова чи не брати? А раптом я помиляюсь, раптом не пощастить спіймати його на гарячому? Тоді доведеться відпустити та ще й вибачитися. І кращий для нього сигнал про небезпеку важко й вигадати. І більший провал операції теж. Ось уже коли елемент раптовості зникне, повністю відпаде. І Кузьмич спитає з мене «на всю котушку». Що ж робити? До того ж нікого з товаришів я не бачу. Зоровий зв'язок порушено, ми не чекали такої кількості людей на. пероні. А я один не зможу затримати всю групу.

З темряви вириваються спочатку яскраві снопи світла, а потім насувається, гуркочучи, темна маса електровоза.

Один за одним пропливають повз мене вагони. Ще здалеку я вгадую вагон-ресторан, що наближається. — по його темних вікнах.

Усе повільніше, повільніше пливуть вагони. Ресторан уже зовсім недалеко. Ще ближче, ще… Чути легкий брязкіт. Поїзд зупиняється.

Я бачу, як двері вагона-ресторану відчиняються і сходинками спускається високий огрядний чоловік у хутряних чоботях, у гарпій хутряній безрукавці поверх піджака і в пухнастій шапці-вушанці. Посміхаючись, він вітається з одним із чоловіків. У цей час за його спиною у вагон прослизають дві чи три жінки. За хвилину вони з'являються знову, в їхніх руках важкі клунки та сумки. Чоловік у безрукавці і шапці всього цього мовби не помічає. Сумки та клунки тут-таки приймають із вагона жінки, що залишилися на пероні, й один із чоловіків. Поряд уже з'являється носій із своїм візком.

Ну, ні! Цього я не допущу. Будь що буде, але я порушу наказ. За Горбачовим стежать мої товариші. Якщо я до нього підійду, вони зрозуміють, у чім справа, і допоможуть затримати всю групу. Цих злодіїв не можна випустити. А те, що вони злодії, можна дати голову навідріз.

Я роблю рвучкий рух.

Але в цю мить відбувається непередбачене. Я бачу, як до вагона-ресторану відразу з різних боків підходить група людей. Тієї ж хвилини людина, яка щойно взяла клунок, кидає його і намагається тікати, одна з жінок пронизливо верещить і теж прагне втекти, а друга б'є сумкою когось із тих, хто її тримає, потім падає на перон і починає відбиватися ногами. Жінку швидко підхоплюють і забирають, решта, не чинить опору. Разом з іншими забирають і обуреного, червоного Горбачова..

От так історія! Я не знаю людей, котрі провели цю операцію. Я тільки не маю сумніву, що це працівники міліції і швидше за все їх привела сюди на перон, до поїзда, група спекулянтів, за якою вони стежили. Тоді вони з іншого ланцюжка, і Горбачов їм не був відомий.

У цю мить з'являється двоє наших співробітників у формі і беруть під охорону вагон-ресторан. Один з них мені знайомий, це він, за нашим планом, повинен був зайти не криючись у вагон-ресторан.

Я підходжу до нього, і він мені шепоче:

— Товариші з'явилися в останній момент. Ми вирішили, що вашим планам вони не зашкодять.

— Будемо сподіватися, — не дуже впевнено відповідаю я і додаю: — Зайдіть і попередьте офіціантку, я її чекатиму, де умовилися.

Молодий лейтенант спритно стрибає на площадку вагона і зникає за дверима.

А я запитую другого співробітника:

— Звідки товариші, які провели операцію?

Він називає мені номер міського відділення міліції.

Через декілька хвилин до кімнати на вокзалі, де я чекаю, заглядає невисока повна дівчина і насторожено запитує:

— Можна?

— Якщо ви Галя, — посміхаючись, відповідаю я і підводжусь їй назустріч. — А ви Галя?

— Ага, — всміхається і вона у відповідь. — А іще я лейтенант Воронцова.

І хоч ця білозуба посмішка дуже її прикрашає, в очах дівчини настороженість не зникає.

Я простягаю їй своє посвідчення. Галя досить доскіпливо його вивчає, після чого погляд її пом'якшується і в ньому вже світиться відверта приязнь.

Вона, до речі, виявляється дуже спостережливою, пам'ятливою та винахідливою.

Галя не тільки підтверджує уже відомі нам факти розкрадання продуктів, спекуляції, а й називає мені прізвища людей з поїзної бригади, які все це знають і можуть підтвердити. Галя повідомляє і два надзвичайно важливих для мене факти. Виявляється, Горбачов продавав дорогою речі, причому речі жіночі. Про це Галі розповіли жінки з поїзної бригади.

А дві останні речі Горбачов продав уже при Галі. Одну з них він одразу запропонував їй. Вона була дуже зручним покупцем для нього: адже наступного дня її уже не буде в Москві. Галя купувати цю кофтинку, природно, не збиралася, але, немовби вагаючись, показала її ще двом жінкам-провідницям. Одна з них усе ж таки вирішила придбати для доньки.

Другу річ, плаття, Горбачов при Галі продав іншій провідниці. Та довго і ревно торгувалася з ним, прозоро натякаючи, що знає, про нечистий шлях, яким це плаття потрапило до Горбачова. І той нарешті, злякавшись, продав їй плаття мало не вдвоє дешевше, ніж збирався. А провідниця потім сміялася і хвалилася, як вона вдало настрахала Горбачова, добре знаючи його звички.

Галя називає мені прізвища обох провідниць. Першу, бачу, їй жаль, а другу анітрохи. Справа в тому, що, коли обидві речі виявляться краденими, їх доведеться конфіскувати.

А Галя несподівано закінчує:

— Обидві речі з вашої орієнтировки. У мене око пильне. Можете навіть не сумніватися.

— Це ми зараз перевіримо, — приховуючи хвилювання, кажу я і показую копію нашої орієнтировки.

Галя, присунувшись до мене, пробігає список очима і, не вагаючись, тиче пухленьким, яскраво наманікюреним пальцем у два рядки в довгому переліку вкрадених речей.

— Ось, точно! — вигукує вона і переможно дивиться на мене. — Не зійти мені з цього місця!

— Ну, Галинко, якщо це так, то я не знаю, як вас і винагородити, — кажу я.

Еге ж, якщо це так, то Горбачову немає куди подітися. Це саме те, чого не вистачало мені для допиту, для перемоги у цьому допиті.

Я дивлюсь на годинник. Майже дванадцята ночі. Однак треба діяти. Галя попередила: друга провідниця, здається, має намір продати те плаття. Тоді зникне найважливіший доказ проти Горбачова. Отже, часу втрачати не можна. Поїзд прийшов до Москви лише сорок п'ять хвилин тому. Значить, провідниці ще не прибрали вагони, не здали білизну, вони ще в поїзді, що стоїть десь неподалік на запасних коліях. Треба встигнути застати їх там.

— Нічого не знаю! — різко заявляє мені Горбачов наступного ранку, коли я разом із слідчим викликаю його на допит. — Нічого не знаю і знати не бажаю! Провокація! Я буду скаржитись!

— Ну, що це за позиція, — посміхається слідчий. — Інший на вашому місці досконально з'ясував би, не тільки в чому обвинувачують, але й чим обвинувачення доводять. А потім уже вирішував би, скаржитися йому чи, може, захищатися.

Горбачов важко розвалюється на стільці, огрядний, брезклий, у нього поголена до блиску велика голова, одутле бабське обличчя і живі, вельми кмітливі очі.

— Ну, гаразд, — милостиво погоджується він. — Давайте, що у вас там є.

Примружившись, він дивиться мені просто в очі.

— Слідчий, — кажу я, — пред'явить вам обвинувачення у розкраданні продуктів, у спекуляції, у підробці документів та прихованні минулих судимостей.

— То це слідчий, — насмішкувато каже Горбачов. — Ну, а вам що від мене треба?

— Щоб ви відповіли, звідки у вас речі Віри Топіліної, вашої сусідки по квартирі.

— Які ще речі? — вороже запитує Горбачов. — Що ви мені клеїте? У мене гріхів і так вистачає.

Я терпляче перелічую: костюм, кофтинка, плаття — і називаю людей, у котрих ці речі виявлено.

— Брешуть вони! — байдуже заявляє Горбачов.

— Що брешуть?

— Все! І ви на мене цю справу краще не вішайте! Не вийде! Я і вдома тієї ночі не був.

— Це хто-небудь може підтвердити?

— Е-е, шановний, на такий гачок мене не підчепиш. Я горобець стріляний. Це ви мені доводьте, а я подивлюсь, що у вас вийде. Хто мене вдома бачив, хто бачив, що я ці ганчірки у Вірки брав? Ніхто не бачив, немає таких людей. Зрозуміло? Значить, і доказів у вас немає. Сто разів суд буде повертати на дослідування. Марна праця. А я вам нічого не скажу. Поклади мені залізні докази, тоді поговоримо. Ось так.

Розділ V

НАШ НЕЗВИЧАЙНИЙ ПОХОРОН

Я сиджу в кабінеті Кузьмича і з нудьги прошу дозволу закурити, зовсім забувши на мить наше неписане правило не палити в його кабінеті.

— Переб'єшся, — каже Петя Шухмін.

— Нехай потягне, — сухо і стримано дозволяє Кузьмич. — Бач, який засмучений! Немовби він чекав, що цей Горбачов упаде перед ним навколішки і все розповість. А він, любий ти мій, усю юриспруденцію знає не гірше за нас з вами. Мав можливість вивчити. На власному досвіді. І він має рацію, звичайно: давай докази. А у нас…

— Але ж речі! Речі з крадіжки! — не витримую я.

— Ну й що? — сердито запитує Кузьмич. — А як вони до нього потрапили, ти знаєш? Та він скаже, що купив дешево у якогось волоцюги на ринку або під парканом знайшов. І все. Ти нічого не доведеш.

Так, після затримання Горбачова і виявлення у нього крадених речей справа анітрохи не просунулася вперед. Адже ми і раніше від Жилкіна знали, що у Горбачова якимсь чином з'явилися речі Віри Топіліної. До того ж сьогодні вранці, й Ніна, і Поліна Іванівна впізнали ці речі — плаття, кофтинку. Але звідки вони у Горбачова — незрозуміло.

— Горбачов Горбачовим, але ти й про інше не забувай, — буркотливо додає Кузьмич. — Ти мені ту людину знайди, яка була ввечері з Вірою на будівництві. Щоб із-під землі її знайшов. Зрозумів? Це найважливіший свідок, якщо… не гірше, звичайно.

— Кілком він у моїй голові сидить, цей тип, — кажу я сердито. — Сьогодні мені повинні дати відомості про тих, хто до Віри залицявся. Їх осіб сім набралося. — І, посміхнувшись, додаю: — Усе по лінії її роботи, так би мовити.

— Про фотографію, дивись, не забудь. Можливо, хтось із них знятий. Чого на світі не буває.

— Перевіряю. Будьте спокійні. — Я зітхаю. — На жаль, Ніна нікого з них не знає. І Поліна Іванівна теж. І Люба. Тепер тільки на шкільну Вірину подругу маю надію, дуже близьку подругу. Але її ще знайти треба — ні прізвища, ні адреси.

— От і шукай.

Ні, Кузьмич нічого мені не пробачив. Хоч я, як і раніше, не розумію, у чому моя провина перед ним. У тому, що я мав рацію? Чи в тому, що він справді старіє і дещо вже не відчуває?

Я рішуче підводжусь, гашу сигарету й одягаю пальто.

Чергова машина, за лічені хвилини підкидає мене до будинку, де жила Віра. Звідти я й починаю свій розшук.

Перший мій візит — до школи, де вчилася Віра. Школа ця зовсім недалеко від її дому.

— Вірочку я пам'ятаю, — посміхається літня жінка, колишня вчителька Віри Топіліної.

— Ах, яка чудова дівчинка була! На випускний вечір до нас приїхав тоді маршал. І Вірочка піднесла йому квіти від класу. А він її поцілував і квіти віддав їй. І сестру Вірочки пам'ятаю. А як Вірочка живе, не знаєте?

У мене не повертається язик сказати їй правду. Я відчуваю, якого болю завдам. Але й приховувати те, що сталося, нерозумно. І все-таки я досить невиразно бурмочу:

— Не знаю. Мені от Катрю треба розшукати, вона дружила з Вірою.

— Катря Стрілецька… Теж дуже славна дівчинка, — каже жінка і посміхається якимсь своїм спогадам. — Заводійкою була і пустункою надзвичайною.

Я записую адресу Катрі Стрілецької.

Це зовсім недалеко, у завулку, в якому я вже був, розшукуючи школу.

Катря Стрілецька живе у старенькому двоповерховому будинку, що вріс у землю в найдальшому кутку великого подвір'я, і дерева впираються у сіре небо високо над його дахом. Катрина квартира на другому поверсі, туди ведуть рипучі напівтемні сходи з розхитаними поручнями.

Я дзвоню, як написано на табличці, чотири рази і терпляче чекаю. З кожною секундою надія, що Катря вдома, тане. І справді, зараз якраз полудень. Почекавши хвилини дві, я дзвоню знову, вже тільки для годиться. Я вирішив, що коли не відчинять і зараз, то подзвоню до сусідів, послідовно за списком аж до семи дзвінків сімейству з дивовижним прізвищем Холобабови. Хто-небудь із сусідів повинен зрештою знати, коли Катря буде вдома.

Раптом я чую за дверима швидкий тупіт каблучків, клацає замок, двері рвучко розчиняються навстіж; і на порозі з'являється висока, тоненька дівчина у потертих джинсах, з накрученим на голові рушником.

Побачивши мене, дівчина скрикує:

— Ой, пробачте! Голову мила і ваші дзвінки відразу не почула! Ви до мене?

— Напевне, — посміхаюся я. — Ви Катря Стрілецька? Мені необхідно з вами порозмовляти.

— Ага. Заходьте. Он, треті двері ліворуч. Я зараз.

Вона, повернувшись, миттю зникає у глибині коридора, а я ще секунду стою, озираючись і міркуючи, які саме двері мені показано.

Темний і довгий коридор захаращений речами, якісь столи, коляски, чемодани, корзини громадяться уздовж стін, мало не до стелі. І все-таки зрештою я добираюсь до Катриної кімнати. Вона виявляється несподівано великою, світлою і просторою.

Я обережно сідаю на диван, розстібаю пальто, скидаю шапку й, оглядаючись навколо, чекаю господиню.

Через хвилину вона з'являється усе з тим же білим тюрбаном з рушника на голові, але вже в якійсь іншій, як мені здається, кофтинці, енергійна, жвава і трохи засоромлена.

— За вигляд мій прошу пробачити, — оголошує вона навіть з деяким викликом. — Гостей не чекала. Тільки вранці повернулася з відрядження. Отже, яка у вас до мене справа, кажіть. І не забудьте сказати, звідки ви самі.

Вона влаштовується у кутку дивана: дівчина виглядає якоюсь довгою, з прямими плечима, тонкою шиєю, незграбною і водночас по-своєму граціозною.

— Щоб не забути, скажу відразу, що я з міліції.

— Ого! — вигукує Катря. — Це вже цікаво.

— Ви, здається, подруга Міри Топіліної?

— Не здається, а справді.

Вона рвучко повертається до мене, і в її ледь розкосих темних очах спалахує тривога.

— Що трапилося?

— Віра загинула, — кажу я неголосно.

Ох, як же мені тяжко щоразу повідомляти про загибель Віри. Просто як вісник нещастя з'являюсь я до людей.

— Справді?! Ну от!.. — з відчаєм кидає Катря і б'є себе кулачком по коліну. — Що вона з собою зробила?

— Швидше за все з нею зробили.

— Ой!.. — Катря кусає губи. Вона відвертається від мене і глухо запитує: — Ну, а все-таки, як це сталося?

Я в загальних рисах розповідаю їй, де і коли знайшли Віру і що ми з цього приводу думаємо.

— Але вона прийшла туди з якоюсь людиною, — кажу я.

— Звичайно, не сама! — роздратовано вигукує Катря.

— Ми просимо вас допомогти нам розібратися в одному питанні, — веду я далі, намагаючись не помічати її зверхнього тону, адже кожний сприймає горе по-своєму. — Так от. Був у Віри хлопець, який міг її ревнувати, переслідувати, загалом, котрий любив її?

— Був, — як і раніше, дивлячись убік, уривчасто каже Катря. — Що з цього?

— Хто він такий?

— Не знаю…

— А Віра його любила?

— Так.

— Ну й чому ж вони…

— Не знаю, — усе так само роздратовано цідить крізь зуби Катря. — Не хотіла виходити за нього — і край. Нісенітниця, якась!

— Але ви можете що-небудь припустити?

— Цікаво, що це я можу, по-вашому, припустити? Ну, нездужала вона. Можливо, не хотіла його зв'язувати. Вірка була до нестями благородною.

Я хитаю головою.

— Відпадає. Перевіряв. У неї була виразка шлунка. Не така вже й страшна хвороба.

— Ну, тоді не знаю! Треба ж!.. — Вона знову зло стукає кулачком по коліну. — У голову не вберу. Тільки-но дзвонити їй зібралася.

— Це з ним Віра не хотіла зустрітися влітку у Тепловодську?

— Цілком можливо.

— А де вони познайомились?!

— Там і познайомилися… Хоча не впевнена. У цієї дурепи все треба було витягувати. Ну, що я тепер без леї робитиму?!

— Ви ніколи не бачили цієї людини?

— Уявіть собі, один раз бачила. Зустрілися. Він не москвич. Я від неї йшла, а він з'явився. Приїхав, Віра вельми зніяковіла, і я поспішила ретируватися.

— А якщо ви його зустрінете, то, зможете впізнати?

— Звичайно. Зорова пам'ять, у мене чудова. Тільки тепер мені зустрічатися з ним уже ні до чого.

— Хто зна…. Ось, погляньте.

Я витягаю з піджака фотографію, яку взяв у Ніни, і, слово честі, не без хвилювання простягаю її Катрі. Фотографію зроблено десь неподалік від Тепловодська. Знято групу відпочиваючих. Серед них і Віра. Звичайна екскурсія. Осіб двадцять. Дуже мальовничо розташувалися серед скель. Біля Віри, зніяковіло, немов їй незручно фотографуватися тут, стоїть молода жінка. Вона обійняла Віру. А поруч — троє чоловіків, молоді, темноволосі, у білих сорочках. У одного комір розстебнуто, двоє інших з краватками. Уся ця група тримається якось окремо від інших екскурсантів.

Катря уважно дивиться на фотографію, потім рішуче показує на одного з чоловіків.

— Ось він… — І, несподівано випустивши фотографію з рук, прикладає обидві долоні до скронь. — Може мій, боже мій, що ж з нею сталося, з моєю Віркою?..

— Катре, згадайте, — прошу я. — Можливо, Віра називала вам його ім'я?

— Ні, ні, не називала…

— Тоді ще що-небудь про нього. Постарайтесь згадати. Нам треба його знайти. Адже скоріше за все то він був з Вірою того вечора. Ну, з ким би ще вона могла піти пізно ввечері в таке глухе місце, правда?

— Так, — сумно киває Катря. — Тільки з ним. Але я… ну, вбийте, нічого про нього більше не пам'ятаю.

Я повертаюсь до себе у відділ і дорогою намагаюся систематизувати та обміркувати все, що пощастило довідатися від Катрі. Отже, одержано перше вірогідне свідоцтво, що у Віри була кохана людина. Але взаємини дивні. Чому Віра не хотіла вийти за нього заміж? Ну, тут справа, звичайно, не в її хворобі. Скоріше за все, справа в цій людині. Можливо, він одружений, у нього сім'я і Віра не хотіла її розбивати? Я вже добре знаю Віру, знаю її шляхетність, її совісність, її загострену, просто хворобливу чесність та безкомпромісність. Еге ж, напевно, так воно й було. А той хлопець наполягав, умовляв, вимагав, переслідував її. І серце рвалося до нього, ось що головне. Бідолашна дівчинка! У такій важкій, навіть, як могло їй здатися, безвихідній ситуації недовго і покінчити з собою. Так, наявність цієї людини і всього заплутаного вузла навколо неї дуже посилює версію про самогубство.

Але хто ж цей хлопець? Він не москвич, що все-таки Катря згадала. Отже, стає цілком вірогідним, що це хтось із тих людей, яких назвали мені дівчата у міністерстві. Щоправда, Катря сказала, що Віра немовби познайомилась із ним на курорті, але потім сама ж засумнівалася у цьому.

Ну й ситуація, хай йому грець! Одночасно підтверджуються фактами дві прямо протилежні версії, й обидві стають усе вірогіднішими. І що ж усе-таки сталося того вечора, так і залишається незрозумілим.

Я приїжджаю до себе у відділ і найперше йду до нашого секретаря Галочки. Вона вже здалеку посміхається, киває, і я здогадуюсь, що мене чекають якісь новини.

Справді, Галя розкладає переді мною шість аркушів паперу з стандартною «шапкою» і грифом «секретно», шість повідомлень на моє ім'я від товаришів із Латвії, Херсонської області, Краснодарського краю, Білорусії, Калінінської та Горьковської областей, шість відповідей на мій запит.

Я квапливо забираю папери і мчу до себе, згораючи від нетерпіння швидше прочитати їх. Проте відразу завважую, що відповідей шість замість семи. Отже, про одну людину я поки що нічого не довідаюсь. Це завжди неприємно, завжди здається, що саме ця людина і може виявитися тією, яку ти шукаєш, а всі підозри щодо решти насправді нічого не варті.

Але нічого не вдієш, доведеться поки що працювати над цими шістьма.

Перший з них відпадає відразу, бо виявляється, що він уже третій місяць безвиїзно живе у своєму радгоспі, гарний сім'янин, одержав недавно премію і поспішає до зими закінчити будівництво нової хати. Другий теж не становить для мене інтересу, бо тільки нещодавно відгуляв весілля і нікуди не виїздив, а до Віри він, очевидно, серйозно і не думав залицятися. Третій уже не перший місяць страждає, бідолаха, у лікарні і, таким чином, теж відпадає. Четвертий…

Еге, четвертий це щось цікаве! Молодий, неодружений, хвацький хлопець і спритник, часто приїздить до Москви і зараз перебуває тут. Це Фоменко Григорій Маркович. Я пригадую, що розповідали мені про нього дівчата у міністерстві. Просто занадто залицявся до Віри. Хлопець запальний, гарячий і відчайдушний. До речі, на лобі у нього шрам, який він затуляє пишним чубом, для того, мовляв, і відпустив. Так, так. Цього Фоменка треба взяти до уваги.

П'ятий… О-о-о, цей теж відпадає. Але тут зовсім інший випадок. П'ятий заарештований місяць тому. Бухгалтерські махінації по лінії відділу боротьби з розкраданням соціалістичної власності. Ну, ну, нехай розбираються. Я, у всякому разі, від нього тепер увільнений.

Останній, шостий із списку, теж становить для мене інтерес. По-перше, також молодий і, хоч одружений, має дитину, але у домі часто сварки та незлагоди. В таких випадках дружина надовго їде до батьків. Не дуже чистий на руку, були різні неприємності на цьому грунті, має стягнення. Зажерливий і незлагідний. А головне, зараз перебуває у Москві, у відрядженні від свого колгоспу. За професією — механік. Звуть Освальд Струліс, він із Латвії.

Отже, щонайменше двоє з мого списку, безумовно, заслуговують пильної уваги. На жаль, у своєму запиті про них я не згадав про хворобу шлунка і лікування в зв'язку з цим у Тепловодську. Але це й зараз неважко з'ясувати.

Виходить, двоє з шести. Про сьомого, інженера великого кримського колгоспу Володимира Лапушкіна, поки що відомостей немає. Але мені нетерпеливиться, і стає тривожно. А раптом це той єдиний, котрий мені потрібен.

Я йду до нашої чергової частини і через спецзв'язок викликаю Кримське управління. Начальник карного розшуку перебуває десь у районі, у зв'язку з пригодою, але черговий, довідавшись, з якого приводу я дзвоню, негайно дає мені довідку:

— Відповідь вам надіслано вранці. Чоловік цей у Москві. Згідно з даними, які ми зібрали, він для вас цікавий.

— Він у відрядженні?

— Ні. Виїхав в особистих справах. Зупинився у родичів. Запишіть їхню адресу і телефон.

Який жаль, що я не можу відразу ж поговорити з цим типом, треба дочекатися висланих матеріалів і подивитися, чим це він для нас цікавий.

— Що переказати начальникові? — запитує мене черговий з Кримського управління.

— Вітання, подяку, — весело відповідаю я, насправді сповнений вдячності. — І всім товаришам теж.

Я повертаюсь до себе, дивлюсь на годинник. Ні, робочий день ще не закінчився і можна встигнути зробити безліч справ, якщо не гаяти часу. І я дзвоню у міністерство.

— Любочко? Привіт. Це Віталій. Ви мене ще не забули?

— Ой, тут схочеш, та не забудеш, — відповідає Люба. — Всі дівчата тільки про вас і говорять. Про цю справу, звичайно. І навіть… — Я відчуваю, як вона трохи затуляє долонею трубку. — Навіть начальство хвилюється. І взагалі…

— Любочко, — перебиваю я її, — насамперед скажіть, мені, чи не з'являвся у вас Фоменко з Херсона?

— Фоменко? Зараз я спитаю у дівчат. Я не пам'ятаю… От кажуть, з'являвся. Кажуть, він і зараз десь у міністерстві.

— Ви можете його розшукати? — прошу я. — Він мені дуже потрібний. Не важко вам?

— Покликати до телефону?

— Ні, ні. Під яким-небудь приводом затримайте його. Я зараз приїду. Тільки ви йому не кажіть, що з міліції приїдуть. Можете що-небудь інше вигадати, щоб заздалегідь людину не хвилювати?

— Ой, звісно ж! Та що завгодно! Приїздіть. — Люба вішає трубку, але я встигаю вловити її сповнені ажіотажу слона: — Ой дівчатка, що треба…

Це просто здорово, що я набув собі таких неоціненних помічниць. До того ж одна від одної гарніша. Якби не Свєтка, я, напевне, в якусь із них уже давно закохався б. Просто рідкісні дівчата. Слово честі.

Я квапливо одягаю пальто і майже бігцем спускаюсь сходами. Тільки б перехопити чергову машину…

Коли я з'являюсь у кімнаті в дівчат, то насамперед запитую у тієї ж Люби:

— Я забув ось іще про що довідатися. А Струліс у вас цими днями не з'являвся випадково?

— Освальд? — перепитує Люба. — Він давно тут. Понад тиждень, напевно. Правда, дівчатка?

Висока рудоволоса Наталка насмішкуватим тоном оголошує:

— А зараз з'явиться чарівний Фоменко. Приготуйтесь. Буде посміхатися. Сліпуче. Отже, бережіть очі.

— Де б мені поговорити з ним віч-на-віч, підкажіть, дівчата, — прошу я. — Є тут де-небудь затишне місце?

— Зараз! — Ніна вистрибує зі свого столика і кидається до дверей. — Я візьму ключ від кабінету Свірчевського. Він хворий, а вам дозволять.

Хто такий Свірчевський, мені не пояснюють. І значення це ніякого по має.

— З Нінкою не пропадеш, — переконано каже Наталка. — Все пам'ятає, усе знає, усе може. Скарб, а не дружина буде.

А через деякий час у кімнаті справді з являється Фоменко.

Це високий, опасистий чоловік років тридцяти, з одутлуватим обличчям і глибоко посадженими чорними лукавими очима. Білозуба посмішка у нього і справді сліпуча. Видно, він базіка, реготун і бабій. На чолі у нього, під хвацьким козацьким чубом помітний невеличкий рожевий рубець.

— Ну, дівчата! Ну, пустунки! Чого ви мене сюди заманили, га? Ось я зараз відкуплюея від вас!

Він широким жестом витягає з кишені піджака велику плитку шоколаду і, відкинувши рукою чуб, церемонно подає її Наталці.

— Комплекція не дозволяє стати навколішки, — посміхаючись, каже він. — Прийміть, і тому подібне.

Але тут Фоменко несподівано побачив мене, повне обличчя помітно хмурніє, і, звертаючись уже до мене, він сухувато і не вельми доброзичливо запитує:

— Відчуваю, у вас до мене діло, товаришу, га?

— Правильно, — відповідаю я. — Хотілося б ненадовго вирвати вас із цього квітника. Не заперечуєте?

І от ми з Фоменком опиняємося у порожньому та просторому кабінеті.

— Давно ви у столиці, Григорію Марковичу?

— Почекайте, — зупиняє мене Фоменко. — Спочатку треба взаємно познайомитися. А то ви мене знаєте, а я вас — ні.

Посмішки на його одутловатому обличчі вже й сліду немає. Глибоко запалі чорні очиці, як звіринки з нірок, насторожено і колюче обмацують мене, товсті губи стиснуто, їх майже не видно. Дівчата просто не впізнали б цього веселуна та баляндрасника.

— Це вірно, — погоджуюсь я. — Знайомство повинно бути взаємним. Прошу, почитайте. — І показую йому своє посвідчення.

Фоменко уважно вивчає його, перш ніж повернути. Я помічаю, що настрій у нього ще дужче псується.

— Слухаю вас, — похмуро каже Фоменко, повертаючи посвідчення.

Я повторюю запитання.

— У Москві я одинадцять днів. Ось відрядження. — І він намагається дістати з внутрішньої кишені піджака бумажник.

Але я його зупиняю.

— Воно мені поки що не потрібне. З яким завданням ви прибули?

— Мені треба… — Фоменко відкашлюється. — Треба одержати для мого радгоспу два токарно-гвинторізні верстати, пилораму і автобус.

— Одержали?

— Так, так. Зараз виїздити збираюсь, — якось дуже вже квапливо відповідає Фоменко.

— Чи не вперше приїздите до Москви?

— Не вперше.

— І вже багатьох тут у міністерстві знаєте?

— Багатьох.

Він відповідає скупо, уривчасто.

Інший, до речі, давно б уже спитав, що мені, власне кажучи, треба з'ясувати. А цей чомусь не запитує. Побоюється? Адже про те, що сталося з Вірою, знає уже все міністерство. І він, звичайно, розуміє, що міліція повинна цим займатися. І від цього йому так незатишно зараз, так тривожно. Чорт забери, невже саме в нього закохалася Віра? Ні, ні, він не схожий на ту людину з фотографії. Але, можливо, саме з ним гуляла Віра того вечора? Яке у нього напружене обличчя!

— Визнали Віру Топіліну?

— Ох, то ви про Віру? — з незрозумілим мені полегшенням вигукує Фоменко.

— То ви її знали?

— Аякже! Знав, знав.

— Зустрічалися? Проводили разом час?

Фоменко, насупившись, похмуро дивиться на мене спідлоба і нарешті запитує:

— Ви, власне кажучи, чому у мене про це допитуєтесь?

Він знову ворожий і готовий до відсічі. Ну, тепер це зрозуміло.

— Якщо ви зустрічались із нею незадовго до її загибелі або навіть того самого дня, то, можливо, чимсь допоможете нам.

— Не зустрічався, — зітхає Фоменко. — Признатись, хотів. Дуже хотів. Але… вона не хотіла.

З наступним запитанням я не поспішаю. Але поставити його все ж таки доведеться. Хоч би для очищення совісті.

Фоменко теж мовчки курить, важко відкинувшись на спинку крісла і спрямувавши погляд убік.

— Пригадайте, Григорію Марковичу, — нарешті кажу я, — що ви робили минулого понеділка?

Погляд Фоменка з неуважливого знову стає настороженим і ворожим. Немов він чекає від мене якоїсь каверзи, пастки, удару з-за рогу.

— Вам про цілий день треба знати? — хриплувато запитує він.

— Що ж, розкажіть про весь день.

— Та хіба його запам'ятаєш? Адже Москва! Крутить, вертить, голова пухне, ноги гудуть. Ні, не пам'ятаю я… От, їй-богу, не пам'ятаю. Підписував папери, чекав прийомів, десь у їдальні щі сьорбав…

Фоменко раптом стає балакучим.

— Ну, а ввечері? — запитую я.

— Увечері? — Він немов з розгону наштовхується на стінку. — Що ввечері?

— З ким ви були того вечора?

— А-а! — майже зраділо вигукує він. — Так вам що, алібі треба, га? Словам, значить, віри немає?

— Не забувайте, Григорію Марковичу, адже ми офіційне розслідування ведемо.

— Бачу, бачу. Зараз пригадаю. Так… Увечері, значить?.. Еге ж… — Він напружено тре чоло під чубом. — Ну, так… у кіно пішли, значить, — нарешті насилу згадує Фоменко. — З Миколою та його дружиною… Еге ж. На останній, виходить, сеанс… А перед тим, значить, чаювали… Еге ж…

Микола виявляється його земляком, який нещодавно переїхав до Москви і в якого Фоменко цього разу зупинився.

Що ж, хоч і не дуже подобається мені наша розмова, особливо деякі окремі її моменти, хоч і сам Фоменко симпатії в мене не викликає, одначе він, очевидно, не причетний до трагедії, що сталася минулого понеділка ввечері на будівельному майданчику.

Ми прощаємось без особливої теплоти, а Фоменко, крім того, зітхає полегшено і навіть помітно радіє. Напевне, він чекав якихось неприємностей від нашої розмови. Незрозуміло тільки яких.

… А вранці у мене нова зустріч.

Цього разу з довготелесим широкоплечим латишем Освальдом Струлісом. Рівна світла зачіска, що сягає плечей, йому личить. Важке, видовжене підборіддя, очі то сірі, то блакитні, як на мій погляд, залежно від настрою. Зараз у Освальда настрій похмуро-спокійний і очі зовсім сірі. «Як і його море», — несподівано думаю я.

Ми сидимо у тому ж кабінеті, де вчора я розмовляв з Фоменком.

Пам'ятаючи вчорашню зустріч з Фоменком, я наперед відрекомендовуюсь Струлісу і показую своє посвідчення. Після цього він стає ще похмуріший.

Треба сказати, що вчора ввечері, після розмови з Фоменком, я все ж таки не витерпів і заїхав на роботу. І подзвонив до Риги своєму другові Арнольду Риманісу. Він працює у республіканському карному розшуку. «Завтра дзвоню тобі о дев'ятій тридцять», — обіцяв він мені. І справді, подзвонив сьогодні вранці, саме в цей час, і дещо повідомив додатково про Освальда Струліса. Виявляється, при всіх своїх негативних рисах, за що його виганяли з роботи із двох колгоспів, і незважаючи на безперервні сварки з дружиною, він палко любить її та сина. А сварки зчиняються тільки на грунті його сліпих і невгамовних ревнощів, які теж можуть будь-яку жінку звести з глузду. Хоч у певних дозах це кожній приємно, лукаво додає Арнольд. Однак молоденькі співробітниці міністерства помітили, що Струліс залицявся до Віри. Можливо, це було, так би мовити, ділове залицяння? Якась допомога потрібна була Струлісу від Віри? Він же великий хитрун, спритник та добувало. І його похмурий вигляд дуже оманливий. Отож це й треба перевірити насамперед. Ну й, звичайно, той нещасливий понеділок, особливо вечір того дня.

— Коли ви приїхали до Москви? — питаю я.

— У неділю, — похмуро цідить Струліс. — Не цієї, а минулої.

— Ви приїхали у відрядження?

— Так. Відрядження.

— З якою метою?

— Одержати два автомобілі, один автобус.

— Вам це легко вдалося?

Струліс кидає на мене спідлоба швидкий підозрілий погляд.

— Так. Законний порядок.

У розмові з такою стриманою, небагатослівною людиною треба бути особливо уважним, щоб зуміти вловити ледь помітні відтінки настрою та інтонацій. Зараз я відчуваю, що Струліс нервує. Йому аж ніяк не подобаються мої запитання, які стосуються його службових справ тут, у Москві. Либонь, щось крутить, хитрує і махлює. Але Віра навряд чи допомагала йому, незважаючи на всі кола, які він круг неї робив. Не такою людиною була Віра.

— Пригадайте, Освальде Яковичу, — прошу я, — що ви робили, як провели наступний після приїзду до Москви день — понеділок. Де були, з ким зустрічались.

— О, весь день… пригадувати?

Точнісінько так відповів мені вчора і Фоменко. Приїжджому справді дуже важко пригадати у всіх подробицях, від початку і до кінця, один із метушливих днів у Москві. Особливо командировочному, та ще й коли він приїхав з клопітним завданням.

— Ну, згадайте хоч би вечір, — погоджуюсь я.

Я пам'ятаю, ця моя поступка принесла Фоменку явне полегшення. Але тут я цього не відчуваю.

— Навіщо? — гостро питає Струліс, стьобнувши мене ворожим поглядом.

Я ледве стримуюсь, щоб не відповісти так само гостро. Не можна. Шкідливо й негідно. І все ж таки в моєму голосі звучить неприязнь, тут уже я нічого не можу вдіяти.

— Я можу і не відповідати та ваше запитання. А ви однаково мусите відповісти на моє. Мусите, Струліс. Але я вам усе ж дещо поясню. Ви знаєте, що загинула співробітниця міністерства Віра Топіліна?

— Знаю. Тільки це не пояснення.

— Ви були з нею знайомі?

— Так, був. І що з того?

— Ви зустрічались з нею поза міністерством?

— Це нікого не стосується.

— Прошу відповідати на мої запитання. Ми ведемо офіційне розслідування у справі Топіліної.

— Зустрічався, — стиснувши зуби, цідить Струліс.

— З якою метою?

— Особистою. Гарна дівчина.

— Не робіть із себе ловеласа! — строго кажу я. — Ваша Велта, по-моєму, цього не заслужила.

Щоки Струліса несподівано рожевіють, і в очах, що звузилися, пробігає розгубленість. Він мовчить.

— Будете відповідати?

— Ні.

— Гаразд. І так ясно. Тепер пригадайте, що ви робили ввечері минулого понеділка.

— Був у готелі. Дивився телевізор. Хокейний матч. Рижани з московським «Динамо». Потім дзвонив додому.

— О котрій годині дзвонили?

— Близько десятої. Можете перевірити.

— Неодмінно.

Ми справді все перевіримо. Але я вже й так відчуваю, що Струліс говорить правду. Того вечора він не був з Вірою. І я можу закінчити цю неприємну розмову.

Ми сухо прощаємось.

Струліс, не оглядаючись, виходить, акуратно і нечутно причиняючи за собою двері.

Деякий час я ще сиджу у кріслі, курю і перебираю у нам'яті нашу розмову, порівнюю її з учорашньою. Чимось вони схожі. Так, так. І Фоменко, і Струліс таки чогось побоюються, коли мова заходить про їхні службові справи. Певно, щось там не чисто. Обоє приїхали одержувати якісь машини. І не все, певно, вони тут законно роблять, десь хитрують, когось улещують, когось обводять довкола пальця. І, природно, при цьому весь час чогось побоюються. От куди б нам дивитись, шановний Станіславе Христофоровичу, а не вчити інших!

Я поглядаю на годинник. Ого! За годину до мене у відділ приїде кримчанин Володимир Лапушкін. Можливо, це його зображено на тепловодській фотографії?

Матеріал, надісланий із Кримського управління про Володимира Лапушкіна, викликає певний інтерес. Щоправда, ніяка неслава для Лапушкіна в ньому не криється. Хіба тільки те, що він сплачує аліменти відразу двом своїм колишнім дружинам на двох дітей. Але сплачує акуратно, і тому з нашого боку жодних претензій до Лапушкіна у цьому плані немає. А правління колгоспу його характеризує якнайкраще. Чесний, старанний, ініціативний, освічений і досвідчений, уважний до людей, добрий товариш… Скільки достоїнств у однієї людини! Крім того, він ще й активіст та «безперервно працює над собою», як сказано в одній з характеристик, наміть редагує сатиричну стінгазету.

До всього цього блискучого переліку нашими товаришами з управління додано, що Лапушкін компанійська людина, має численних знайомих, часто буває у відрядженнях, не дуже обмежує себе у витратах, незважаючи на великі аліменти, любить гарно одягтися, гульнути, цікавиться жінками, які, в свою чергу, теж виявляють до нього увагу, бо Лапушкін, крім усього, що й гарний собою.

І ось цей згусток доброчесності та чарівності незабаром постає переді мною у вигляді дуже елегантного худорлявого молодика, усміхненого і сповненого приязні. Лапушкін старанно поголений, модно підстрижений. На Лапушкіні модний світло-сірий, у смужку французький костюм — трійка, широка і надзвичайно барвиста краватка. Одне слово, як влучно сказала про нього одна з дівчат у міністерстві, — «рекламний хлопчик».

Ми вітаємось, розглядаючи один одного, я запрошую Лапушкіна сісти у крісло і запалити, після чого починаю ставити вже й мені набридлі запитання:

— Давно у Москві, Володимире Карповичу?

— Рівно два тижні, — охоче відповідає він. — Відпустку використовую. Цілий рік, знаєте, живу на курорті, стомливо. — Він дозволяє собі пожартувати. — Треба коли-небудь і у трудовій обстановці пожити. Спуску, знаєте, собі не даю. Щодня культурні заходи. Сьогодні, припустимо. МХАТ. Комедія. Я люблю тільки на комедії ходити. У крайньому разі — сатира. — І туманно пояснює: — Як жанр, звичайно. Сам, знаєте, причетний. Газету редагую. «Штрихом і словом про нездорове». Як назва? Звучить, по-моєму. Ну, ще цирк поважаю. Не приховую. Нова будівля особливо захоплює.

— Але й справ не цураєтесь? — посміхаюсь я. — Чув, ви у міністерство заглядали?

— Та хіба від цих справ куди-небудь утечеш? — підхоплює Лапушкін. — Почули, що я до Москви збираюсь, ну й підкинули. А я, знаєте, від роботи тікати не звик. Інтереси справи та інтереси колективу — насамперед. Інше — бульйон, я вам скажу. Різні там сюжетики, вони для відпочинку. Правду я кажу?

— А у кого ж у міністерстві ви були?

— У кого? — Він замислюється, а в очах миттю відбивається непевність і чомусь переляк. — Я був… Навіть не пригадую, слово честі… Стільки, знаєте, людей, контактів… — бурмоче він. — І знаю їх усіх не дуже…

Лапушкін просто на очах гасне. Навіть його розкішна краватка здається вже не такою яскравою і очі не блищать, а губи починають чомусь дрібно тремтіти. Чого він так злякався, цікаво?

— Ви товариша Меншутіна там знаєте? — запитую я.

— М-меншутіна?.. Н-ні. Не знаю… Тобто чув! — схаменувся Лапушкін. — Чув. Але-е… Не бачив особисто. Не довелось, знаєте…

— А секретаря його? Топіліну?

— Ні, ні! — злякано вигукує Лапушкін. — Взагалі… не знаю!

— Не знаєте його секретаря? — здивовано перепитую я, і в душі у мене народжується якесь неспокійне відчуття близької неприємності, можливо, навіть біди.

— С-секретаря знаю. Але, що Топіліна… звідки ж?.. — усе так само плутано белькоче Лапушкін. — Ну сиділа… І ніяких… цих самих…

— Киньте, Володимире Карповичу, — не витримавши, кажу я. — Адже ви до неї залицятись пробували.

— Я? Ніколи! — вкрай запально вигукує Лапушкін. — Злі язики! Бабські! Із заздрощів!.. З… ревнощів! Плітки розводять! Звичайно… самотній мужчина… Молодий…

— Ну, гаразд, — обриваю я його. — Тоді спробуйте згадати, як ви провели минулий понеділок, дванадцятого? Ну, хоч би тільки вечір. Це ви можете зробити?

— Вечір. Дванадцятого. Понеділок, — як учень перед дошкою, повторює Лапушкін. — Одну хвилину. Тільки зосереджусь.

Він помітно заспокоюється.

А в мене раптом виникає прикре передчуття нової невдачі. Першої миті мені здалось навіть, що Лапушкін і зовні схожий на ту людину з фотографії. Але зараз я переконуюсь, що помилився. А вже внутрішньо… Віра ніколи не змогла б закохатися у цього жалюгідного чоловічка!

Тим часом Лапушкін переможно проголошує:

— Згадав! Що було, те було. Театр Сатири. «Клопа» дивився. Чотирнадцятий ряд партеру. Місць не пам'ятаю, відразу кажу. Був із кузиною. Ось її телефончик. Може підійти тітка.

Він починає квапливо копирсатися у внутрішній кишені піджака. Але я роздратовано махаю рукою.

— Не треба, Лапушкін. Вірю. І можете йти. Я вас більше не затримую. До побачення.

Мені гидко дивитись на цю людину.

Сьогодні ми ховаємо Гришу Воловича. Ховаємо чомусь не так, як звичайно. Траурний мітинг у нашому клубі буде пізніше. А поки що труна з тілом Гриші стоїть у маленькому залі лікарняного моргу.

Біля труни декілька жінок. Висока огрядна стара жінка з суворим обличчям тримає за руку дівчинку років семи, вже школярку, з-під розстебнутого пальтечка видно коричневе формене платтячко, чорний фартушок та білосніжну смужечку комірця на тоненькій ніжній шийці. Дівчинка злякано тулиться до бабусі й оглядає кожного, хто входить, швидким тужливим поглядом. Це старша донька Гриші, меншу, звичайно, не привели, а стара — це, певно, його теща. З іншого боку біля труни стоїть ще одна старенька — маленька, худорлявенька, зморщена, запнута темною хусткою. Це мати Гриші. А поруч неї молода жінка, надзвичайно схожа на Гришу, і всім зрозуміло, що це його сестра. Ось і вся Гришина рідня. Самі жінки.

Трохи далі від труни, вже під стінами, стоїмо ми, Гришині товариші по службі й друзі. Ми всі в цивільному. Іншого одягу нам зараз не належить. Ми всі з карного розшуку, найбойовитішого та найоперативнішого підрозділу міліції, в цьому кожен із нас твердо переконаний. Ми особливе братство, бойове товариство, і смерть кожного з нас ще дужче згуртовує решту.

А у дворі зібрався уже чималий натовп. Звідки вони? Чоловіки, жінки, літні та середніх років, а поряд зовсім молоді хлопці й дівчата, скромно вдягнені, робочі, видно, люди, судячи з усього — мешканці того району, де було вбито Гришу.

Поруч себе я бачу Миколу Івановича. Довгасте обличчя його з важким, відтягненим униз підборіддям і запалими щоками, на яких пролягли борозни та складки зморщок, здається зараз зовсім старим.

— Звідки стільки людей? — тихо запитую я його, не повертаючи голови.

— Оголошений про похорон усюди вивісили, — тож ледве чутно відповідає він. — «При затриманні небезпечного злочинця загинув працівник московської міліції майор Г. О. Волович, — цитує мені напам'ять Микола Іванович. — Траурний мітинг відбудеться у морзі районної лікарні…»

Знадвору заходить начальник відділу міліції, де працював Гриша. Це невисокий, кремезний, сивуватий підполковник з червоним обвітреним обличчям і зовсім білими вусами. Єдина тут людина у формі.

Він знімає кашкет і, тримаючи його на зігнутій руці, на хвилину завмирає біля трупи, похмуро дивлячись на воскове Гришине обличчя. Потім робить крок убік і проголошує простудженим басом:

— Час починати мітинг, товариші.

Тримаючи кашкет усе так само на зігнутій руці, він шанобливо підходить до Гришиної матері й запитує:

— Ви дозволите, Маріє Трифонівно?

Замість відповіді старенька раптом припадає лицем до його шинелі й гірко, голосно плаче.

Підполковник зніяковіло, гладить її плече і ще дужче похмурніє, а Гришина сестра, яка стоїть поруч, тремтячим голосом просить:

— Мамо, не треба… Ну, перестань, мамо…

Вона нарешті відриває стареньку від підполковника, і та плаче вже. в неї на грудях… Підполковник подає нам знак.

Ми підходимо до труни, легко, зовсім легко піднімаємо її на плечі й поволі рушаємо-до виходу.

На великому подвір'ї людно. Вся околиця зібралася тут. Ще б пак! Така подія. Багато хто чув постріли тієї ночі, й усі про них уже знають. Усі знають, що міліція затримувала небезпечних злочинців. Адже це надзвичайна річ, щоб стріляли. Й ось убили людину. Не в газеті про це читають, не у книзі, а самі бачать, на власні очі. Як же сталася така біда, як усе там уночі відбувалося? І хто такий вбитий? Це, звичайно, зацікавило кожного і кожного схвилювало. Тому так багато людей зібралося тут.

Біля дверей моргу, на сходах, приладнали високий поміст для труни, а осторонь на довгому металевому штативі закріпили мікрофон.

Ми бережно ставимо труну і відходимо, зливаємося з натовпом. Біля неї залишаються тільки рідні — троє жінок та маленька дівчинка. Вони зараз нікого не бачать і нічого не чують. Вони не зводять очей з тонкого, жовто-окостенілого профілю, що тоне в квітах. Вони прощаються.

До мікрофона підходить підполковник, відкашлюється, розправляє рукою вуса і починає говорити, хвилюючись, трохи збиваючись і відразу ж виправляючись.

— Громадяни, — каже він, — сьогодні ми ховаємо нашого бойового друга, доброго товариша, сміливу, чесну людину Григорія Олександровича Воловича, котрий поліг від бандитської кулі на своєму бойовому посту. Пост — це щось таке, я б сказав, нерухоме, і скоріше на нього нападають. А тут усе було не так… Спочатку я скажу вам, хто такий був Григорій Олександрович і як жив. Він ще зовсім молодим був, йому виповнився тільки тридцять один рік, він тисяча дев'ятсот сорок четвертого, воєнного року народження, одинадцятого лютого. Народився у робітничій ткацькій сім'ї у славному місті Калініні. Ось звідти і приїхали сьогодні його матір Марія Трифонівна та сестра Ольга Олександрівна. — Підполковник робить короткий і шанобливий жест у бік жінок, які стоять біля труни, й услід за його жестом сотні голів повертаються до них.

Тиша стоїть у дворі. Чути тільки важкі чоловічі зітхання та схлипування жінок.

Звідкілясь здалеку долітають звуки великого міста. За моєю спиною жіночий голос каже:

— А дівчинка ж… дочка, певно… школярка.

— Дочка… дочка… — жалісливо підтверджують навколо.

Шелестять тихі, скорботні слова у мене за спиною. Люди впівголоса перемовляються, зітхають.

— … Закінчив він школу, як усі, — промовляє тим часом підполковник своїм хрипким, застудженим басом. — Ну, а потім, зрозуміла річ, служба в армії, священний обов'язок. Відслуживши, йде Григорій Олександрович за покликом совісті і серця знову у стрій, у солдатський стрій. Знову йде захищати мир та спокій народу, ваш спокій, шановні громадяни. Й от Григорій Олександрович працює у нас і вчиться, вивчає правові науки, закінчує нашу вищу школу і незабаром одержує призначення сюди, у наше червонопрапорне відділення міліції на посаду начальника карного розшуку. Що це значило? А те, що заслужив він цей високий пост. Скільки злочинів розкрито Григорієм Олександровичем, якби ви тільки знали, а ще більше він не дозволив здійснити. Скільки злочинців затримано ним для справедливого законного покарання через суд, скільки крадених речей повернено господарям, скільки життів ним врятовано, якщо хочете знати!

Підполковник говорить. І таким напруженням і піднесенням, так щиро й складно, що я ловлю себе на тому, що сам із хвилюванням слухаю його. Мені здається, я ніколи у світі так не зміг би, та ще й у таку хвилину і перед стількома людьми… І мене переповнює гордість та вдячність до цієї незнайомої мені раніше людини.

— … Ну, а що відбулося тієї ночі, — закінчує підполковник, — вам розкажуть товариші, які самі брали участь у тій операції. І перше слово надаю наймолодшому нашому співробітникові, який тільки-но почав під керівництвом Григорія Олександровича свій бойовий нелегкий шлях, — Володимиру Аверкієву.

І Володя, трохи накульгуючи, підходить до мікрофона. Дзвінкий його голос, зриваючись від хвилювання, лунає подвір'ям.

— Це не тільки мій начальник! Це мій старший друг і вчитель лежить тут. І перед його труною я клянусь… на все життя…

Як усе ж таки добре зробили, що організували цей мітинг! Скільки людей зрозуміє, що коли хтось віддав за них своє життя і ще хтось готовий віддати — і не на війні, коли воюють усі, весь народ, а зараз, у мирні дні, — то як же повинні жити вони, ці люди, як повинні ставитися один до одного! Перед лицем такої смерті люди можуть багато вирішити для себе, для свого подальшого життя, для своїх поглядів на це життя.

Зараз мені хочеться вірити, що смерть Гриші полишить слід у долях і думках багатьох людей. Мені треба так думати. Сам я ніколи не забуду Гришу Воловича. Але нехай і інші його по забудуть. Усі ці люди прийшли сюди і чують те, що розповідає Володя.

А Володі дозволили розповісти майже всю операцію, скоріше, весь її кінець, але так, що неможливо було здогадатись, хто ж був той бандит і хто був із ним. Тут Володя цілком свідомо дещо перекручує.

— … Після цього бандит вискочив з сарая і кинувся тікати, — розповідає Володя завмерлим від напруження уваги людям на подвір'ї. — Навздогін за ним побіг один із наших товаришів. Бандит помітив погоню і почав відстрілюватись. Багато з вас чули ці постріли. Але свист куль чув лише наш товариш. І все-таки він продовжував переслідувати.

У цю мить хтось обережно бере мене за лікоть і шепоче:

— Швидко в машину. За брамою ліворуч.

Я обертаюсь і бачу Петю Шухміна, який зникає у натовпі, і, звичайно, відразу ж кидаюсь за ним. На нас ніхто не звертає уваги.

Петю я наздоганяю уже біля самісінької брами.

Що трапилось?

— Трапилось, що Кузьмич п'ять хвилин тому взяв Федька.

— Та ну?! Сам?..

— Сам. Ну, я потім трішки допоміг. Прийшов, розумієш, сволота, подивитись, кого це він поклав. Не втерпів, розумієш. Такий психологічний розрахунок у Кузьмича був.

Розділ VI

БОЛЬОВА ТОЧКА ДУШІ

Я не розумію, чому Кузьмич не взяв мене на затримання Федька. Все ж таки це я ганявся за ним тоді вночі, на моїх очах він убив Гришу Воловича і в мене стріляв. А Кузьмич згадав про мене, лише коли потрібно Федька допитувати.

З моєю появою Кузьмич повертається до мене, поглядає із задоволеною посмішкою, трішечки навіть, я б сказав, переможно, і каже:

— От, любий, які справи. Дещо, виявляється, ми ще можемо.

— А все-таки чому без мене?

— Не можна було, — хитає головою Кузьмич і прямує до столу. — Адже тут потрібна була надобережність, ось що. Тебе бачили у тому дворі. Тебе і Федько міг помітити, коли в сарай заскочили. Ти у нас взагалі, — він коротко посміхається, — помітна особа. Навіть здалеку… Так от, — знову спохмурнів Кузьмич, — краще давай, голубе, берись до Федька. Слідчий десь поїхав, а нам з першою розмовою треба поспішати. Мухіна зараз приведуть до тебе. Давай вирішимо, по яких пунктах вестимеш допит.

— По-перше, пістолет.

— Це — по-третє. Спочатку ти його розворуши. Пам'ятай, пістолета ми в нього зараз не знайшли. У сараї, як ти знаєш, його також нема. Виходить, він десь його переховує. Або викинув. Або віддав комусь. Одно слово, немає його, пістолета. І чому його взяли, він до пуття не знає. У нього в голові поки що повний розгардіяш. Тому про пістолет потім. Розговори на дрібницях. І вивідай. Наприклад, ось, чи назве він Зінченка? Кого ще назве? Як змалює той вечір на будівельному майданчику, ту ніч? Розумієш?

— Розумію.

— Візьми до уваги, він дуже схвильований, страшенно наляканий. У нього вбивство на совісті. Він цієї теми зараз більше вогню боїться.

— Отже, радо підтримає розмову на іншу тему.

— От-от. Нерв ти знайшов, — стримано киває Кузьмич.

Федько неврівноважений, запальний, підозріливий, до краю егоїстичний та безсовісний, ніяких моральних правил і меж для нього не існує. Від такої людини можна чекати чого завгодно і спрямувати його можна теж на що завгодно, аби лише це йому здалося вигідно. Ну, а якщо проаналізувати ситуацію, в якій тепер опинився Федько, то неважко визначити, що саме може здатися йому вигідним. Загнаний у кут злочинець у пошуках порятунку, природно, йде на все. Засоби, які він при цьому застосовує, свідчать про його вдачу. Один здається і щиро все розповідає. Другий прагне все звалити на інших. Третій намагається за рахунок інших відкупитися, готовий виказати, «продати», втопити всіх, аби випливти самому. В такому випадку він видає себе за палкого нашого помічника й готовий відкрити всі відомі йому таємниці. Цей останній варіант іноді досить спокусливий. Поміркуйте самі. Нібито вигідніше зробити полегкість, подачку одному, щоб спіймати п'ятьох інших, не менш небезпечних, не викрити один злочин, зате швидко й ефективно розкрити п'ять інших. Ну як тут, здавалося б, не спокуситися, не піддатись такому елементарному, очевидному розрахунку?

Однак, і це Кузьмич нам втовкмачував не один раз, в останньому випадку — незліченні моральні втрати. Мало того, що «врятований» переконається, що за рахунок доносу, завдяки досить-таки цинічному і не вельми чесному «розкладу» влада може «списати» твій власний злочин. То чи можна поважати таку владу? Чи може вона мати авторитет? Чи може вимагати моральних вчинків від людей, якщо вона сама аморальна? Адже від «врятованого» багато людей дізнаються про цей гендель. Далеко підуть круги від кожного такого випадку.

Та й цього мало, запевняє Кузьмич. Такий «вигідний» гендель, а за ним другий і третій, зрештою, розхитає і знищить моральні принципи у тих людей, що уповноважені вести боротьбу із злочинністю. І це у сто крат небезпечніше, ніж усе інше. Тому жоден із нас не може навіть думати про такий шлях. Дізнався б Кузьмич, що подібне спало комусь на думку, — наслідки важко й уявити.

Злодій, бандит, хуліган чи ґвалтівник завжди десь внутрішньо, а часто й ззовні — егоїст та боягуз, нікчемний боягуз. І вічний страх сидить у ньому, часом переможений спалахами інших почуттів. Бо хоч і підсвідомо, та все ж відчуває, що, зважившись на злочин, він замахується не на одну людину, свою жертву, яку, може, й не боїться, а на щось незмірно більше — на державу, на суспільство, де він живе, на всі його закони. Замахується на силу, яка в будь-який момент може обрушитися на нього. Звідси й вічний страх.

Крім того, злочинець, як правило, людина обмежена, примітивна; у нього інстинкт, ниций інстинкт, завжди вищий, активніший за совість, за честь, гідність та інші моральні категорії. Але десь, часом у зародковій формі, ці категорії навіть у такої людини все-таки закладено, ледь-ледь прокльовуються в якомусь одному, найболючішому і найпотаємнішому закутку душі.

Так от, перший шлях, який нам Кузьмич завжди вказує, — це знайти, намацати потемки оту больову точку в душі. Саме у випадку такої удачі виникають разючі зміни в людині. І ми тоді кажемо: «Переродився».

Але це найскладніший та найважчий шлях, хоч і найкращий, найкорисніший як для людини, що порушила закон, так і для суспільства в цілому.

Є шляхи простіші. Можна, наприклад, використати властиві злочинцеві риси характеру, щоб створити у нього деякі нові уявлення про навколишнє життя, щоб заманити його у логічні пастки та глухі кути. Користуючись його ж міркуваннями, зрештою, можна переконати його, також цілком логічно, що обрана ним позиція марна і навіть шкідлива для нього самого, для нього особисто.

До цього, як правило, можна долучити і просте пояснення, розтлумачення елементарних і не лише елементарних норм кримінального та кримінально-процесуального кодексів і наших законів, що їх ці люди, як правило, знають недостатньо, а то й у свідомо кимось викривленому тлумаченні. Тим часом багато з цих норм, дохідливо й вичерпно пояснені, самі підштовхують, заохочують людину, що вчинила злочин, до чітко усвідомленого вчинку визнання своєї провини як найкращого порятунку.

Ці останні шляхи вимагають, на думку Кузьмича, менше праці і таланту, але вони цілком моральні, законні й безумовно гідні.

У мої двері тихо постукали. Я озиваюсь — і міліціонер заводить Федька. Це здоровенний, незграбний дядько в брудному, де-не-де подертому ватянику, чоботях і зім'ятій кепці. Округле обличчя його тесано грубо й кострубато, розплющений ніс, товсті, мало не до вух губи, одутлі, порослі золотавою щетиною щоки, шкіра вугрувата, вкрита дрібними синцями. Величезні ручиська, як старі лопати, у засохлій глині, криві та брудні до чорноти. Де він тільки не валявся у ці дні, де тільки не ночував!

Я показую Федькові на стілець, і той жалібно рипить під вагою цього слонового тіла.

— Кепочку зніміть, — ввічливо кажу я.

І Федько, сопучи, мовчки здирає кепку з масного, зліпленого волосся.

— Мухін Федір? — запитую я.

— Він і є, — хрипить Федько простуджено. — Чого хапаєте?

— Та от довідатись у вас про дещо треба.

Я відчуваю, як миролюбний мій тон трохи спантеличує і насторожує Федька.

— Що довідатися? — грубувато, але незлостиво запитує він.

— Ось хотів про це дізнатися у Івана, дружка вашого, — відповідаю я, — так він погано пам'ятає. Каже, у Федька спитайте, може, він запам'ятав.

— Іван скаже!.. — сердито бурчить Федько про всяк випадок, хоч зрозуміти, про що йдеться, ніяк не може.

Та й справді нелегко це зрозуміти. Адже у нього в голові кілком сидить лиш одне: вбивство. Та ще й — співробітника міліції. Ця думка все інше від нього відганяє, все інше для нього вже справжньою дурницею здасться. Це вбивство наповнює його душу страхом та панікою. А якщо у нього на совісті два вбивства? Якщо це він із дружком пограбував і зіпхнув Віру в котлован, на цеглу, на бетон? Втім, це вбивство сумнівне. Так і Кузьмич вважає і слідчий Ісаєв також. Не став би у такому випадку Зінченко так спокійно згадувати той вечір, пляшку горілки, яку вони з Федьком розпили, та будівельний майданчик на безлюдній вулиці, а тим більше єдиного свідка — хлопчину-робітника біля вагончика поблизу брами будівництва.

— Іван сказав, — мовлю я. — Що згадав, то й сказав. Тепер ваша черга згадувати.

Моя підкреслена ввічливість, незвичне звертання на «ви» сковують Федька, муляють, як нові святкові черевики, та й позбавляють можливості орієнтуватися.

— Минулого понеділка, — кажу далі, — не вчора, а минулого, ви з Іваном розвантажили машину з рибою в одному продмазі й одержали за це пляшку. Це було годині о десятій. Остання у той день ходка. Ну, й пішли ви цю пляшку розпивати. Пригадуєте?

— Ну?.. — недовірливо запитує Федько. — І що далі?

— То було це чи ні?

— А я звідки знаю?

— От тобі й на! Ви розвантажували і ви ж не знаєте?

— Ну, розвантажувати я, припустимо, розвантажував, що ж тут такого? — неохоче погоджується Федько, зрозумівши-таки, що відмовлятися від цього факту нерозумно.

І ще більше безглуздо через таку дрібницю сваритися зі мною.

— Саме так, розвантажував, — киваю я. — І далі, значить, теж усе так було, як Іван розповідав, еге ж? І не тільки Іван, до речі.

Я відчуваю, що думки Федька далекі зараз від усіх цих подій, як від Місяця, що він робить зусилля над собою, аби пригадати їх. І запитання мої здаються йому настирливими й зовсім не істотними.

— А що ж далі? — тупо дивиться на мене Федько. — Що він там… молов вам?

— Наприклад, куди ви потім поїхали, коли розпили пляшку, ви це пам'ятаєте?

Я навмисне пропускаю поки що епізод на будівельному майданчику. Пізніше я до цього повернуся. А зараз цей епізод може його скувати, як того разу Івана. А для мене важливо, щоб Федір розговорився. Адже й далі нічого небезпечного для нього не сталося. Далі, я гадаю, він може розповідати спокійно.

— Куди поїхали? — байдуже перепитує Федько. — Чорт його знає, куди ми поїхали. Хіба я пам'ятаю!

— Ну, ну. Треба, Федоре, згадати, — кажу я і значуще додаю: —Чим швидше ви згадаєте, тим швидше ми закінчимо цю неприємну розмову.

Я чекаю від Федька відповідної реакції на ці слова. У нього ось-ось повинна зринути в голові божевільна думка, що його взяли не за вбивство, що його взяли випадково або з іншого, зовсім незначного приводу, а скоріше за все просто як свідка і відпустять, тільки-но він задовольнить цікавість цього довгов'язого оперативника.

Та Федько не поспішає. Ох, як важко повертаються іржаві шестерні у його мозку! Він морщить лоба, тре його брудними до чорноти пальцями і, здається, цілком щиро намагається згадати той клятий вечір. Але така напружена розумова діяльність, та ще тоді, коли він приголомшений раптовим арештом, дається йому ох як важко.

— Випили, значить… — бурмоче він, спрямувавши погляд у простір. — І поїхали… Куди ж ми поїхали? Додому, либонь? Гм…

— Ні. Не додому, — суворо перебиваю його я.

— Еге ж… — бурмоче далі Федько. — Звичайно… не додому. Що я там забув? До Івана?… Ні. Йому додому дорога закрита.

— Це ж чому?

— А! — зневажливо махає рукою Федько. — Жінка у нього знаєш як гуляє? Ого! Я б їй таке зробив! А він, малахольний, тільки дочечку свою ненаглядну, — тон у Федька стає вкрай уїдливий, — у село, бачиш, відвіз, до баби. А та — ха-ха-ха! — сліпа. Зрозумів? Сама з ласки при колгоспі живе.

— Поки синок у Москві пиячить, — не витримую я.

— А він, може, і пиячить через те, що переживав, — гмикає Федько. — Ти звідки знаєш?

— Сліпій матері від цього не легше.

— А він їй грошву шле. Сам бачив.

— Ну, гаразд. — Я вирішую повернути його до перерваної розмови. — Значить, додому, до Івана, ви того вечора не поїхали, так?

— Так…

— Куди ж ви поїхали?

— Куди поїхали?.. На залізку, либонь? — мрійливо говорить Федько і щосили шкребе потилицю. — Підкинути що-небудь.

— Оце вже більш можливе, — киваю я.

— Ну, факт. Туди й махнули, — з полегшенням констатує Федько. — Куди ж іще…

І раптом зупиняє на мені якийсь дивно задумливий погляд. Ніби вигляд мій йому щось нагадав чи на щось наштовхнув, і він зараз намагається уловити це «щось».

Новий поворот думок Федька мене дещо спантеличує. Поки що я його зрозуміти по можу.

— На залізницю? — перепитую я. — Вагони, либонь, збиралися там вантажити?

— Еге, — охоче підтверджує Федько. — Що загадають.

Він помітно пожвавлюється. Важка робота думки, певно, починає давати якісь плоди. Погляд його вже осмислений і навіть хитруватий. Якщо це пов'язано з новим поворотом у його думках, то погано, бо я усе ще не можу цей поворот зрозуміти. Втім, можливо, що й нема ніякого повороту, а формується, складається та сама божевільна думка, на яку я чекаю? Це цілком можливо, скоріше за все саме так, заспокоюю я себе.

Що ж, тепер можна трішки відступити назад і спробувати повернути Федька до інших спогадів.

— Все правильно, Федоре, — задоволено констатую я. — Усе так і було.

— А чого б то я брехав? — басить він у відповідь, також задоволений таким поворотом розмови.

— Й справді, — погоджуюсь я. — Тепер нам треба ще тільки один момент згадати. Іван от каже, що коли ви того вечора після продмагу ту, першу, пляшку роздушили, то для цього діла на якесь будівництво забрели. Так?

І знову я раптом ловлю на собі той напружений та незрозумілий Федьків погляд. Тільки тепер у ньому, мені здається, вже не вагання, не роздум, а якесь рішення, причому ризиковане, навіть відчайдушне рішення. У всякому разі, так мені здається.

— На будівництво забрели. Вірно, — повільно проказує Федько, не зводячи з мене настороженого погляду.

— Іван навіть запам'ятав там вагончик біля брами, зелений такий.

— Вагончик?.. Для робітників, либонь?.. — Федько на хвилину задумується. — Був такий… з нього ще хлопець вийшов, дивився на нас.

— Правильно, — киваю я. — І він вас бачив. А ви, значить, на будівництво зайшли. На вулиці пити не стали. Адже так?

Федько якось приречено киває.

— Ну так, зайшли.

— А далі ви вже самі розповідайте, Федоре, — пропоную я. — Це, мабуть, найкраще буде.

Якби хто-небудь знав, як важко дається мені цей спокійний, незворушний, часом навіть співчутливий тон у розмові з цією людиною, з убивцею Гриши Воловича, з покидьком і мерзотником, котрий у душі зараз сміється з мене і впевнений, що завоював моє довір'я, що благополучно вискочить звідси тому, що я цікавлюся справжніми дрібницями порівняно з тим, що лежить у нього на совісті. Тваринний страх так само швидко змінився в ньому тупою тваринною впевненістю у порятунку.

— Розповідати?.. — поволі, ніби вагаючись, перепитує Федько і раптом щосили кидає свою кепку на підлогу, й стілець під ним жалісно крякає та, здається, ось-ось може розсипатися. — Ех, матінко моя! Розповідати, так?! — азартно вигукує Федько і дивиться на мене шаленими очима. — А скільки мені відважать за таке діло, га, начальнику?

— Ти давай розповідай, — ледве стримуючи хвилювання, кажу я, непомітно для самого себе переходячи на «ти», як, зрештою, це давно вже зробив сам Федько.

— Щире зізнання враховується? — діловито запитує він. — Свистіти не буду.

— Врахується.

— Ну, тоді пиши, начальнику. — Тон у Федька врочистий і великодушний. — На признанку йду. Зрозумів? — Він якусь мить умовкає, зосереджується. — Зайшли ми, значить, у ту браму. Темрява така, хоч в око стрель. Ванька каже: «Не підемо далі. Давай тут». Ну, ми до парканчика, значить, і притулилися. У мене в кишені, як зараз пам'ятаю, огірочки та півбатона. Витягаю, значить. Іван по пляшці шибонув, корок — фіть! Ну, ковтнули. Закусили. Про те, про се балакаємо. І тут, розумієш, раптом крик: «А-а!» Короткий такий. Бабський. Я аж здригнувся. «Чув?» — питаю. А Іван каже: «Чув». Я кажу: «Звідти кричала». З двору, значить. З темряви. Куди ми йти не захотіли. «А що там?» — це, значить, Іван питає. А я кажу: «Зараз поглянемо. Може, хто бабу там притиснув?» А Іван каже: «А тобі що? Свідком побути хочеш?» Я кажу: «Ще чого! Цікаво знати. От і все». — «Давай почекаємо, — каже Іван, — він однаково через браму назад піде, той дядько». Ну, ми ще, значить, по разику ковтнули і чекаємо. Нікого немає. Ще чекаємо. Знову нікого. Вже й випили до денця. «Ходімо, — кажу, — подивимось». А Іван каже: «Йди, якщо охота. А я, — говорить, — покійників не люблю». Ну, а мені все ж глянути кортить. І пішов. Наче вже й бачити у темряві почав. Виліз, значить, дивлюсь — яма. Глибини страшенної, і дна не видно. Примостився сяк-так. Знову дивлюсь. Внизу неначе щось лежить на камінні. Покликав Івана. А сам давай униз спускатися…

— Навіщо? — суворо запитую я.

— Ну як же так? Адже людина! Розбилась, либонь… Мало що при ній!.. Тобто взагалі… — плутано й ніяково бурмоче Федько. — От і поліз. А вже потім і Іван за мною.

— Розповідайте, що було далі, — над силу кажу я.

— Лізли довго, — охоче говорить Федько, не помічаючи мого стану. — Глибоко там. Ну, а потім сірники палили. Одне слово, баба там молода лежала. Померла. Розбилася, ясна річ. З такої верхотури гепнулася. Тут хоч хто. Ну, а в неї сумочка була. От ми цю сумочку… Одне слово… — вперше у голосі Федька з'являється невпевненість. — Гроші там були. Двісті карбованців… Забрали ми їх з Іваном. — Він зітхає і з удаваним жалем додає: — Їй вони вже ні до чого були. Коли померла. Таку, значить, ми злочинну дію вчинили. Як на духу, признаюсь.

— Що ще в сумці було?

— Що? Та книжечки були. Документи, значить. Паспорт був. Профспілковий квиток. Щось іще, вже не пригадую.

— А як жінку звали, поцікавилися? Де живе…

— Аякже! Ми спочатку заявити вирішили. Ну, а потім Іван мені й каже: «Тобі у свідки йти охота?» Я кажу: «А кому охота». — «Ну, тоді, — каже, — і без нас завтра знайдуть». Це вже коли ми на залізку приїхали, він сказав. Ну, то, значить, і не заявили. З його, Іванової, вини. А от тепер, громадянин начальник, совість до мене прийшла, і я офіційно та добровільно даю зізнання. Прошу так і записати.

— Як ту жінку звали?

— Вірою її звали. Вірою Гнатівною. А прізвище Топіліна. Іван навіть рік народження запам'ятав.

— А проживала де?

— Ну, цього, громадянин начальник, знати не можу. Ми й так цілу коробку сірників стратили. А адресу у штампі хіба розбереш?

Федько відповідає на запитання охоче, не замислюючись і, здається, цілком щиро.

Нова тактика Федька полягає в тому, щоб щиро признатися у меншому злочині, одержати мінімальний строк, піти на відсидку в колонію і таким чином зникнути з Москви, сховатися від тих, хто шукає його у зв'язку з іншою, значно небезпечнішою справою. Що ж, прийом відомий. І в даному випадку, якби у Федька був час подумати, він, можливо, запідозрив би щось недобре у своєму раптовому арешті і ні на які зізнання не пішов би. Але часу не було. І Федько вхопився за цей прийом, який нічим йому, звісно, не допоможе. Федько одержить повністю за Гришу Воловича, стільки, скільки і повинен одержати злочинець та вбивця.

Але якщо Федько все-таки скористався з такої тактики, то це означає, що про злочин, у якому він уже вирішив зізнатися, розповів усе, як є. Тут йому вже плутати й брехати і тим самим затягувати слідство ніяк не вигідно. Тут треба все розповідати до кінця. Так Федько зараз, очевидно, і робив. Виходить, Віру ніхто не вбивав? І нікого з нею не було? І сталося самогубство? Ні, такий висновок робити що завчасу. Ранувато. Надто багато що залишається нез'ясованого у цій історії. І, зокрема, хто був тієї ночі у кімнаті Віри, хто пограбував її? Навряд, щоб це зробили Федько з Іваном. Не схоже. І справа, звичайно, не в тому, що вони залишили у сумочці ключі. Головне, це на них не схоже. Такий злочин їм невластивий. Вони на нього ніколи не зважаться. Ну, а останню точку поставить алібі. Якщо Мухін і Зінченко відразу приїхали на залізницю, то вони могли з'явитися там близько дванадцятої. Якщо вони спочатку побували на квартирі у Віри, то на залізниці з'явилися не раніше другої-третьої години ночі. Та ще й з речами. У цьому випадку там вони могли їх за безцінь продати. Серед інших і Горбачову, напевне.

— Ви там, на залізниці, такого Горбачова Петра Івановича не знаєте? — про всякий випадок запитую я. — Директор вагона-ресторану.

— Ні, — крутить головою Федько. — Хіба всіх знатимеш, їх там навалом.

На цьому я закінчую перший допит. Він дав багато навіть понад усяке сподівання. Хто міг припустити, що, розгубившись, Федько зробить такі зізнання.

Вранці я їду допитувати Івана Зінченка за дорученням слідчого, звичайно.

— У вас з ним, здається, виник непоганий контакт, — каже Віктор Анатолійович. — Це я вже відчув. Треба скористатися.

— Тим більше, — додає Кузьмич, — що його умову ти виконав. Не забудь.

І ось Зінченко знову сидить переді мною. Мружить брунатні очі на блідому трикутному обличчі. Довге розкуйовджене волосся на плечах розбігається масними змійками. Дивно, що його досі не обстригли.

— Ну, здоров, Іване, — кажу я. — Пригадуєш, на чому ми з тобою закінчили минулого разу?

— Мені за це не платять, — похмуро відповідає Зінченко і підкреслено байдуже дивиться кудись убік.

— Ну що ж. Тоді я тобі нагадаю. Ти сказав: «Коли Федько буде тут, у вас, тоді я й розкажу, що було того вечора на будівельному майданчику, коли ми з Федьком пляшку збиралися там розпити». Так, здається, ти сказав тоді?

— Не пригадую… — ще дужче суплячись, цідить крізь зуби Зінченко, як і раніше не дивлячись у мій бік.

Я розумію його стан. За ним немає іншого, тяжчого злочину, як за Федьком, йому немає чого зізнаватися і одержати покарання за те, що він вчинив тоді у котловані. Він боїться і цього покарання, яке йому по справедливості належить. І тому домогтися від нього зізнання у цьому злочині буде значно важче, ніж від Федька. Якщо тільки… Ага! Якщо Зінченко не захоче нічого розповідати, я скористаюсь іншим способом. Мені зараз спала на думку, здається, непогана ідея.

— Ти так сказав, — кажу я. — Точнісінько так. Ну, і ось Федір у нас. Якщо треба буде, дамо тобі з ним очну ставку. І він нам усе розповів, як було того вечора. І як ви крик почули, і як ти йти не хотів. І як ви труп жінки на дні котлована виявили…

Я навмисне не закінчую. І навмисне не все правильно передаю. Я чекаю реакції Зінченка на це повідомлення. І відразу помічаю, як уже при перших моїх словах він напружується і далі ловить кожне моє слово. Але погляд свій він, як і раніше, ховає від мене.

Проте, почувши останні мої слова, він люто кидає:

— От він і лазив, а я нічого не знаю!

— Куди він лазив?

— Куди каже, туди й лазив.

— У котлован, значить.

— Значить, туди…

— А ти сам це бачив?

Така постановка питання його, здається, влаштовує. Роль стороннього спостерігача уявляється йому цілком безпечною. І далі Зінченко відповідає на мої запитання уже охочіше.

— Ну, бачив.

— А ще що ти тоді бачив?

— Ну… як виліз.

— Що ти ще своїми очима бачив тоді?

— Не пригадую… Їй-богу…

Він відчув у моєму тоні щось особливе, він уже здогадався, що я справді багато знаю і зараз, саме зараз скажу щось таке, від чого полетять геть усі його захисні бастіони, всі рогатки, за які він ховається. Ох, який страх сидить у ньому! Як тільки можна жити з таким страхом, не розумію.

І я тихо запитую:

— Як звали ту жінку, Іване? Адже ти пам'ятаєш.

— Не пам'ятаю.

— Забув?

Він люто дивиться на мене.

— Ти не лови мене, начальник. Сказав, не знаю, і все. Зрозумів?

— Я інше зрозумів, Іване. Тільки зваж, це тобі не допоможе. Ти знаєш ім'я тієї жінки. Федір каже, що ти навіть рік її народження пам'ятаєш. І що гроші ти теж узяв.

Зінченко здригається так відчутно, що навіть сам лякається. І дивиться на мене своїми брунатними лютими очима. Так, тепер у нього сумніву немає, що Федька ми узяли ї що він нам усе розповів. Сумніву у нього, можливо, і немає, але на який крок це відкриття його наштовхне, вгадати поки що неможливо. І сам Зінченко це теж поки що не вирішив. Він тільки опускає голову і мовчить. Він не знає, на що зважитися. Я теж мовчу.

Нарешті, не підводячи голови, Зінченко цідить крізь зуби:

— Грошей не брав… У котлован не лазив… А як звати, пам'ятаю. Федько сказав.

— Як же її звали?

— Віра. Прізвище Топіліна…

— Правильно. І поїхали ви звідти на залізницю. Це теж правильно?

— Теж…

— Вантажили ви там… Що ви там вантажили, Іване?

— Вагон-ресторан якийсь.

— А директор там хто? — запитую я, мабуть, занадто квапливо.

— Зінаїда Герасимівна… Звєрєва прізвище.

Я викликаю конвоїра і прошу його негайно передати записку черговому. Потім знову повертаюся до Зінченка.

— А кому-небудь ви тієї ночі розповідали про смерть Віри Топіліної? От випивали, либонь, там у Зінаїди Герасимівни…

— Їй і розповіли.

— Так. Їй, значить. А ще хто-небудь там з вами випивав?

— Не пригадую вже. Начебто нікого більше не було. Ех… Та хіба ви повірите?

Іван підводить голову, роздратовано відкидає рукою волосся назад і дивиться на мене. І я раптом помічаю у його брунатних очах уже не лють, а тугу й утому. Цей роздратований жест чомусь подобається мені. Здається, огидні йому ці патли за останньою чоловічою модою.

— Навіщо відпустив? — запитую я, киваючи на його чуприну.

Іван спохмурнів.

— А-а!.. Усе Надька.

І несподівано мені стає його жаль. Це він хотів сподобатися власній дружині. Намагався повернути її. Догодити хотів, дурень. Дуже ж він, певно, любив її. Ну, а коли нічого не допомогло і все пішло під укіс, він відвіз доньку у село, до сліпої матері. Еге ж, усе це треба було йому пережити. Все це нелегко дається будь-кому…

— А знаєш, Іване, — кажу я, — тепер я тобі вірю. Усе дужче вірю. Тому, що зараз ти про людську совість подумав. Про те, наприклад, що у Наді її немає, совісті. Правду кажу?

— Ну… — знизує плечима Іван.

— Що вона і дружина погана, і мати нікудишня. За дочкою нудьгує, не знаєш?

— Нема їй коли нудьгувати.

— Ну от. А від її совісті, може, до своєї перейдеш? У тебе вона є? Ну, доньку ти у Наді забрав. Припустимо, по заслузі, правильно. А далі? До сліпої матері у село відправив. А та сама з ласки у колгоспі живе, кажуть. То є у тебе совість, Іване?

Обличчя у Зінченка стає зовсім білим, губи нервово посмикуються, і очі звужуються від люті. Він цідить крізь зуби, готовий накинутися на мене.

— Та хто тобі все це сказав? «З ласки…». Та вона у молодшого мого брата у хаті живе. У сім'ї. І Ленка моя там. Сита, доглянута, не те що при матері. А братан мій там людина шанована, бригадир. Та й я, якщо захочу… А! — сам себе обриває Зінченко і змахує кулаком. — Що вже тепер говорити! З Федькової ласки тепер ось горю, як швед.

— Вже краще б ти, Іване, у село поїхав абощо, — журно кажу я, мимоволі переймаючись його нудьгою та злістю. — Жалюгідне у тебе тут виходить життя, розумієш? Негідне людини життя. І не з Федькової вини. Чого вже на Федька все валити? Адже ти сам його у друзі вибрав.

— Це правда, — дивлячись у підлогу, погоджується Зінченко.

Якийсь час ми мовчимо, немов оклигуючи після цієї для обох нас несподіваної сутички. Потім я запитую:

— Скажи, Іване, чесно, хіба ти у котлован не спускався?

— Ні… — трясе він своєю гривою, не підводячи голови. — Я покійників боюсь.

Зітхнувши, він випростується на стільці і дивиться вбік.

— А гроші? — знову запитую я. — Як їх поділили?

— Та ніяк. Федько дав мені дві червоненьких. Ну і…

— І сказав, — посміхнувшись, закінчую я, — що ви з ним тепер одним мотузочком, зв'язані. Якщо його посадять, то й тобі сидіти. Так, либонь?

— Так…

— А ти йому й повірив. Аякже! Він, дивись, уже під судом був, усе вже пройшов. Ти й повірив, еге ж?

— Повірив… — І у брунатних його очах світиться зараз така туга, що краще в них не заглядати.

— Федька чекає страшний суд, останній, — суворо кажу я. — Федько застрелив людину. І стріляв у другу, — я ледве не додаю «в мене», але вчасно стримуюсь. — Це бандит і вбивця. У нього вже нічого святого в житті не залишилося. Звіром живе. — Я мимоволі згадую Ганну Сергіївну, дитячий голос уночі з-за стіни, який говорив страшні, зовсім не дитячі слова. — І вдома він звіром був, — додаю я.

— Федька бояться, — погоджується Зінченко і зітхає. — Дуже всі бояться. Що вже говорити. Пропащий він, видать.

— А ось ти не пропащий, — кажу я. — Ти ще можеш із чотирьох звестися, на двох ногах стояти. Ех, Іване… Тобі справжня любов потрібна, не Надьчина. Така любов тільки лють у душі збирає. А тобі треба любов, яка добро приносить. Наприклад, ти доньку любиш або матір. Це теж добра, світла любов. Ти ж сам відчуваєш. Ти ще зустрінеш жінку, яка тебе теж так покохає. Ти тільки зведись на ноги, оглянься, себе покажи, щоб тебе теж за звіра не мали. І тоді тебе також так полюблять. Дочка це вже напевно. І мати, звичайно. Для них кращого за тебе на світі і зараз, либонь, нікого немає. Думай, Іване, думай, адже ти тямущий чоловік. Навіть розумний. І молодий. І дужий. Чого тобі ще? Ти ж усе можеш…

Я відчуваю, як сам хвилююсь, як мені боляче за цього заблукалого чоловіка, за його недоладну, покалічену долю. Як мені хочеться, щоб він повірив! Чому, чорт забери, він повірив Федькові, чому він не може повірити мені? Які слова для цього знайти? Ні, він повірить! Він повинен повірити! І прислухатись теж мусить.

— … Послухай мене, Іване, — прошу я його. — Тобі недовго бути у нас. За тобою нічого немає, крім цих крадених двох десяток, які ти у Федька взяв. З тобою швидко розберуться. І як вийдеш на волю, виїжджай. Негайно. Зрозумів? У село їдь, до своїх. Там тебе пам'ятають іншим. Хорошим хлопцем пам'ятають. Таким там знову й станеш. Ось побачиш. Донька з тобою за руку по селу піде. Люди шанобно вітатися будуть. Ти ж працювати почнеш. У всіх на очах. А далі буде видно. В жодне місто тобі шлях не закритий. Ти зрозумів мене?

— Зрозумів, не пеньок.

— Ну от. А мені, Іване, треба розбиратися далі. Мені треба з'ясувати, що ж сталося з цією Вірою Топіліною. Ти теж чув її крик?

— Чув.

— І ніхто потім не вийшов до брами?

— Ні. Ніхто.

— Але ж з нею хтось був… — мрійливо кажу я сам до себе. — Хтось був…

І ми знову мовчимо. Та це вже зовсім інше мовчання, ніж досі. Немов ми з Іваном разом щось пережили, допомогли один одному в тяжку хвилину. І душа Івана, мені здається, відгукнулася на мої слова. Він теж схвильований. Не зляканий, не озлоблений та насторожений, а схвильований. І мені зараз зовсім неважко ось так, при ньому, думати вголос.

— Еге ж, хтось був… І ще, — перебиваю я себе, — мені дуже важливо знати, кому тієї ночі ви могли розповісти про смерть Віри Топіліної. Поки що ти тільки Зінаїду Герасимівну згадав, так?

— Ага, — киває Іван. — Язик у нас розв'язався, тільки коли випили. Значить, після роботи. А поки тягали та кидали, не до розмов було. Спину наламаєш там, будь здоровий як… Потім ми з Федьком спати завалилися.

— Де?

— Та там-таки, у вагоні.

— А Зінаїда Герасимівна?

— Пішла, либонь. Я вже й не пригадую. Здорово ми нахлисталися.

— І вас залишила?

— А що? Замкнула кухню, буфети і гайда. Не вперше їй. Кажуть, є у неї там хтось.

— Давно, значить, знайомі?

— Ну! З минулої зими, вважай.

Лунко клацає замок у дверях. Заходить конвоїр, обходить Івана, який сидить на табуретці, і кладе мені на стіл записку. Я читаю: «Дзвонив тов. Шухмін. Повідомляє, що громадянка Звєрєва Зінаїда Герасимівна доставлена у відділ. Просять швидше приїхати. Вона дуже лається. Ст. сержант Ковальов».

Я мимоволі посміхаюсь і киваю конвоїрові.

Коли за ним зачиняються двері, я кажу Іванові, показуючи на записку:

— Повідомляють, що Зінаїда Герасимівна у нас. Просять швидше приїхати. Лається дуже.

— Вона концерти дає. Тільки заведи! — посміхається Іван. — Потім не відмиєшся. Хоч і молода.

— Тому я з тобою поки що прощаюсь, а ти думай, Іване, думай. Дуже тебе прошу.

— Гаразд. Що вже там…

— І ще. Постарайся пригадати, куди Федько пістолет подів. Не дай господь, він іще комусь до рук потрапить, до такого, як Федько. Уявляєш, що може бути?

— Уявляю…

— То постарайся, добре?

Іван киває у відповідь.

І я, чи то з цього кивка, чи з якихось ноток у його голосі, здогадуюсь, що він знає, де сховано пістолет, і скаже, неодмінно скаже мені про це під час нової зустрічі. Йому тільки потрібний час, щоб зважитися на такий крок.

Ми прощаємось. Потім я дзвоню, і до кімнати заходить конвоїр.

Я їду з радісним відчуттям здобутої перемоги. Ніякий найуспішніший допит не приносить такого задоволення. У даному випадку я навіть не можу сказати, що допит був особливо успішним. Адже нічого нового я, по суті, не довідався. Або, точніше, поки що не довідався. Але я досяг незмірно більшого. Я нарешті намацав больову точку в душі людини і, здається, зумів допомогти цій людині, зумів її врятувати.

У своїй кімнаті я застаю сердитого і водночас зніяковілого Петю Шухміна. Його вимушена посмішка не дуже доречна, бо жінка, яка стоїть навпроти нього, сповнена гніву й анітрохи не приховує своїх почуттів.

Я ще з коридора чую її роздратовані вигуки. Голос курця, хриплуватий, що завжди особливо помітно у жінок.

— Я вам що, дівчисько? Не смієте, ясно вам?! — блискаючи очима, накидається вона на Петю. — Усе покинь і біжи за ним! Неподобство! Заарештували, так?! Ордер пред'являйте! Ви свої беззаконня киньте! Не вийде, ясно вам?! Де ордер?! На якій підставі?! Хапають! Тримають!

— Не хапають, а запрошують, — намагається заперечити Петя. — Для розмови. Я ж вам усе пояснив.

Я заходжу до кімнати.

— Пробачте, Зінаїдо Герасимівно, — кажу я найлагіднішим тоном, на який тільки здатний. — Ради бога, пробачте, що примусив вас чекати.

Вона швидко міряє мене з голови до ніг пильним, зірким поглядом і вороже запитує:

— Що вам від мене потрібно?

Мені насамперед хотілося б встановити з нею доброзичливі стосунки. Адже вона зараз вкрай роздратована і збуджена, бо ніяких радостей від контакту з міліцією, очевидно, не чекає. Треба думати, ті контакти обіцяють їй самі тільки неприємності. Що ж, хоч би цього разу треба звільнити її від подібного комплексу.

— Насамперед, Зінаїдо Герасимівно, хочу вас попередити, — кажу я миролюбним і дружнім тоном. — Ми до вас не маємо жодних претензій, і взагалі справи, яку ми розслідуємо, вас особисто не торкається. Я прошу тільки трішечки допомогти нам. Так би мовити, виконати свій громадянський обов'язок. І я негайно з вами розстанусь.

У міру того, як я все це вимовляю, напруження і гнів залишають мою співбесідницю.

— Ну добре, добре. Зрозуміла вже, — каже вона спокійно і навіть дещо поблажливо. — Що від мене треба? Чим допомогти? Відразу так би й сказали. А то…

Тим часом Петя недбалим жестом кладе переді мною записку, яка містить деякі відомості про Зінаїду Герасимівну, що їх Петі вже вдалося одержати. Я швидко, але досить уважно пробігаю очима записку.

— Ще я хочу попередити вас, — якнайлагідніше кажу я, — що все, про що б ми з вами тут говорили, за межі цієї кімнати не вийде. Ви мене, сподіваюсь, розумієте? Я гарантую.

У моєму голосі звучать дуже довірливі інтонації.

Це досить банально попередження, яке в іншої людини не викликало б особливих емоцій, у даному разі знаходить потрібний мені відгук.

— Ну, як же не зрозуміти, — посміхається Зінаїда Герасимівна. — У вашій роботі секретність — це найголовніше. Інакше хто з вами відвертий буде!

— Саме так, — підхоплюю я. — Адже нам тільки відвертість потрібна. Від вас, зокрема. І тут навіть… — Я роблю паузу. — Навіть ваш чоловік нічого не довідається про нашу з вами розмову.

Почувши це, Зінаїда Герасимівна здивовано дивиться на мене, немов застукана зненацька, потім очі її насторожуються і посмішка поволі зникає з пухких губів.

— А це ви до чого? — запитує вона.

— Ви знаєте, звичайно, що таке алібі? — в свою чергу питаю я.

— Ну, начебто знаю… — не дуже впевнено відповідає Зінаїда Герасимівна, здивована цим несподіваним запитанням.

— Це доказ або свідчення того, що людина не могла бути у певний час у такому-то місці або саме в цей час вона була, виявляється, зовсім в іншому місці, — пояснюю я.

— Та й без вас я це знаю, — незадоволено відповідає Зінаїда Герасимівна. — Слава богу, грамотна.

— От і чудово. А тепер постарайтесь пригадати. Минулого понеділка, дванадцятого, ваш вагон-ресторан був у Москві. І в ніч на вівторок готувався у новий рейс. Одержували продукти, відбувався поточний ремонт. Це ви пам'ятаєте?

— Ну, пам'ятаю, — насторожено відповідає Зінаїда Герасимівна, ще не зовсім тямлячи, що, власне, мені від неї потрібно.

— Значить, пам'ятаєте, — задоволено констатую я. — А чи пам'ятаєте ви, хто саме вантажив ваш вагон? Цих вантажників ви, здається, знаєте давно, чи не так?

З останнім запитанням я занадто поспішаю. Його, відверто кажучи, не слід було ставити. Ним я немовби роблю тиск, примушую назвати вантажників, незалежно від того, пам'ятає вона їх чи не пам'ятає. І це може викликати цілком природну відсіч з її боку.

Але Зінаїді Герасимівні, на щастя, не до таких нюансів зараз. Та вона поки що і не думає будь-що приховувати.

— Ну, пам'ятаю, хто був, — уривчасто говорить вона, — Федько Мухін та Зінченко Іван. Вічно вони там огинаються, ці п'яниці.

Ні, щось її усе-таки стривожило. Губи стискаються, очі блищать сухо і насторожено.

— А коли вони з'явилися у вас, о котрій годині, хоч би приблизно? Постарайтесь пригадати, Зінаїдо Герасимівно, це дуже важливо.

— Чому «приблизно»? Можу і точно. Зараз пригадаю… — Вона замовкає і, дивлячись кудись у простір, зводить тонкі брови. — Значить, машина з холодильника прийшла перша. Якраз вони й нагодилися. Я час у путівці помітила. Ревізор ще нею приїхав… Еге ж! Дванадцята була без кількох хвилин. І машина приїхала, і вони тут як тут. Нюх у них на таку роботу.

— Дванадцята без кількох хвилин… — задумливо повторюю я і знову запитую: — А пішли вони від вас коли?

— Усе розвантажили о пів на другу, — впевнено відповідає Зінаїда Герасимівна. — Незабаром ще одна машина прийшла. Ну, а потім вони спати полягали у вагоні. І о сьомій ранку пішли.

— Випили перед сном?

— Не пригадую, — чеканить вона. — Їхня справа.

— Припустимо, — погоджуюсь я. — А пам'ятаєте, що вони вам розповідали?

— Не вистачає ще пам'ятати, що ця п'янь верзе, — зневажливо знизує плечима Зінаїда Гарасимівна.

— Але ж вони, вдається, розповіли вам про зовсім незвичайний випадок. Його важко забути.

— Не чіпляйтесь, — грубо обриває вона мене. — Кажу, не пам'ятаю — значить не пам'ятаю.

Жінка помітно починає нервувати. Але чого їй, власне кажучи, нервувати? Чогось вона боїться? І тут мені раптом спадає на думку одне міркування, яке вже давно у мене якось приховано визрівало. Буде ця жінка випивати з двома вантажниками, аякже! А потім іти до свого дружка? Ні, скоріше за все, навіть напевне, дружок прийшов по неї. Ось тоді вона могла й випити та почути розповідь захмелілих вантажників! Але у цьому випадку…

— Ви, значить, не пам'ятаєте, — кажу я. — Але, може бути, це пам'ятає інша людина, яка теж чула тієї ночі їхню розповідь, як ви гадаєте?

— Ніякої іншої людини не було, — знову відрізає Зінаїда Герасимівна, цього разу ще рішучіше.

— В тім-то й річ, що була, — заперечую я. — Хтось був. Але вам дуже не хочеться цю людину називати. Це зрозуміло.

— Ну, знаєте…

— Ні вже, почекайте, дайте договорити. Я вас попередив: ми не збираємося втручатися у ваше особисте життя. Нас це не стосується. І нас не обходить, ким доводиться вам ця людина. Нам вона потрібна лише як свідок. От і все. Як свідка я й прошу вас її назвати.

— Ви мене краще не ображайте, — глухо, з погрозою вимовляє Зінаїда Герасимівна. — Я прокуророві буду скаржитися. Я свої права знаю. Знайдеться кому за жінку заступитися, не думайте. Дозволяєте собі дуже багато.

— Бачите, — відповідаю я. — Звичайно, ви можете не називати цієї людини. Ваше право, але нам доведеться її все-таки знайти. Зрозумійте, вона потрібка для слідства. Але раніше ми змушені будемо розпитувати про неї багатьох людей. І хоч би як акуратно ми це робили, багато хто дізнається або здогадається про ваші взаємини. Адже ми розпитуватимемо про людину, яка тієї ночі була у вашому вагоні. Навіщо вам це потрібно? Ви завадите нам, зашкодите собі, та й цій людині, певно, теж.

— Йому вже нічим не зашкодиш, — сухо кидає Зінаїда Герасимівна.

— Це як розуміти?

— А так. Гірше йому вже не буде… Ну, гаразд… — втомлено зітхає вона. — Ну їх усіх до біса! Набридло. Одне слово, недавно заарештували його, сердешного. Обехеес пригрів. Достукався.

Це повідомлення мене зовсім не дивує.

— Як же його звуть? — запитую я.

— Петром Івановичем звуть, — байдуже відповідає Зінаїда Герасимівна. — А прізвище його — Горбачов.

Більш за всіх задоволений моїм відкриттям Саша Грачов, наш слідчий, якого призначено вести справу Горбачова; Горбачов, звичайно ж, сам вчинив крадіжку, почувши від вантажників про загибель Віри. Таким чином, найзагадковіші події мають часом найпростіше пояснення.

— Хоч би що говорили, а дечого і ми все ж таки досягли, Федоре Кузьмичу, якщо бути об'єктивними, — каже Петя. — Версію з убивством Віри ми відпрацювали. Її тепер спокійно відкинути можна.

— Неточно висловлюєшся, — докірливо поправляє його Кузьмич. — Ми відпрацювали версію вбивства з пограбуванням, і її справді можна відкинути. Але версія вбивства, припустимо, з ревнощів або помсти залишилася. Тут ми ще нічого не довели. І залишилася, звичайно, версія самогубства. А тут, як тобі відомо, є така стаття, як доведення до самогубства. Ні, любі мої, роботи у нас з цією справою ще вистачить, не турбуйтесь. Через що ця дівчинка загинула — про все ми повинні довідатися до кіпця. І закон цього вимагає, і совість, до речі, теж.

— Треба шукати людину, яку Віра кохала, ось що, — рішуче кажу я. — Нічого іншого не придумаєш.

— Як звуть — не знаємо, де живе — не знаємо, ким працює — теж не знаємо, — сумно перераховує Петя.

— Ну, гаразд, — закінчує Кузьмич. — Видно, доведеться тобі, Лосєв, вирушати до Тепловодська. — І, посміхнувшись, додає: — На поправку здоров'я.

— Коли б він там останнє не втратив, — похмуро кидає Петя. — Щось не подобається мені той хлопець на фотографії.

Розділ VII

КУРОРТНЕ ЖИТТЯ

Отже, у мене попереду знову далека дорога, відрядження. Цього разу в зовсім новому для мене плані, тобто — з незвичайним прикриттям: хворий, який приїхав лікувати виразку шлунка.

Ми з Кузьмичем довго обмірковували цю проблему. Можна, звичайно, приїхати у відрядження і поселитися в готелі. Але це тільки ускладнить моє завдання. Адже мені треба потрапити до санаторію не за службовим посвідченням, не для офіційного розслідування. Мені необхідно знайти там людей, які пам'ятають Віру або того хлопця у білій сорочці, знайти серед лікарів, сестер, санітарок, офіціанток, серед хворих, котрі приїздять у цей санаторій не перший рік. А може, мені так пощастить, що я знайду кого-небудь із тих, хто знятий на фотографії разом з Вірою. І всі ці люди мають бути зі мною відвертими не тому, що вони готові допомогти слідству; такий характер відвертості для мене недостатній. У цьому випадку людина відчуває мимовільну скутість, підвищену відповідальність за кожне слово, тут зникають різні припущення, здогади, сміхотворні або такі, що здаються незначними, деталі, дрібні події. Все це можна згадати і розповісти тільки тоді, якщо перед тобою звичайна й випадкова людина, яка нічого не випитує, не занотовує і ти не мусиш контролювати кожне своє слово і відповідати за нього. У такому разі, нічого кращого не вигадати, аніж стати таким, як усі, лікуватися, відпочивати, знайомитись і гомоніти з усіма й про все.

У нашій справі потрібне контактування, вміння одержати потрібну інформацію, вміння привернути до себе людей. І те, що ти не можеш сьогодні сказати їм усе про себе та про свою роботу, анітрохи не повинно відгороджувати тебе від цих людей, навіть у твоїй свідомості. Адже твоя робота — для них, заради них, й усвідомлення цього знімає будь-яку внутрішню ніяковість за вимушений, але для будь-кого з них безпечний, обман.

Звичайно, офіційний шлях набагато простіший, і може здатися, що ми стріляємо з гармати по горобцях. Подумаєш, якийсь там хлопець у білій сорочці! Чи варто починати заради нього таку складну комбінацію? Але ми шукаємо цього хлопця тому, що він підозрюється у вбивстві, і для такого випадку офіційний шлях — це сітка з дуже великими чарунками; через неї вислизне від нас багато потрібних нам людей.

Однак організувати таке відрядження не просто. І цілий день я витрачаю на ці справи.

А надвечір лунає телефонний дзвінок. На мій подив, телефонує Меншутін.

— Здрастуйте, Станіславе Христофоровичу, — кажу я якомога привітніше. — Чим можу бути корисним?

— Корисним? — з обуренням перепитує Меншутін. — Ви мене просто дивуєте, шановний Віталію Семеновичу.

— Що сталося?!

— Як що сталося? А Віра? Та ми тут усі божеволіємо! Вже мало не два тижні провадиться слідство, а ви не розв'язали найелементарнішого питання. Куди це годиться! Ні, Віталію Семеновичу, даруйте мені, але так працювати не можна. Весь колектив схвильований. Він чекає від вас відповіді: що сталося, кінець кінцем? Молода, загалом здорова, життєрадісна дівчина з нормальною психікою не може покінчити з собою. У наших умовах до цього немає і не може бути підстав! Це ви, сподіваюсь, розумієте? Виходить, сталося вбивство. Це ж логічно! Треба тільки вміти думати. Ну, а вбивство може статися з різних причин. Давайте ж розглянемо ці причини. Я готовий вам допомогти.

На хвилину мені зраджує витримка. Ця менторська промова хоч кого може роздратувати.

— Ні, Станіславе Христофоровичу, — досить різко відповідаю я. — Розглядати причини ми з вами не будемо. Цим ми займаємось на наших службових нарадах. Якщо ви чимось незадоволені, можете зв'язатись із моїм керівництвом.

— Давайте, давайте, — охоче погоджується Меншутін. — Це, до речі, у ваших інтересах теж.

Я диктую йому прізвище Кузьмича, його звання, посаду і номер телефону. Ця незворушність мені нелегко дається. Як хочеться на прощання сказати хоч частину того, що я про нього думаю. Неможливо. Він може говорити, що хоче, я позбавлений такої насолоди. Це ще одна особливість нашої роботи. І я примушую себе розпрощатися з Меншутіним максимально люб'язно.

Попереду в мене ще море справ.

Рівно і потужно гуде мотор, літак трохи вібрує. Салон заливає сонячне світло. Я дивлюсь в ілюмінатор і думаю про свої справи, чи то пак про свою справу, про важкий та заплутаний шлях, яким мені доводиться йти. Про що ж іще думати? Шлях цей петляє у темряві, і я посуваюсь майже навпомацки. Одна петля, друга, третя… Скільки їх попереду? Одну петлю ми вже пройшли, і вона привела нас до вихідної точки, шлях закінчився невдачею. Щоправда, тут ми розкрили крадіжку, але це анітрохи не наблизило нас до розв'язання головного завдання: що сталося з Вірою? І на цьому шляху ми ще й втратили товариша…

Зараз я посуваюсь по другій петлі. А може, цього разу то не петля? І я дійду до мети? Шлях веде мене все далі й далі в темряву. На цьому новому шляху я вже познайомився з цікавими персонажами, як-от баляндрасник Фоменко, чи стриманий, мовчазний Струліс, або ж той самий Лапушкін. Усі вони чомусь лякалися нашого знайомства, і, проте, всі троє впинились непричетними до трагедії, що сталася у котловані будівництва. Чому ж вони боялися?

Але мені треба йти далі, вбік від них, до людини на фотографії. Чи закінчиться там мій шлях?

Зараз я вчитель, скромний молодий учитель і їду лікувати виразку шлунка.

В аеропорту мене зустрічають двоє молодих людей в цивільних пальтах та капелюхах. Я ніколи не можу пояснити, як упізнаю своїх. Вони нічим не вирізняються у натовпі, але як тільки наші погляди зустрічаються, ми безпомилково впізнаємо одне одного.

У мене забирають чемодан, великий, типово курортний. Доводиться віддати. Я все ж таки гість, а тут майже Кавказ. У всякому разі, один з моїх господарів, без сумніву, кавказець — худорлявий, стрункий, з вузьким, як молодий півмісяць, обличчям, горбатим носом і орлиним поглядом із-під кошлатих брів. Звуть його Дагір, він приїхав по мене з Тепловодська.

І от ми з ним уже мчимо рухливим нешироким шосе. Навкруги неозорий степовий простір, і тільки на півночі, вдалині, де-не-де громадяться невисокі вершини найближчих гір. Тут воші мають якийсь неправдоподібний вигляд, наче мамонти.

Старенька наша «Волга» біжить, однак, досить прудко і навіть наважується обганяти чепуристі приватні машини. Тим часом Дагір вручає мені путівку і, посміхаючись, каже:

— Ой, як важко дістати, ти б знав! Лише за один день. Це ще добре, що — листопад. А влітку…

Я з цікавістю розгортаю путівку, в яку вже вписано моє прізвище.

Ось нарешті і Тепловодськ. Зразу за новобудовами починається курортна зона міста: парки, сади й мальовничі будівлі санаторіїв, широкі тихі вулиці з шеренгами старих, розлогих дерев, акуратно підстрижених кущів.

У просторому вестибюлі санаторію мене зустрічає літня нянечка у білому халаті. Закинувши вгору голову, вона дивиться на мене, і в очах її я помічаю подив: такий здоровань приїхав, бачите, щось там таке лікувати. Либонь, видер по знайомству дармову профспілкову путівку.

У просторій гарній їдальні я знайомлюся з сусідами за столиком: це симпатична молода жінка, аспірантка з Свердловська, у вишуканих штанях з велетенським кльошем, і двоє літніх інженерів з Донбасу.

— Ви тут уже не вперше? — запитую я одного з інженерів.

— Що ви, — посміхається той. — От ми з моїм другом в один рік виразку дістали і разом котрий уже рік її лікуємо. Котрий рік, Яшо?

— А, — махає рукою його друг. — І рахувати не хочеться.

— А я тут уперше, — встряє молода жінка. — Подруга вмовила. Вона он за тим столиком сидить. Така гарна, в голубій кофтинці, бачите?

Вона сміється.

— То подруга ваша тут не вперше? — запитую я.

— Вдруге. Вона тут торік була.

— До речі, давайте познайомимося, коли вже нас звела доля, — пропоную я і звертаюсь до молодої жінки: — Адже не можу називати вас «товаришу аспірант» або «громадянко із Свердловська»?

— А я й цього про вас не знаю, — сміється вона. — Мене звуть Рая. А подругу мою — Валя.

Ми всі знайомимося одне з одним, і це виходить надзвичайно церемонно та смішно. Ввечері ми умовляємось іти всі разом у кіно.

Так минає перший день мого надзвичайного відрядження.

Я живу у невеликій затишній кімнаті з балконом, щоправда, вдвох з молодим і веселим шахтарем Віктором Богдановим. У нього тільки-но зарубцювалася страшенна виразка, але Віктор сповнений співчуття до мене і тим вкрай засоромлює мене. Логіка його міркувань гранично проста.

— Ну, добре, — каже він. — Мені така хріновина по заслузі. Точно. Якщо б ти стільки випив, скільки я, у тебе їх було б чотири. У мене ще порода якнайміцніша. Але ти взагалі не п'єш, я бачу. А теж, розумієш, таке страждання заробив.

Одне слово, з Віктором ми знайшли спільну мову.

Цілком благополучно відбувається у мене і перша зустріч з моїм лікарем, літньою жінкою з дивовижно молодими та лагідними очима. Я, по-моєму, вірогідно змальовую їй свої відчуття від виразки шлунка, яка нещодавно зарубцювалася. У всякому разі, я нічого не забуваю з інструктажу, який провів зі мною лікар нашої медчастини. І хоч моя курортна картка авторитетно підтверджує все мною сказане, Клавдія Пилипівна — так звуть мого лікаря — після дуже поверхового, на мій погляд, огляду, чомусь досить скептично поставилась до моїх скарг.

— Ну, що ж, любий юначе, — зітхає вона і дивиться на мене своїми лагідними, з промінчиками зморщок очима. — Лікуйтесь, коли приїхали.

Під час нашої бесіди я, звичайно, не забуваю про справжню мету свого приїзду сюди. І, вибравши зручний момент, запитую:

— Ви, певно, багатьох своїх хворих пам'ятаєте?

— Звичайно, — киває посивілою головою Клавдія Пилипівна, водночас заповнюючи мою історію хвороби.

— Торік у вас тут моя сестра лікувалася, — кажу я.

— Як її прізвище? — цікавиться Клавдія Пилипівна. — Теж Лосєва?

— Ні. По чоловікові Топіліна. Віра.

На секунду мені стає сумно. От я уже й віддав Віру заміж.

— Щось не пригадую, — хитає головою Клавдія Пилипівна і продовжує писати. — Напевне, її вів інший лікар. Ви не знаєте, в якому корпусі вона жила?

— Ні. Я вам покажу її фотографію! — вигукую я, немов ця щаслива думка тільки зараз осяйнула мене. — Якраз вона тут і знімалася, на екскурсії.

Клавдія Пилипівна з цікавістю розглядає фотографію і, уявіть собі, відразу впізнає Віру. Спрацьовує чисто професійна пам'ять, тому що Клавдія Пилипівна навіть називає, на що хворіла Віра, вживаючи при цьому мудроваиі латинські терміни.

Мало того, Клавдія Пилипівна навіть пригадує дивний випадок, який стався з Вірою. Та раптом зникла на два дні. Вранці, кудись поїхала, а повернулася увечері наступного дня. Потім виявилося, що голова одного з колгоспів, розташованого порівняно недалеко від міста, надіслав по неї машину. І там, у колгоспі, вона змушена була заночувати: надвечір раптом хлинула неймовірна злива, що стихла лише наступного дня. На запитання сусідки по кімнаті, навіщо Віра туди поїхала, вона дуже коротко і незрозуміло відповіла: «У службових справах». Віру всюди розшукували, дзвонили до міліції. Цей випадок дуже схвилював усіх, і тому Клавдія Пилипівна запам'ятала його.

Взагалі у мене якось одразу з'явилося досить широке коло знайомств.

Рая і Валя, аспірантки з Свердловська, життєрадісні та грайливі дівчата, приїхали сюди, по-моєму, з іще меншими даними, ніж я. Вони по тричі на день міняють туалети, строкатість і легковажність яких надвечір незмінно збільшується, не пропускають, з їхніх слів, жодного концерту і їздять на всі екскурсії, хоч погода нас не тішить і дощ тут ллє мало не щодня.

З Валею ми вже вдруге за цей день ідемо разом пити мінеральну воду до джерела, яке розташоване у мальовничому старовинному парку.

— Ви, здається, не перший рік тут відпочиваєте? — запитую я.

— Лікуюсь, — суворо поправляє мене Валя. — Я минулого року теж тут була.

— Дивіться! І сестричка моя теж торік була тут. Але залишилась не дуже задоволеною.

Так, слово за словом, я «згадую», що випадково захопив фотографію сестри і, покопирсавшись у кишенях, показую її зацікавленій Валі.

— А як звуть вашу сестру? — запитує Валя.

— Віра…

І знову Віра зі мною, немов жива. І знову я починаю відчувати її смерть як втрату не тільки дуже хорошої, але й особисто мені знайомої людини. Це почуття усе більше зростає в міру того, як я пізнаю цю дівчину, її життя, її вчинки, слова, її симпатії та радості, і… Ні! От бід її і злигоднів я не знаю. А це ж саме те, що мені слід знати.

— Віра? — перепитує Валя і задумливо хитає головою. — Ні, щось не пригадую. — І раптом, пожвавившись, вигукує: — Ой, і Костя тут, теж сфотографувався. Треба ж таке! Ось він, бачите? — І вона показує на того самого хлопця, який так мене цікавить.

— А він хто такий? — якомога байдужіше запитую я. — І чому б йому не знятися?

— Та ні, ради бога, нехай знімається, — махає рукою Валя. — Він культурником тут працював, у санаторії.

— Костя і зараз тут працює? — запитую я.

— Не знаю, — байдуже знизує плечима Валя. — Я його щось не бачу.

Після обіду я обережно починаю розв'язувати своє головне завдання: намагаюсь розшукати Костю.

Перша розмова у зв'язку з цим відбувається у мене у вестибюлі їдальні. Там на стіні розвішано яскравий розклад різних культурних та спортивних заходів, афіші кінофільмів, кольорові фотографії басейну, волейбольного і баскетбольного майданчиків. Над усім цим простягся чіткий лозунг: «Єдина краса — здоров'я!»

Під цією стіною за маленьким столиком сидить втомлена і похмура людина у білому халаті. Це черговий «служби уваги». Він явно нудьгує. Чомусь ніхто не вимагає від нього уваги. І я вирішую порушити його сумну самотність.

Через п'ять хвилин Семен Гаврилович — так звуть похмуру людину в халаті — вдячний уже мені за увагу, скаржиться, що на нього тепер «навантажили», крім чергування, ще й усю культурно-масову роботу. Бо той, хто працював до нього на цій посаді, грубо кажучи, прокрався. Проте скандал вирішили зам'яти й обмежились тим, що вигнали цього паршивця Костю з роботи. Кому хочеться псувати реноме своєї установи, запитується? А вкрав Костя не більше і не менше як дві тенісні ракетки, закордонний футбольний м'яч, три ще не ношені вовняні спортивні костюми і навіть трубу з оркестру — правда, стару. Семен Гаврилович перераховує мені все це з винятковою точністю, бо сам схвалював відповідний акт про списання цих усіх предметів як непридатних до вжитку. Не подумайте, особисто Семен Гаврилович — бездоганно чесна людина і не дозволить собі присвоїти чужу копійку та державну — теж. Але підписати такий акт… Він тяжко зітхає.

— Ублагало начальство. Ну, а якщо чесно, то кому хочеться псувати взаємини з начальством? І взагалі. Мені хіба більше за всіх потрібно, по-вашому? Але якщо подумати, то соромно. От я вам і розповідаю.

— І де ж тепер той бідолаха Костя? — співчутливо запитую я, бо такий тон найбільше відповідає не стільки трагедії самого Кості, скільки долі ні в чому не винного Семена Гавриловича, вихором подій втягнутого у цю історію, котрий невідомо за що потерпів.

— А! Йому добре, він на волі, — зітхає Семен Гаврилович з виглядом в'язня, замкненого у фортеці.

— Тобто, — намагаюсь я конкретизувати, — що значить на волі?

— Це значить — у мами, — знову зітхає Семен Гаврилович, цього разу так, що може розчулити камінь. — А мама у нього шеф-кухар у «Перекопі». Вам усе зрозуміло? Вона як-небудь витримає на своїй шиї трьох таких нероб, як її дорогоцінний Костя.

Нам ніхто не заважає, і бесіда наша мирно тече далі.

Зрештою, я довідуюсь не тільки прізвище Кості, його адресу, але й дещо про його життя, характер, навіть друзів. Семен Гаврилович при всій своїй млявості, навіть іпохондрії, а також зневазі до людських справ і пристрастей виявляється людиною дивовижно поінформованою, до того ж з філософським напрямом розуму, схильним до аналізу та узагальнень. І тому особисто для мене його «служба уваги» виявляється вкрай цінною.

— Що згубне для Кості? — буркотливо міркує Семен Гаврилович, тьмавим поглядом упираючись кудись у далечінь. — Для нього згубною є мама. І згубним є тато. Мама нищить його любов'ю. Тато — нехай земля йому буде пером, він спився — нищить його своїми генами. При таких генах Кості для виховання потрібна не мама, а миколаївський фельдфебель з різками. Це вже я вам кажу, інакше вийде не людина, а грудка грязюки, що поступово й сталося. Об Костю зараз можна тільки забруднитися. А кожна людина шукає собі відповідне середовище проживання. Ви помітили? І найчастіше погана компанія не засмоктує, а приваблює. Запевняю вас. Ви, здається, вчитель?

— Звідки ви знаєте? — дивуюсь я.

— А! Звідки тільки тепер не надходить інформація, розумієте. Так от, слухайте мене, і ви станете, не скажу — розумнішим, але мудрішим. Це вже напевно. Костя — це теж продукт, ви розумієте? І він теж учився колись у школі, а зараз Костя знайшов собі таке середовище, де один кращий від одного, я вам скажу. Візьміть хоч би цього п'яницю Мотьку, нашого водопровідника. Ви знаєте, чому у нас тут усі крани течуть і гаряча вода то йде, то ні? А тому, що завідує цим завжди п'яний Мотька. Коли у нього, не дай бог, відкриється нарешті виразка, у нас гаряча вода буде без перебою. Це я вам кажу. А поки що я не можу провести змагання з плавання.

Наша бесіда закінчується, і я найсердечніше прощаюсь з Семеном Гавриловичем. Змістовнішого співбесідника я тут ще не зустрічав. Це просто щастя, що мені спало на думку порозмовляти з ним.

… Надвечір біля старовинного будинку грязелікарні я зустрічаюсь з Дагіром. У центрі нашої уваги тепер тільки Костя. Дагір, звичайно, знає його. Я тільки прошу з'ясувати, чи був Костя два тижні тому в Москві, а також як він живе зараз, де буває, з ким зустрічається.

— Ось іще що. Не чіпай Мотьку. Ним я сам займуся.

Я думаю про невідомого мені Костю, покидька і злодія, який, дуже можливо, виявиться тепер ще й убивцею, думаю про те, як дорого обійшлося боягузливе, а можливо, і кар'єристське небажання здіймати «галас» навколо його крадіжки. І, до речі, перешкодити цьому могла б навіть така непомітна людина, як Семен Гаврилович, якби він відмовився підписати фальшивий акт. І тоді Костя вже півроку сидів би під замком у колонії і сьогодні не чекала б Костю кара у сто разів страшніша, ніж за ту крадіжку в санаторії. Але Віра, головне — Віра, вона була б зараз живою…

Наступного ранку в кінці коридора першого поверху я натрапляю на вузенькі двері і металевими сходами, що гудуть під ногами, сходжу вниз, у підвал. Обабіч тягнуться якісь складські приміщення. Задушно, парко. Штовхаю нарешті якісь двері і потрапляю у котельню. У топках величезних казанів реве полум'я, підлога закидана вугіллям. Двоє замурзаних, напівголих хлопців щось кричать мені, виблискуючи білками очей і білозубими посмішками. Я у відповідь теж посміхаюсь і махаю рукою, даючи зрозуміти, що потрапив не туди, куди хотів.

Йду далі темним коридором і нарешті дістаюсь до слюсарної майстерні. Гострий запах металу — ось перше, що я тут відчуваю. Довгий, оббитий залізом стіл, лещата, маленький токарний верстат біля стінки, полиці з інструментами, якісь гори залізяччя на столі. А в далекому кутку бачу ввігнуту металеву розкладушку з брудною подушкою та подертою ватяною ковдрою.

Біля столу на високій табуретці сидить чубатий хлопець у забрудненій, замащеній до металевого блиску темній сорочці з закачаними рукавами і, покурюючи, з цікавістю дивиться на мене круглими, як у сови, очима.

— Привіт, — кажу я.

— Ну, привіт, — відповідає хлопець.

— Мені б Мотю…

— Це ще навіщо?

— Кран тече.

— Хе! Нехай заявку подають.

— А може, я Моті карбованець хочу кинути, щоб відразу полагодив? — посміхаюся. — Звідки ти знаєш?

— Карбованець! — пожвавлюється хлопець. — Ну, давай. Я — Мотька.

— Чого ж ти відразу не признався?

— Мало що… — невпевнено відповідає Мотька і, шморгнувши носом, оцінююче дивиться на мене. — Тобі й справді тільки кран полагодити чи ще щось?

— А яка від тебе іще користь?

— Може, щось купити хочеш «зліва»? — Мотька очікувально і лукаво втупився в мене своїми круглими совиними очиськами. — Схоплюєш, чи як?

— Що ж у тебе є?

— У мене нічого. Але якщо кинеш троячку, поведу туди, де є, — шкірить зуби Мотька.

— Але що є?

— Ну, що. Джинси — Америка, краватки — Італія. Гумка. Чого тобі ще?

Я кажу, що взагалі мене цікавлять джинси. І нерішуче чухаю потилицю. Не так просто зважитись на таку покупку.

— Тільки гроші я сам не малюю, врахуй, — суворо попереджаю.

Це вірна ознака того, що я здаюсь. І Мотька це прекрасно розуміє. Округла, вугрувата його фізіономія розпливається у посмішці, і він по змовницькому підморгує.

— Домовлено.

Мотька квапливо сповзає з табуретки, підбігає до розкладушки і з-під ковдри витягає пляшку горілки, як мені здається, уже почату. Із шухляди столу дістає дві тьмяні склянки, з кишені штанів — цибулину та складаний ніж. Усе це він спритно розставляє на столі біля лещат, ліктем зсуваючи вбік накидане там іржаве залізяччя та інструменти.

— Флакон — два сімдесят, піде? — азартно запитує він. — Щоб, значить, порядок був. Поки лікарі не бачать і міліція спить. Тоді жени, кипить твоє молоко!

Я, зітхнувши, віддаю йому три карбованці. Мотька енергійно розливає горілку, і ми чаркуємося. Випивши, я на очах у Мотьки хмелію і кажу, не дуже, проте, вільно повертаючи язиком:

— Якщо хочеш знати, мені тут назвали вже одного чоловіка. Ще коли сюди їхав. Зрозумів? Так він од вас, виявляється, звільнився. От і прокол.

— Хто такий? — цікавиться Мотька.

— А, ти не знаєш. Костею звати.

— Ха! — Мотька від збудження ляпає себе по коліну. — Хто не знає, а хто й знає. Саме з Костею і зустрінешся. Буде порядок, кипить твоє молоко! Давай по останній.

Деякий час ми ще базікаємо про се, про те, і Мотька робить мені різні аванси на майбутнє, обіцяючи найнеймовірніші комерційні вигоди від нашого з ним знайомства.

— Значить, домовилися? — запитую я наостанку.

— Ну! Не чухайся, Маруся, у строю, — весело відгукується Мотька. — Сьогодні ввечері. Трояку жени вперед!

— Так я ж дав?!

— Ну, ну, купець, не будь скупердяєм, — суворо каже Мотька. — Дав на випивку. А це, як умовились.

Сваритися з цим нахабою мені зараз не з руки.

— Ех, просто обвал, — зітхаючи, кажу я і витягаю гроші.

Мотька, не дивлячись, засовує їх собі до кишені.

— Ну от. Вважай, що ми з тобою покорешували, Вітек, — солідно говорить він і ляпає мене по плечу. — Значить, тобі найкраще після вечері прикотити. Ну, там о дев'ятій. Порядок?

— А куди прикотити?

— Чекатиму я тебе в парку. Біля театру. Знаєш?

— Знаю, прийду.

Очевидно, ця спекулянтська зграя склалася і діє давно.

І всі прийоми заздалегідь продумані. От, наприклад, адреси вони не кажуть, а Мотька поведе мене сам чорт знає яким шляхом. А там і ще що-небудь, напевне, приготували.

— Гроші не забудь, — попереджує Мотька. — Другий раз не поведу, знай!

— Це ти кинь, — різко відповідаю я, щоб не бути у Мотькиних очах уже зовсім дурнем. — Кореш називається. Спочатку товар доберу, а потім уже й гроші.

— Дрейфиш, покупець? — нахабно посміхається Мотька. — Люди там свої, не скривдять.

— Твої, та не мої. Одне слово, отак.

— Добре. Домовлено, — несподівано мирно каже Мотька. — Чого психуєш?

І ми розлучаємось до вечора.

Соромно признатися, але я хвилююся. Хоч би як, а закінчується досить складна справа, і мені, очевидно, доведеться незабаром затримати вбивцю Віри. Невже він так закохався, що відмова вийти за нього заміж штовхнула його на такий страшний крок? А Віра? Ні, Катря помиляється, Віра не могла полюбити цю покидь. Тим огиднішою була їй його причепливість. Але навіщо тоді вона пішла з ним того вечора? Лагідна, делікатна, совісна Віра, вона, звичайно ж, хотіла напоумити, заспокоїти його. Вона була повна жалю до нього. І ось цей негідник… Втім, поки що все це тільки здогадки та емоції. Доказів проти Кості ще немає. Їх належить добути.

Я прогулююсь віддаленою доріжкою саду, курю сигарету за сигаретою і не можу заспокоїтись. Повітря просякнуте вільгістю, під ногами калюжі, небо клубочиться важкими хмарами. Я щохвилини дивлюсь на годинник. І час від цього тягнеться виснажливо повільно. Знову починає накрапати дощ і заганяє мене у дім. Я не в змозі нічим зайнятися. І лічу хвилини, спочатку до того, як треба йти до джерела, потім не можу дочекатися кінця вечері і, нарешті, умовленої зустрічі з Дагіром.

Уже зовсім смеркло. Дощ, немов схаменувшись, ллє мов з відра. Тут не врятує ніякий плащ. Під ногами не калюжі, а озера, обходити їх марно.

Проте Дагір, як завжди, пунктуальний. Квапливо розповідаю йому, як змінилася ситуація.

Костя та його компанія давно у полі зору міліції, і не один раз хто-небудь із них затримувався за дрібно хуліганство. Ну, а зустрітися з ним, звичайно, треба, коли вже трапилася така нагода. Адже чого тільки не ляпне серед своїх п'яненький Костя, та й обстановку всередині цієї зграї розвідати корисно. А мені самому діяти доведеться, виходячи з ситуації. Тут нічого передбачити не можна.

Ми прощаємось, умовившись, що, коли б я не повернувся сьогодні ввечері від Кості, неодмінно подзвоню черговому. Там будуть чекати.

— І хвилюватися теж, — багатозначно додає Дагір.

Я дивлюсь на годинник. За двадцять хвилин дев'ята. Часу, щоб дістатися до театру в парку, залишається в обріз.

Дощ не вщухає, просто якийсь водоспад обрушується з неба. Через шум води нічого більше не чути. Ну й годинка!

Я піднімаю комір плаща, начебто це може мені чимось зарадити, і засовую руки глибше в кишені. У черевиках у мене гидко хлюпає.

Парк я за ці дні вивчив досить добре і тому йду швидко та впевнено навпростець.

От і приміщення театру. Навколо нього порожньо. Вистави сьогодні немає. Осторонь широкі кам'яні сходи, оздоблені скульптурами і квітами, ведуть на міський майдан. Біля цих сходів я помічаю самотню скоцюрблену постать.

Це Мотька. Я спочатку здогадуюсь, а вже потім упізнаю його. Немічний він хлопчина і жалюгідний якийсь, незважаючи на всю його хитрість та нахабство.

— Топай за мною, — сердито кидає він, коли я підходжу, і, не оглядаючись, починає підніматися сходами.

Ми звертаємо на другу вулицю, потім на третю. Я намагаюсь запам'ятати шлях, але в темряві мені це не вдається.

Тепер уздовж вулиці тягнуться маленькі, акуратні одноповерхові будиночки, схожі на українські хати. Напевно, старовинна козацька слобода. У вікнах, за фіранками, тепло й затишно, горить світло, оранжеве, голубувате, рожеве.

— Зараз прибудемо… — буркотливо повідомляє Мотька і мерзлякувато щулиться. — Увесь мокрий, як кінь, — усе дужче лютуючи, несподівано додає він. — Кипить твоє молоко!

Нарешті ми зупиняємося біля якоїсь брами, і Мотька, діловито озирнувшись, штовхає чорну рипучу хвіртку.

Ми перетинаємо подвір'я, сходимо на ґанок. Грюкає замок, двері розчиняються, і нас огортає душне тепло житла.

Тьмава лампочка освітлює захаращений вузький коридор і чорноволосого, гостролицього, довгого та сутулого, у шкіряному модному піджаці хлопця, який стоїть на порозі.

— Ого, — іронічно вимовляє він, оглядаючи мене. — Яку каланчу наш Мотька привів. Добрячий хлопчина. Вимахав на радість мамі та рідній Радянській Армії, — досить банально жартує він і раптом сердито запитує мене: — Чого витріщився? Думаєш, чого це я хохмлю? Від здоров'я, браток, від здоров'я. Слава богу, не дієтик. Проходь давай. Сушити вас зараз будемо, — вже зовсім миролюбно каже він і з посмішкою відразу ж попереджує: — Тільки врахуй, у нас, як в Америці, кожний п'є на свої, зрозумів?

— Найголовніше — випити, — хрипло мовлю я, — хоч на свої, хоч на чужі. — І, в свою чергу, запитую: — Тебе як звати?

— Клич капітаном. Для ясності. А тебе Вітька?

— Ага. А мені, до речі, про Костю говорили.

— Мало що тобі говорили.

Ми заходимо у невеличку, жарко натоплену кімнату. Навколо столу порозсідалися на стільцях четверо хлопців. Втім, один із присутніх — дядько за віком, пом'яте, пропите обличчя, заросле сивою щетиною, червоні кролячі очиці з запаленими повіками дивляться зло, підозріло.

Навпроти нього хлопець років під тридцять, огрядний, похмурий і спокійний. Знає, що ніхто його скривдити не насмілиться. Інші двоє — дрібнота, хлопчиська.

На столі дві або три пляшки. Одна майже порожня, друга — наполовину — отже, випили. Ще на столі — ковбаса, хліб, розкриті бляшанки консервів, на тарілці якась зелень.

Здається, хлопець, який нас зустрів, і є Костя, він тут командує, він тут господар.

— Сідай, Вітьок, — каже він мені. — Кидай п'ятірку, і їж, пий, що захочеш. Як в Америці.

Далася йому та Америка. Але я готовий заплатити і більше, аби лиш що-небудь ковтнути і зігрітися, у мене зуб на зуб не попадає. Демонстративно витягую гаманець і ледве набираю там п'ять карбованців: троячка, карбованець, решта дрібними.

— На користь голодуючих, — насмішкувато кажу я.

Костя безцеремонно згрібає гроші і наливає мені склянку горілки. Втім, це не горілка. Огидний запах б'є мені в ніс, тільки-но я підношу склянку до рота. Це страшна сивуха й отрута. Але я п'ю. Я відчуваю, як мене тіпає дрож, і мрію зігрітися.

Усі тягнуться почаркуватися зі мною, і той сивий та червоноокий теж, але рука його при цьому тремтить так, що частина самогону виплескується на стіл. І здоровенний парубок навпроти нього сердито басить:

— Чого розливаєш? Дивись, заберу.

І старий запобігливим тоном белькоче у відповідь;

— Що ти, Льовонько, я губками кожну крапельку зберу. Ти не переживай, ради бога.

Усі випивають і відразу накидаються на закуску — просто нестерпне це вогняне пійло.

Тільки червоноокий старий п'є поквапом, смакуючи кожний ковток. Потім він ляпає в долоні і, чомусь витерши їх об себе, лізе під загальний сміх на стіл і, ставши навкарачки, вилизує клейонку.

Не знаю, від чого мене більше нудить — від випитого самогону чи від цього видовища.

Старого, нарешті, стягують зі столу.

І Костя несподівано звертається до мене.

— Ну, Вітько, а які у тебе ще при собі монети є? — лагідно вимовляє він, граючись старою та довгою, наполовину вже сточеною фінкою, якою вони тут ріжуть, очевидно, ковбасу й хліб. — Покажи нам кишеньки, Вітько.

І я відчуваю, як напружуються усі інші, чекаючи, що я зроблю у відповідь. Рук їхніх я не бачу, але мені здається, що ножа ні в кого з них немає. У цей момент один хлопець підхоплюється і стає біля дверей, у мене за спиною. Решта не зводить з мене очей. Важкий, як слон, Льоша збуджено сопе і перестає жувати.

Але я зовсім не збираюся битися, я не для того сюди прийшов. І тікати я теж не маю наміру. Чому б мені не показати кишені?

— Що ж, Костю, — кажу я, відкидаючись на спинку стільця, — значить, чесної торгівлі не буде?

— Буде, буде. Усе буде. Не дрейф, — з кривою посмішечкою заспокоює він мене і відразу рішучим тоном наказує: — Давай кишені!

Я бачу, що він збуджений і маніриться. Але ще більше збуджені ті двоє, молодші, щенята; їх поки що тільки натаскують, вчать, дають натішитися сваволею багатьох над одним, який зараз у їхніх руках.

— А тебе Мотя не попередив? — запитую я, не міняючи пози. — Я ж із собою нічого по взяв.

— Багато базікаєш, хлопче, — хрипить червоноокий старий. Він один зберігає за столом повну незворушність. — Коли хлопчики просять, зроби. Вони нервові.

Я знизую плечима.

— Ну що ж…

І вивертаю одну кишеню за одного. Усі присутні стежать за кожним моїм рухом. З якою насолодою я відшмагав би цих нервових хлопчиків по їхніх худючих, обтягнутих джинсами задах. Треба неодмінно й серйозно взятися за цю зграю. Вона куди небезпечніша, ніж вважає Дагір. Сьогодні вони заманюють до себе дурників і намагаються пограбувати, завтра вони з цією метою вийдуть на вулицю.

Коли я вивернув усі кишені і нічого більше цінного, аніж старий записник, гребінець, носовичок та гаманець з дрібними грошима, в них не виявляється, Костя несподівано командує:

— А тепер скидай штани!

І хлопчики починають реготати, наперед смакуючи насолоду. Ще б пак! Трапляється нагода принизити людину, досхочу познущатися над нею, відчути всю підлу бандитську вседозволеність. Проте, враховуючи мої солідні габарити, вони не послаблюють уваги і не втрачають пильності.

Я вдивляюсь у злі та насмішкуваті Костиш очі і поволі кажу:

— Хочеш знущатися, Костю, тоді слухай. Якщо я звідси вийду живий, вам хана. Це — перше. Друге, якщо живий не вийду, вам теж хана, тому що я декому в санаторії сказав, що йду з Мотькою до тебе. Це два. А трете — я служив у десантних військах. Це тобі що-небудь говорить? Ні? А вам, хлопчики?

Костя розуміє, що я не жартую. Очі його стають божевільними, збуджено посмикуються тоненькі чорні вусики, і він знущальницьким тоном каже, явно бахвалячись перед своїми:

— Не лякай нас, дитинко. Не таких ми коротили. А тебе сам бог велів підкоротити. Ха, десантник знайшовся. Ну, гаразд, давай заначку і залишайся у штанях.

— Немає заначки.

— Ах, немає…

Я цю публіку знаю. Костя бахвалиться не випадково. І на зовнішній ефект теж б'є не випадково. Це найпевніший засіб зміцнити авторитет у такій компанії, затиснути всіх у кулак і вселити страх. І тут усі засоби бувають добрі. Що ж, ефект то ефект!

Я підхоплююсь так спритно, що всі в першу мить завмирають на місці. Костя прийомів не знає. Враз перекинутий мною, він летить головою вперед і, мов торпеда, з грюкотом врізається у стіну, а ніж його вже у моїй руці. Я відступаю до шафи і оглядаю заціпенілу компанію.

— Оце да-а!.. — вимовляє нарешті один із хлопців. — Фінт вухами.

— Ех, кипить твоє молоко, — підхоплює Мотька, ляпаючи себе по худих стегнах. — Ну, дає дієтик! Не чухайся, Маруся, у строю!

— У десантах, там вчать, — додає поважливо третій.

Ніхто з них не збирається на мене нападати. Настрій змінився, і запановує миролюбність.

Костя, постогнуючи, намагається підвестися з підлоги, але руки у нього підламуються.

Я перший подаю йому допомогу. Я не манірюсь. Мені треба ще з ним погомоніти. Якийсь невиразний, незрозумілий неспокій усе дужче охоплює мене.

— Усім налити, — наказує Костя, ледве сідаючи до столу. — Всім випити. Мир і дружба. Ну, чого баньки витріщили?

— Тебе живим бачимо, — ображено каже хтось із хлопців.

Ми випиваємо, і на знак повного примирення Костя, прокульгавши до сусідньої кімнати, виносить звідти новенькі закордонні джинси. Він акуратно ставить їх на підлогу, демонструючи їхню неабияку якість. І всі починають голосно, навперебій обговорювати їх.

Я вже збираюся сховати назад до кишені витягнуті звідти свої речі, як раптом Костя помічає фотографію, яка стирчить із записника. Я, до речі, зумисне покрутив зараз книжку у руках, перш ніж запхати її до кишені. І Костя, зацікавившись, каже:

— Ану покажи.

Я простягаю йому фотографію. Він з цікавістю, але без будь-якого хвилювання і переляку розглядає її. Двоє хлопців, підхопившись, теж тягнуть до неї шиї. Один з них тицяє пальцем і здивовано вигукує:

— Диви, Косько, ти!..

— Ага. Я, — гордовито погоджується Костя і запитує мене: — Де добув?

— А! — махаю я рукою. — Дружок минулого року тут відпочиває. Ну й надіслав. Ось цей, — навмання показую на одного з хлопців, знятих біля Кості.

— Цей? — пожвавлюється Костя. — Ха! Ну, як він, одружився?

— А чого йому одружуватися? — обережно відповідаю я.

Костя насмішкувато посміхається.

— Ха! Не знаєш? Та він через неї чи то топитися, чи то стрілитися збирався, ханурик.

— Через кого?

— Та через кого, через цю дівку! — задоволено вигукує Костя, показуючи пальцем на Віру.

— Через неї?! — не вірячи своїм вухам, перепитую я. — Ти часом не збожеволів?

— Я? Та кого хочеш спитай! Я його так і називав: Пашка-псих. Що я, не пам'ятаю! Правду тобі кажу. Особливо психував він, коли ця дівка на два дні із санаторію змилася, у справах нібито.

Але я не можу опам'ятатися від подиву. Значить, Катря помилилася? І Костя мені зовсім не потрібен? А потрібен зовсім не відомий мені Пашка?

— … І з Толькою, який тоді її повіз на своєму газику, Пашка битися хотів. Та я стримав його. Только — мій кореш.

— Чи це не той Анатолій, що у санаторії працює? — запитую я, хоч ні про якого Толю раніше не чув.

— Ні, Толька — шофер, у колгоспі працює; хоч він часто у хлопців у котельній санаторію огинається. Вони йому запчастини дістають.

Отже, на мене чекає новий розшук. Павло — ось хто, виявляється, залицявся до Віри, а зовсім не Костя. Втім, поки що треба розшукати Анатолія.

Третій день підряд я спостерігаю за машинами, — які з'являються біля санаторію. От і зараз після обіду я сходжу у садок.

У цей момент через дальню браму хвацько вкочується старенький газик, брязкаючи всіма своїми металевими суглобами, звискує гальмами і рвучко, «на всьому скаку» завмирає біля дверей до котельної.

З газика вистрибує хлопчина, щосили грюкає дверцятами і, оминувши машину, ховається у чорному отворі дверей.

Я неквапливо перетинаю садок і йду прямо у котельню. Опустившись лункими залізними сходами у задушну темряву підвалу, починаю орієнтуватися по голосах, які долітають до мене з глибини коридора, і, поволі, витягнувши вперед руки, пробираюсь у той бік. Я штовхаю двері і заглядаю до котельної. Ну й спекота ж там! Двоє хлопців без сорочок, замащені вугіллям. Це, звичайно, місцеві. А третій — приїжджий. Він у шкіряній куртці на «блискавці», з кепкою в руці. Усі троє мовчки дивляться на мене.

— Привіт, — кажу я. — Ти Анатолій?

— Ну, я, — насторожено відповідає хлопець у шкіряній куртці.

— Поговорити треба. Вийди у двір.

— А ти хто?

— Хто, хто, — грубувато відповідаю я. — Вийди, кажу. Тут не продихнеш. Чого боїшся?

— Дуже мені треба боятися, — сердито бурчить Анатолій. — Зараз вийду. Йди до машини.

Тими ж залізними гримотливими сходами я вибираюся на подвір'я і тут переконуюсь, що знову ллє дощ. Не роздумуючи, залізаю у машину і починаю чекати. За хвилину крізь потоки дощу за вітровим склом я помічаю, як у отворі дверей котельної з'являється довгов'яза постать у чорній шкіряній куртці та пожмаканій кепці. Анатолій озирається і, певно, помічає мене в машині. За два стрибки він опинився біля дверцят, щосили шарпає їх на себе і падає на сидіння, ухопившись руками за кермо.

Тепер я можу роздивитися його краще. У нього округле обличчя з кирпатим носом, густі суворі брови та похмурі очі. Одне слово, хлопець рішучий, ініціативний і спритний, як, втім, усі водії. Зараз він дивиться на мене підозріло й незадоволено запитує:

— Ну, чого тобі?

— Толь, ти пам'ятаєш Віру? — у свою чергу, але цілком миролюбно, навіть дружньо запитую я його. — Минулого літа сюди з Москви приїздила. Ти ще у колгосп до себе її возив.

— Чого ж не пам'ятаю? Пам'ятаю, — спокійно відповідає Анатолій, і з його голосу зникає настороженість.

— Пізніше ти її бачив?

— Ні, — зітхає Анатолій і лізе до кишені куртки по сигарети. — Чудова дівка. А ти її звідки знаєш?

— Сестричка моя.

Вкотре вже вимовляю я ці слона, і щоразу вони хвилюють мене не фальшем, а якоюсь дивною, нереальною правдивістю, немов і насправді стала мені Віра близькою, стала майже сестрою.

— Ну да? — дивується Анатолій. — Що ж вона тобі про мене говорила, цікаво?

— А от, що є такий Толя, що хлопець хороший, чесний.

— Вже прямо-таки чесний? — сміється явно потішений Анатолій.

Він підморгує і простягає мені сигарети.

— Вірі тоді заночувати у вас довелося? — байдуже кажу я між двома затяжками.

— Ага. Злива. А у нас в двох місцях шлях одразу розмиває. У темряві краще не рипатися.

— А навіщо їй взагалі треба було їхати? Передала б з тобою папери, і справі кінець.

— «Передала б», — Анатолій дивиться на мене іронічно. — Адже там особистий лист до нашого голови був. Ну, і їй він теж дещо в руки передав. Я так розумію. А сама вона у справах ні бум-бум. — Він невизначено крутить пальцями біля скроні. — Я ж бачив.

— А що ти бачив?

— Я? — хитро дивиться скоса на мене Анатолій. — Що бачив, того не зрозумів, а що зрозумів, того не бачив. Ясно?

— Ясніше не буває, — сміюся я. — Та мене загалом це все не стосується. А Віра з тобою сама їздила?

— А це тебе хіба стосується? — сміється у відповідь Анатолій.

— Тю! — зневажливо посміхаюся я. — Тут секрету немає і не було. Будь спокійний. Дурне діло було.

Я нарочито висловлююсь туманно. Але Анатолій цього не помічає.

— Еге ж, «дурне діло», — каже він. — Той діяч, як тигр, рвався у машину. Віра йому каже: «Я у справі їду, а не гуляти. Незручно, мовляв, тобі їхати». А він: «Не пущу тебе одну, і все», Ну, цирк. Я й то не витримав: «Що ж, — кажу, — з'їмо ми її, чи що?» «А ти, каже, — до чужих справ не лізь». Ну, а Віра, та теж з характером. Ні — і годі. А той… Був би в нього пістолет, застрелив би, їй-богу. А ти кажеш, «дурне діло»…

— Це Павло?

— А хто ж іще?

— Ну, а Віра як із ним?

— Вона з ним спокійно. Як поїхали ми, я ще не втямив, що до чого, і кажу: «Ревнивий у вас чоловік». А вона сміється: «Поки що, — каже, — не чоловік». — «Що ж, — кажу, — треба погуляти наостанку. Га?» Але Віра твоя щодо цього строга виявилась. Я таких, до речі, не люблю, але поважаю. Як вони там, либонь, одружилися?

Я мимовільно зітхаю.

— Ні, не одружилися, — відповідаю я. І машинально закурюю нову сигарету. Анатолій, раптом посерйознішавши, каже:

— Буває. Усяке, знаєш, у житті буває. І з нашим братом теж, не думай. То живеш-живеш, як трава. Їсти-пити є, від цих до цих уколюєш, увечері — телевізор, усе наче нормально, все у тебе є. Навіть на червоній дошці висиш. І раптом немов якась розумна людина тебе здалеку підштовхне. Як ти, опудало, живеш? І як навколо живуть і ще далі? Ти озирнись, ти прислухайся. Куди все рухається, куди мчить?

І переді мною на хвилину виявляється немов зовсім інша людина.

— Еге ж, Толю, — погоджуюсь я. — Не можна, як трава, жити. Мізкувати треба, що до чого.

Але Анатолій знову відчайдушно махає рукою.

— Мене ще до парламенту не обрали, — насмішкувато каже він, поглядаючи на мокре, посічене дощем скло. — І президента під суд я віддавати поки що не збираюсь. Навіть де для колгоспу дістати три машини й автобус, теж не мені довелося мізкувати, а Євгену Матвійовичу…

— Це голова ваш?

— Еге ж. Спочатку папери до Москви писав, потім гінця послав, потім сам московський начальник з дружиною приїздив. Тут лікувався. В цьому санаторії, у люксі. А потім от Віру прислав. Тільки після цього машини і видерли.

«Певно, сам Меншутін до них приїздив, — мимоволі глузливо думаю я. — Спочатку, звичайно, все їм пояснив, як жити, як працювати, що думати. А потім зглянувся і зробив ласку. Ну, та їм тут добре. Будь-яке начальство до себе запросити можуть, якому лікуватися треба».

— Наш Євген Матвійович теж блоху підкувати може, якщо потрібно буде, — посміхається Анатолій. — Та так, що й сама блоха не помітить. Отакий народний умілець. — Він несподівано зітхає і говорить уже іншим тоном: — Добре. Годі теревені правити. Їхати треба. А то наш умілець шкуру спустить.

— Толю, а ти більше цього Павла не зустрічав? — про всяк випадок все-таки запитую я його перед тим, як розстатися.

— Бачив, — несподівано повідомляє Анатолій і посміхається. — Цього літа бачив. Тут, у місті. Але зупинятися мені було ні до чого. Сумний він ішов. Я й подумав, як у них там з Вірою?

— Зрозуміло. Ну, бувай, Толю.

Я тисну йому руку і вилажу з машини.

Дощ уже не ллє, а січе, дрібний, холодний. Мене проймає холод. Ну й годинка, щоб їй грець.

Анатолій заводить мотор, хвацько розвертається навколо мене двором і вилітає за браму. А я поспішаю до себе в корпус.

У мене вже немає сумніву: Костя маю рацію, треба шукати цього невідомого Павла, прізвища і місця проживання якого я ще не знаю. Зате я знаю дещо про самого Павла. Якщо він міг так розлютуватися, коли Віра поїхала без нього, то на що він міг зважитися, коли Віра відмовилася вийти за нього заміж? А з слів Катрі, Віра підмовилась. Він що ж, божевільний, цей хлопець? Якщо не божевільний, то мерзотник, якого треба знайти і судити як убивцю.

Віктор сидить біля столу, відкинувшись на спинку крісла, і курить. Перед ним на столі лежить розкритий конверт, до якого недбало засунуто густо списані аркушики. Віктор палить, і задоволена посмішка блукає на його вилицюватому, міцному обличчі.

— Чим задоволений? — запитую я.

— Хлопці пишуть, почесну грамоту бригаді дали, — хвалькувато повідомляє Віктор. — Тепер у рахунок наступного року вугіллячко даємо.

— Либонь, і премію вручать?

— А на кий нам премія? — посміхається Віктор. — Нам пошану давай, портрет у газету.

— Ну, зайвих дві-три сотні не зашкодить, — заперечую я і теж закурюю. — Особливо сімейним. Ти переді мною не викаблучуйся.

— Тю! Дві-три сотні. Тут тисячу не знаєш куди дівати. — Віктор недбало махає рукою. — Знаєш, скільки наш брат заробляє? Тобі, вчителеві, і не снилося. Купити нічого, оце лихо. Крім горілки, звичайно. Але і в ній купатися не будеш.

— Як це так «нічого купити»? — дивуюся я.

— А так. От, наприклад, «Жигуль». Кожний би у нас радий купити. Немає. А на «Яву» вже більшість і не дивиться. Пройдений етап. Ну, там сину хіба що. Або, приміром, хату добудував би або й нову звів би. Знову ж таки матеріалів немає. Ну, гаразд. Хрін з ними. Я тоді п'ятий костюм куплю, третє пальто. Так? Але ти мені у такому разі не місцеву фабрику давай, а, припустимо, Брюссель, Лондон, Прагу. От і виходить, — Віктор посміхається, поблискуючи білосніжними зубами, — давай портрет, і точка!

— Та вже твій портрет будь-яку газету прикрасить, — кажу я.

— А що? Хлопець хоч куди. І нехай напишуть, тільки великими літерами: «Неодружений». Ех, від яких тільки красунь листи полетять! Во, наречену виберу! І тебе на весілля покличу, бо вчитель — усьому голова. Якби ми своїх учителів усе життя слухали, давно комунізм побудували б.

— Так от, скажи вчителеві, — в тон йому кажу я, — ти кого-небудь на цьому фото впізнаєш?

І показую йому ту ж саму фотографію.

Він присувається до столу, де горить лампочка, підносить фотографію ближче до світла і, несподівано насупившись, починає її вивчати.

— Так… — нарешті з жалем вимовляє він. — Не зміг я тоді з ними поїхати. А то б… Порушив, розумієш, режим. І з грілкою цілий день пролежав.

— А що було б, якби ти поїхав?

Віктор скрушно зітхає.

— Ех, не інакше, як одружився б, їй-богу. Адже один крок залишився. Ти собі навіть не уявляєш. Во, любов узяла, — він затискає пальцями горло. — А головне, все, можна сказати, підготував. Щоб, значить, без осічки, розумієш? Оксанка, ось ця сама, — Віктор тицяє пальцем у фотографію, — назавтра виїздила. Он воно що! А я, розумієш, лежу, як колода. Ну і все. Поїхала…

У тоні Віктора звучить неприхований жаль.

— А ще кого ти тут впізнаєш?

— Іще?..

Віктор підходить до столу і, не виймаючи рук з кишень, схиляється над фотографією, немовби знову її розглядаючи. Здається, першого разу він нікого, крім Оксани, не помітив.

— Ну, от Віра стоїть, — каже він, не відриваючи очей від знімка. — Костя, Максим, Павло… Та тут усі наші.

— Хто такий цей Павло?

— Павло хто такий? — перепитує Віктор, усе ще не в змозі відірвати погляду від фотографії на столі. — Нічого хлопець, ось за цією самою Вірою бігав.

— А звідки він, з якого міста, не знаєш?

— Звідки?.. З Орла, здається. Або з Воронежа. Не пригадую вже. Та навіщо він тобі здався?

Я давно чекаю цього запитання і вже готовий до нього.

— Начебто ми з ним десь зустрічалися, — кажу я. — Ти його прізвище не пам'ятаєш?

— Ні, — подумавши, відповідає Віктор. — Не пам'ятаю.

— Ну, такий тихий, скромний хлопчина, несміливий такий, еге ж?

— Ого, несміливий! — Віктор регоче. — Ми, знаєш, пішли якось до театру вчотирьох. Оксана моя з Вірою цією дружила. Бачиш, он, обійнявшись, стоять на фото. Ну от. Увечері, значить, через парк повертаємось, після театру, а на алеї шпана зібралася. Ну, і на гітарі якесь паскудство нашкварюють. Дівчата наші, звичайно, наддали ходу. Злякалися, зрозуміла річ. А Павло так, знаєш, спокійно до них підходить, гітару забирає і каже: «Чого ж ви такий божий дар калічите. Ану, слухайте». Та як видав… Мати божа! Дівчата наші збоку стоять, як зачаровані. Я, зрозуміло, коло них чатую. А хлопці ті його оточили, роти пороззявляли і не дихнуть — не охнуть. От як забрав.

— Що ж він заспівав?

— Не пригадую вже. Душевне щось. На зразок того, що мати, значить, сина із в'язниці чекає, а він за любов сидить. Потім гітару віддав і каже: «Ось, гаврики, мотайте на ус. У в'язниці холодно». І до нас пішов. А ти кажеш «несміливий»!

Отже, Павло починає окреслюватися. Цікава особа, здається. Проте поки що я не бачу, за віщо Віра його покохати змогла. За пісеньки?

— А який він на вигляд? — запитую я.

— Який? Ну, довгий такий, худий. — Віктор обводить мене поглядом. — Трохи, мабуть, нижчий за тебе. Ти вже занадто… Ну, який іще? Патлатий такий, очі чорні, циганські, гарячі. А що я ще помітив, пригадую, це руки у нього як у музиканта. Пальці довгі. Але нервовий, я тобі скажу, жах.

— Де працює, не казав?

— Професія у нього, знаєш, мирова. Кравець. Та ще й жіночий. Уявляєш? Оксанка йому якось каже: «Ой, як я вашій майбутній дружині заздрю. От уже одягнете». Ну, жартує, звичайно, а він так, знаєш, на Віру поглянув і каже: «Якщо у цьому вся справа, то я раджу вам краще за багатого йти. І любити у такому разі необов'язково». А очі вже злі, як у пса.

— А Вірі він подобався?

— Хто її зна. Вона, до речі, мовчазна була, серйозна. Але начебто подобався. Оксана казала. Та й разом вони завжди були. Взагалі ми всі так і чекали, що вони одружаться…

— Добре, — кажу я, — лягаймо спати. Дивись, котра година.

Цього разу світло ми гасимо одночасно.

Я з насолодою випростовуюсь під легкою ковдрою, але заснути швидко не щастить. Із заздрістю прислухаюся до солодкого сопіння Віктора. Він заснув, тільки-но поклав голову на подушку.

Після сніданку я вирушаю до міста.

Минувши, не поспішаючи, декілька тихих, затінених густими деревами вулиць курортної зони, потрапляю на метушливі, галасливі з крамницями та установами, вулиці ділової частини міста і незабаром, після коротких розпитувань, дістаюсь до двоповерхового будинку міського відділу внутрішніх справ.

Я знайомлюсь із черговим.

— Вам, здається, не слід до нас заходити? — ввічливо запитує він.

— Це ми спочатку так вирішили, — відповідаю я. — Не знали, з якою обстановкою зіткнемся. Але тепер усе з'ясувалося. Людина, яка цікавить мене, у вашому місті не проживає. А прийшов я ось чого: потрібна Москва.

І даю номер телефону Кузьмича.

А через кілька хвилин я вже чую у трубці його знайомий хриплуватий голос.

Скільки вже разів і з яких тільки міст не викликав я у важкі та щасливі хвилини цей знайомий спокійний голос. Часом мені добре перепадало, часом я тільки встигав сказати «слухаю», одержуючи короткий наказ. І вже зовсім рідко у нас виходили звичайні розмови про все. Але траплялися. Кузьмич розумів, що мені часом необхідно ковтнути порцію кисню. Але зараз… Як говорити мені з ним зараз?

Я коротко доповідаю Кузьмичу ситуацію, прошу відкликати мене відповідною телеграмою з санаторію і дозволити летіти до міста, де проживає цей Павло.

— А яке місто? — стримано запитує Кузьмич.

— На завтра уточнимо. Повідомлю окремо. Виліт туди дозволите?

— А кому ще накажеш летіти? Сам і лети. Й ось що ще. Начальник мені цей дзвонив, ну, з міністерства, як його?..

— Меншутін.

— О, о! Він і є. — Кузьмич несподівано посміхається і говорить уже зовсім іншим топом, якимось довірливим і глузливим одночасно: — Скаржився на тебе. Допомоги громадськості не приймаєш, не спираєшся. І, виявляється, взагалі не вмієш працювати. Замінити тебе вимагав.

— А він вам не пояснив, як треба працювати? — весело запитую я.

— Пояснив, пояснив, не бійся, — задоволено буркоче Кузьмич. — І звіт про зроблену роботу теж зажадав. Одне слово, ось так. А телеграма буде тобі завтра пранці. Передай черговому, щоб відразу повідомив мені, куди ти вилетиш. Попередимо товаришів. Ну, бувай здоровий.

Я вішаю трубку.

І певний час перебуваю у якомусь лагідному, щасливому стані. Невже ми з Кузьмичем помирилися?

Цей день тягнеться нестерпно довго. Так буває завжди, коли рахуєш години й хвилини, коли тебе гризе нетерпіння.

А надвечір у санаторії з'являється Дагір: Відкрито з'являється і розшукує мене. Він теж дозволив собі розшифровку. Ми йдемо у віддалений куток саду. Тут зараз зовсім порожньо. Надвечір похолоднішало. По-моєму, от-от піде сніг. Тут це, кажуть, теж буває.

— Ну, так от, — каже Дагір. — Зранку сиджу у вас тут в канцелярії і в архіві. Спина заболіла. Курити теж не можна.

— А ти обідав? — не витримую я.

— Аякже, — киває Дагір. — І навіть устиг дещо довідатися через Москву.

— Ого! Значить, знайшов?

— Неодмінно. Ім'я — Павло. Це правильно. А прізвище — Постников. Місце проживання — Горький.

— Та ну?

— Звичайно. Сам вибирав. Батьки у нього там. Мати.

— Що значить «сам вибирав»?

— О! — Дагір багатозначно піднімає палець. — От про це я і дзвонив до Москви. Адже хлопець судимий. Частина друга статті двісті шостої.

— Та-ак… Злісне хуліганство?

— Звичайно. І ще втеча.

— Оце подаруночок, — задумливо кажу я. — А Віра, бідолашна, нічого, ясна річ, не знала. Ну що ж. Завтра лечу до Горького.

Розділ VIII

ГОСТЮВАННЯ У ТІНІ

У Горькому все біле від снігу. Сімнадцять градусів нижче нуля. Якщо врахувати, що всього лиш три чи чотири години тому у Тепловодську температура була плюс п'ять, то перепад виходить досить значний. А тут іще й заметіль, що закрутила, як тільки наш літак приземлився. Але нам пощастило, ми, виявляється, потрапили у «вікно» між двома хуртовинами. Тільки тому Горький нас і прийняв, а всі інші літаки перед нами відсилали і, очевидно, ще довго після нас будуть підсилати бог зна до яких міст.

Із літака хистким трапом ми сходимо поволі та обережно, відчуваючи незвичайну слабість у ногах і легке запаморочення. І тут нас періщить крижаний вітер такої сили, що ми конвульсивно хапаємось за поруччя трапа. Від такого вітру та ще й морозу мій плащ врятувати не в змозі. Та чи міг я подумати, що мене раптом закине сюди!

Зустрічають мене Слава Волков та Гарик Смирнов, молоді інспектори карного розшуку, які самі ще до ладу не знають, чому я звалився на їхню голову.

Дорогою до готелю я докладно розповідаю про смерть Віри, про неї саму, про її взаємини з Павлом і про наш шлях до нього — довгий, звивистий, небезпомилковий. Але тепер уже, судячи з усього, помилки не буде, і шлях свій ми тут, у Горькому, повинні завершити.

Вранці я іду до управління.

Морозно, сонячно, під ногами рипить сніг, від його нестерпної білості боляче очам.

Пальто, яке хлопці ще вчора на мене напнули, муляє, ледве застібається, але яке ж щастя, що воно в мене взагалі є. Цікаво, самі хлопці здогадалися чи їм підказав Кузьмич. Скоріше всього, він, інакше вони не роздобули б пальта спеціально на такого здорованя, як я.

Час від часу мені доводиться запитувати дорогу. Нарешті підходжу до високого строгого будинку із знайомим написом. Це — наше управління. Перед ним на невеличкому, ледь підвищеному над тротуаром майданчику вишикувалися машини.

Піднімаюся широкими сходами й у довгому коридорі, застеленому гарного доріжкою, відшукую кабінет Слави Волкова. Машинально дивлюсь на годинник. У такій обстановці й самому хочеться бути діловитим і точним.

У кабінеті, крім господаря, присутній ще один чоловік, середніх років, у ретельно підігнаній формі, з погонами капітана.

— Знайомтеся, — каже Слава, підводячись і потискуючи мені руку. — Це Василь Іванович Чумічев, наш дільничний інспектор, знає твого Постникова, як рідного. А це, Василю Івановичу, товариш із Москви, Лосєв Віталій Семенович. Заради цього Постникова до нас і завітав.

Після церемонії знайомства Слава оголошує:

— Ну, ви, товариші, залишайтеся тут, погомоніть, а мені у справах треба відлучитися.

Слава при цьому жахливо окає, і вухо моє так швидко не може до цього звикнути, щоб не помічати; Крім того, окає і Василь Іванович, тільки басовитіше:

— Поганяй, поганяй…

Коли за Славою зачиняються двері, я запитую:

— То хто ж він такий, цей Павло Постников?

— Чого вже там говорити, мали з ним клопіт, — хитав головою Василь Іванович. — Великий клопіт. Насамперед зв'язки, звичайно. Ще до арешту. Ну, з найбільшими, розумієш, шибайголовами воловодився. І, звичайно, то одне, то інше неодмінно втне. Я вже з ним морочився, я реагував. Ну, сил немає. Дрібне все, щоправда. Спочатку — дріб'язок. А одного разу, пригадую, він мені, шельма, й каже: «Хоч би війна, дядю Васю, почалася абощо. От би я там подвигів наробив. Бо ви мені зараз поперек шляху стоїте». І сміється, розумієш. А я як почув, то аж задихнувся. «Ах, ти, — кажу, — щеня. Та ти у батька свого спитай, у матері, що вони за війну пережили, про його поранення спитай, про її сльози». А він мені: «Ну й що? Вони пережили, і ми переживемо». І все сміється, головне. Ну, тут я вже його на сім діб без пощади оформив.

— За що ж?

— За що? Доповім. Ось що втнув, — продовжує Василь Іванович. — У Сергійка Савина, дружка його нерозлучного, щеня сусідка прибила. Курчат воно, мовляв, у неї тягало. Ну, щеня й здохло. Непорядок це, ясна річ. І громадськість могла б за всією формою засудити. Я її завжди на такі-от аморальні факти орієнтую, а не до чужих горщиків ніс сунути або під чужу ковдру.

— А що цей Сергійко?

— Та не Сергійко, а Пашка. Йому, значить, більше за всіх треба. Він, розумієш, за те цуценя біля сусідчиних вікон — своя хатка у неї — два оберемки хмизу облив бензином та й підпалив. І крик на весь квартал зчинив: «Пожежа!» Ну, тітка Мар'ївна, ясна річ, перелякалася на смерть, з хати як дремене і з ґанку — сторчака. Ногу мало не зламала. Народ, звичайно, прибіг. Ну, що ти будеш робити? Формене хуліганство, звичайно. А Пашка мені у відповідь: «Виховна акція». Чув? «Ну, — кажу, — от я тобі зараз теж виховну акцію влаштую». І оформили його першого разу на сім діб.

— Першого разу?

— Еге ж. А то ще випили якось, шельми-губошльопи. На честь Дня Перемоги, пригадую. Спершу пісні горлали. Правда, цензурні. А потім хлопця одного відлупцювали. Всі, ясна річ, повтікали. А Пашка — ні. Героя з себе корчить. «За що ви його?» — запитую. «Не пригадую, — каже. — Тільки заслужив. Я просто так не б'юся». Ну, я знову, ясна річ, оформив на нього. А той хлопець, вважай, два тижні потім у лікарні відлежувався. Я його знаю. Теж, звичайно, не святий. А Пашку за нього все-таки покарали. Заслужено.

Василь Іванович з жалем зітхає.

— А за що ж судимість у нього? — запитую я.

— О, о, чуєш, — багатозначно піднімає палець Василь Іванович. — Саме час про це вам розповісти. Адже справа непроста. Самі розсудіть. Дружки його під суд за грабіж пішли, та ще озброєний. А він хоч і був з ними, але по двісті шостій за хуліганство засудили. Тут он як вийшло. Спочатку ці дружки, Пашки з ними по було, в одного дівчиська у парку забрали сумку, загрожуючи ножем. Потім хлопчину роздягли, у самих трусах відпустили. Той було кинувся навтікача, але зустрів своїх і повернувся речі відбирати. Ну, ясна річ, бійка виникла. Ось тут Павло і нагодився. І за своїх. І почав своїми кувалдами молотити. Немовби за справедливу справу, розумієш. Усіх, звичайно, і заарештували. А там уже суд кому що по справедливості відміряв.

— Але ж у Павла ще й втеча була? — запитую я.

Я ніяк не можу збагнути, чому в голосі старого дільничного бринять співчутливі нотки, коли він говорить про всі «вибрики» цього хлопця. Адже шибайголова, майже бандит, можна сказати.

— Була втеча, — скрушно киває Василь Іванович. — Як не бути, коли така людина з Пашки вийшла. Тут і наша провина, звичайно.

— А батько з матір'ю у нього є? — запитую я.

— Тільки мати. Батько, саме коли він сидів, помер. Оце вже був герой війни, справжній. Це так. — Василь Іванович коротко розрубує долонею повітря. — Самих орденів скільки. А запальний був: Пашка точнісінько в нього. Я вже йому казав: «Ти, Хомичу, поменше хлопцеві про війну розповідай. Його на трудові будні настроювати треба». А він мені: «Це слава наша». Ясна річ, слава. І гордість. Хіба ж я не розумію? Але хлопцям від цієї слави все сьогоднішнє прісним здається.

— Як же сьогодні Павло поводиться? — запитую я. — З ким дружить, як працює?

— Не просте запитання, — крутить русявою, коротко підстриженою головою Василь Іванович. — І тому не просте, що, з одного боку, начебто так, а з другого — інакше. От я помітив. У книжках часто так пишуть: або людина геть-чисто погана, або також цілком хороша. А в житті як почнеш розбиратися, то й виявляється, що дехто з одного боку начебто й хороший, хоч куди, ну, а з другого… — Василь Іванович дивиться на мене спідлоба і, в свою чергу, запитує: — Адже ви теж недарма приїхали, гадаю, га? І у вас, значить, наш Паніка наколобродив. У нього, до речі, у Москві сестра рідна живе. Замужем там. Під Паніки вона старшою буде.

— Щодо того, що наколобродив, це поки що лише версія, — ухильно відповідаю я, сам дивуючись своїй обережності.

Сьогодні субота, і я обідаю у напівпорожньому ресторані. Потім дзвоню товаришеві Зеліковському, завідуючому ательє, де жіночим кравцем працює Павло, і домовляюсь про зустріч. У голосі завідуючого відчувається деяка нервозність. Та й хто любить, коли його тривожить міліція, до того ж невідомо, з якого приводу.

Ось нарешті й ательє. За мною грюкотливо зачиняються одні двері, потім другі.

Молоденька приймальниця в акуратному блакитному халатику і з наймоднішою, просто-таки приголомшливою зачіскою з цікавістю оглядає мене вкрай підфарбованими очима — повіки масно голубі, вії та брови вугільно-чорні. Якщо тут і шиють із таким самим смаком, можна поспівчувати замовникам. Втім, у мене вигляд теж не дуже привабливий, і я намагаюсь якнайшвидше поминути прийомне приміщення з низкою примірочних за строкатими завісками, з високими дзеркалами, диванами, округлим столом біля вікна, закиданим різними журналами мод та газетами.

У маленькому тісному кабінеті завідуючого мене зустрічає висока, повна, забарна людина із пом'ятим, брезклим обличчям. На вигляд їй за п'ятдесят.

— Едуард Семенович, — нерішуче відрекомендувався завідуючий.

Я пояснюю, що тимчасово призначений на допомогу місцевому дільничному інспекторові. Жодних претензій ні до самого Едуарда Семеновича, ні до його колективу ми не маємо. А хочу просто з цим колективом познайомитися.

На жіночому, одутлому обличчі Зеліковського не відчуваються ані радості, ані полегшення. Він важко зітхає, і сумні витрішкуваті його очі, здається, стають ще сумнішими.

— Що ж вам сказати? — несподівано тонким, мало не жіночим голосом вимовляє він. — Колектив у нас в цілому здоровий. З боку адміністрації скарг немає. План за листопад виконали достроково, незважаючи на те, що багато товаришів нездужало. І зараз хворіють. На Дошці пошани тресту два наших представники. А взагалі з кадрами біда… — закінчує він і знову гучно зітхає.

— А судимі у минулому в вашому колективі є? — запитую я без якоїсь особливої зацікавленості, буденним тоном своїм підкреслюючи, що таке запитання для мене звичне і певною мірою навіть формальне.

— Судимі? Аякже! — відповідає Едуард Семенович. — Само собою, є. Адміністрація до них підходить з особливою увагою та пильністю. Як належить. І тому ніяких ексцесів не помічено. Запевняю вас, я й сам терплячий з ними, як йог, — додає він так сумно, що все попереднє та оптимістичне втрачає, мені здається, половину вірогідності.

— А хто саме у вас такий? — прошу уточнити я і витягаю записник.

— Саме? — перепитує Едуард Семенович і неспокійно совається у своєму кріслі. — Одну хвилинку. Значить, так. Ну, по-перше, це Постников Павло.

Я записую і чекаю, що він скаже далі.

— Значить, Постников, це раз… — мнеться Едуард Семенович. — Хто ж іще?.. Якби тільки один Постников… Значить, так… Постников…

— Гаразд, — милостиво кажу я. — Давайте поки що зупинимося на цьому Постникові. Решту, я сподіваюсь, потім згадаєте. Як він себе поводить, Постников ваш?

Зеліковський помітно підбадьорюється. Очі його втрачають тоскний вираз, погляд пожвавлюється. Він нахиляється до мене і багатозначно вимовляє:

— Зовні він поводиться цілком свідомо.

— Як це розуміти?

— А так. У адміністрації немає до нього претензій. Шиття відмінне. Дами задоволені. Смак, фантазія, лінії… — Зеліковський піднімає руки, відкинувши кисті в боки, як східна танцівниця, і навіть намагається поворушити плечима, зображаючи особливу елегантність крою. — Хорошим кравцем, я вам скажу, треба народитися. У нашому Будинку моделей мої фасони, — наприклад, шикарне вечірнє плаття з розрізом на боці, рукав — кімоно з вишивкою і глибокий виріз на спині, — це плаття одержало приз. Його до Москви возили. На жаль, мало йде. Нерозвинутий смак. Можливо, і трохи дороге. Я вам зараз…

— Пробачте, — перебиваю я його. — Про ваші фасони ми поговоримо потім. От ви сказали, що Постников зовні поводиться добре. Як це все ж таки розуміти?

— Як розуміти? — насторожено перепитує Едуард Семенович, і настрій у нього помітки псується. — А розуміти треба так, що влізти в нього ми не можемо. І ручитися теж. Грубіян, до речі. Непослужливий. Дами народ нервовий, вимогливий, скандальний. Їх наше бурхливе життя такими робить. Плюс природа, звичайно. Треба з цим рахуватися? Неодмінно! Ну, не так вона тобі скаже, ну, серденько своє хворе на тобі зірве, повередує, адже вдома вона всім догоджає. Ну, а ти тут їй догоди. І все терпи. Припустимо, до її фігури пасує цільнокроєне, а їй у голівку запало відрізне. Буває з жіноцтвом таке? Скільки завгодно…

Більше я вже не можу стримувати посмішку і запитую:

— А Постников, значить, назустріч не йде?

— Нізащо! Носи, мовляв, що вимагає фігура, не псуй її. Йому, бачите, більше від замовниці це треба! До речі, й громадський обов'язок свій не розуміє. Цієї осені їздили, наприклад, на картоплю у колгосп, усі як один. А він уперся і — нізащо. Я йому кажу: «Ти дивись, наукові працівника і ті їдуть. Юристи, я дужо вибачаюсь, теж їдуть. А ти?» — «А я, — каже, — хворий. У мене виразка». — «Ну й що? — кажу. — В усіх яка-небудь виразка. А нам обличчя колективу треба показати». Не розуміє. Він хворий! Немов я, приміром, не хворий. А поїхав, хоч потім і на лікарняному був, і страждав.

На пласкому, одутлому обличчі Едуарда Семеновича відбивається ціла гама почуттів: тут і страждання, і сором, і неспокій, і ділова стурбованість. Але над усім цим панує деяка осторога. Це останнє почуття, очевидно, пов'язане з моїм візитом.

— Одне слово, — кажу, — цей Постников завдав вам багато клопоту. Так я розумію?

— Не кажіть, — гучно зітхає Едуард Семенович. — До в'язниці шибеником був і після неї таким самим залишився. Я ж його пам'ятаю добре. Мати вже скільки років у нас працює, швачка. Усі сльози через нього виплакала. Дивитись на неї боляче. Та от вам іще приклад, якщо хочете. Місяць тому приносить заяву: тиждень за свій рахунок. Це наприкінці року! «Навіщо тобі тиждень?» — запитую. «До Москви, — каже, — треба, в особистих справах». — «Які, — кажу, — можуть бути особисті справи, коли в нас кінець року?» Але бачу — він сам не свій. «Не дасте, — каже, — так поїду». І я бачу: поїде. Вб'є мене і поїде. Ну що робити? Довелось дати.

— Це коли ж було? — байдуже запитую я, так байдуже, що, по-моєму, будь-яка людина повинна від такої байдужості насторожитися. Це я, правда, вже потім зметикував, але Едуард Семенович, на щастя, мого хвилювання не помічає. Він і сам вкрай схвильований.

— Коли це було? — пересклимо перепитує він. У багатьох людей така манера спочатку перепитати, а вже потім відповідати. — Зараз скажу напевно. Один момент. — Він ледве нахиляється, відчиняє тумбочку столу, висуває шухляду і витягає звідти зошит. Погортавши його своїми товстими пальцями і заодно трохи віддихавшись, він знаходить потрібний запис і читає, водячи пальцем по рядку: — Ось, будь ласка. Поїхав десятого того місяця, тобто листопада. Повернувся і вийшов на роботу чотирнадцятого.

Я на мить затамовую подих, щоб не виказати себе. Адже вбивство Віри сталося дванадцятого…

— А яким він приїхав із Москви, не звернули уваги? — відкашлявшись, запитую я.

— Уявіть собі, звернув, — киває Едуард Семенович. — Та й не я один. Просто не можна було не звернути: адже він сам не свій приїхав.

— А мати? — рішуче запитую я.

— У неї, бідолашної, одне тільки: сльози, — гучно, з присвистом зітхає Едуард Семенович.

— Тоді ось що, — подумавши, кажу я. — Про інших ми з вами поговоримо пізніше. Спочатку спробуємо тут розібратися. Павло зараз на роботі?

— Аякже? Звичайно.

— Та-ак… — киваю я і якусь хвилину мовчки пильно дивлюся у невелике, затягнене льодком вікно, дещо прикидаючи у думці, і, — наважившись, кажу: — До вас прохання, Едуарде Семеновичу. — Запросіть Павла сюди або в інше місце, де нам не заважатимуть. Я з ним порозмовляти хочу.

— Ради бога, ради бога… — сквапно вигукує Зеліковський, ледве підводячи своє важке тіло з крісла. — Покличу. Сюди. Ви сидіть.

Через хвилину у дверях чути стукіт, і на порозі з'являється довгов'язий похмурий хлопець.

— Ну, здоров, Павле, — кажу я йому. — Від самої Москви тебе шукаю. Через Тепловодськ, до речі. Здогадуєшся, навіщо?

Павло опускає очі й похмуро цідить крізь зуби:

— Звідки я знаю…

Жоден м'яз не здригається на його блідому обличчі. І я здивований. Я чекаю зовсім іншої реакції на запитання. Невже у цього хлопця така витримка?

— Ти після Жовтневих свят їздив до Москви? — запитую я.

— Не пам'ятаю, — супиться Павло. — І нікого це не обходить. Особливо вас.

Говорить він сердито, різко, навіть із викликом і ще з якимсь, мені здається, прихованим болем. Усе це так, усе зрозуміло, але я чомусь починаю раптом відчувати неспокій. І Павло тримається зовсім не так, як я чекав. Він похилив патлату голову й уперто мовчить, похмуро втупившись в одну цятку на підлозі.

І я обмірковую, як же все-таки почати цю нелегку розмову, як пригасити у цьому хлопцеві ворожість та впертість, як розбудити совість, бажання виговоритися, почуття розкаяння.

— Мені здається, — кажу я, — що ти все-таки любив Віру. Але це була дівчина, яка…

Несподівано Павло підводить на мене очманілі, перелякані очі.

— Чому… ви кажете… «була»?..

Голос його переривається.

— Тому, що її вже немає. Ти це знаєш.

— Як це «немає»? — не своїм голосом кричить Павло, стискаючи кулаки, весь подавшись уперед. — Як це «немає», я вас питаю?!

Від такого його щирого відчаю та гніву я мимоволі розгублююся. Це не може бути брехнею, маскуванням, грою. Жодна людина не здатна на таку гру.

— Ти сам повинен знати. Ти був з нею того вечора.

Павло підхоплюється, робить кілька швидких кроків по кабінету і знову підбігає до столу, за яким я сиджу.

— Але вона була жива!.. — нахилившись, кричить він. — Жива, ви це розумієте чи ні?! Поки… — Голос його уривається, підборіддя починає дрібно тремтіти.

— Що «поки»? — суворо запитую я.

Павло робить над собою зусилля, випростовується і, дивлячись кудись убік, неголосно каже:

— Поки не прогнала мене…

— Ви заходили на будівництво? Підходили до котлована?

— Так…

— Ну, і…

— І вона мені нічого не хотіла сказати… вона тільки плакала… Дуже… І просила забути її…

— Куди ви потім пішли?

— Не знаю… А котлован був дуже глибокий… Я сказав їй: «Обережно. Тут можна розбитися на смерть». А вона мені каже: «Ну й добре. Краще так…» Я ледве її забрав звідти…

— Куди ви пішли потім?

— Я ж вам кажу, не знаю. Якісь вулиці. Я кепсько орієнтуюсь у Москві. Потім вона мене прогнала.

Я хитаю головою.

— Вона не могла покінчити з собою, Павле. Ти це знаєш. Краще сказати правду.

Він відповідає рівним, позбавленим життя голосом:

— Я кажу правду.

— Ти вважаєш, вона могла покінчити з собою, ти так вважаєш? — запитую я.

Павло все ще стоїть біля столу, відвернувшись від мене, і глухо, ледве чутно каже:

— Я тому приїхав… Я одержав від неї лист…

Він повільно повертається, якусь мить мовчки допитливо дивиться мені в очі і кінець кінцем, очевидно зважившись, квапливо витягає з внутрішньої кишені піджака потертий, великий, чорний бумажник із тьмавою металевою монограмою і, діставши звідти надірваний конверт з листом, простягає його мені.

— Ось. Прочитайте.

— Добре. Спасибі тобі. — Я беру конверт і кладу його перед собою на стіл. — Але спочатку спробуй якнайдокладніше змалювати мені той вечір від початку і до кіпця. Ти повинен допомогти мені, Павле. Ти зобов'язаний допомогти, розумієш?

— Я допоможу… Я розумію… — Він знову відвертається. — Допоможу, кажу ж вам… Вона для мене була… Вона вірила мені… що не пропащий я… У мене руки все можуть. І я ж тоді за своїх заступився, коли їх менше було. Я ж не знав… Ну, а потім от втеча… Я просив: «Пустіть… батько помирає… я за три дні триста потім відсиджу». Не можна, кажуть…

Його немов прорвало. Вельми багато зібралося, надто довго він мовчав і до того ж не відчував себе винним ні в чому, ні на одну хвилину. Він і зараз нічого мені не розповів би, але він приголомшений смертю Віри, це я бачу, це щиро.

Хвилюючись, Павло говорить далі:

— … А я ж не міг чекати, коли можна буде… Ну, І… звичайно, спіймали… От і втеча… Розумієте ви?..

— Розумію.

І ще я здогадуюсь, чий бумажник у Павла, чия там монограма. Пам'ять про батька. Це його бумажник.

— А Віра… вона… — затинаючись, говорить Павло, — коли я довідався, я зрозумів, які бувають люди… Я не вірив, що такі бувають… такі… ну, як сказати?.. Кришталеві наче… Якби вона була зі мною… Я не знаю, що я міг би зробити… для людей… І для неї… А вона… так-от вчинила…

Голос його остаточно уривається, і він замовкає.

— Як ти гадаєш, чому вона так вчинила? — запитую я суворо й діловито.

— Не знаю. Чесно вам кажу.

— Так… Ну ось що, Павле, — кажу я. — По-перше, я тебе прошу, дай мені на час цей лист. До речі, у тебе ще Вірині листи є?

— Є…

— Даси всі. Добре? На чесно слово. Я тобі їх поверну.

— Гаразд. Дам.

— А тепер найголовніше. Ти розумієш, я приїхав до тебе не випадково. Але зараз я вірю тобі. Ти не міг підняти руку на Віру.

— Та що ви насправді?!

Павло закидає голову і люто дивиться на мене.

— Гаразд. Я сказав, що вірю тобі. А це означає, що я тепер знову не знаю, що з нею трапилося. І ти не знаєш.

— Не знаю.

— А треба знати. Мусимо знати. І зараз у нас з тобою одна мета. Ти згоден?

— Згоден.

— Тоді розкажи мені про той останній вечір з самого початку. Пригадай усі деталі, всі подробиці. І сідай ти, ради бога. Чого весь час стовбичиш?

Мені вже зрозуміло: версія луснула, друга вже або третя. З тріском провалилася. Я прийшов до вихідної точки, і все треба починати заново.

Я зітхаю і втомлено кажу:

— Ну давай розповідай…

Розділ IX

ТОГО СТРАШНОГО ВЕЧОРА

Ніч. Вагон похитує, кидає з боку на бік. Задуха. Знизу долітає чиєсь хропіння. Хтось із пасажирів стогне, бурмоче вві сні. Темним вагоном часом пробігають промені залізничних ліхтарів, повз які мчить поїзд.

Сон уперто не йде до мене. Лежу на спині з розплющеними очима, заклавши руки під голову.

Отже, Павло докладно змалював мені той останній вечір. Ми навіть склали з ним певну схему. Відомості про цей вечір немовби розпадаються на три ряди. Я так і розташував їх для себе.

Перший ряд — події. Як зустрілися, де йшли, куди заходили. Розібратися і зрозуміти цей ряд було непросто, бо Павло погано знає Москву і зовсім не знає тих місць, де того вечора опинився. Все ж мені пощастило з'ясувати низку дуже цікавих обставин.

Павло з Вірою блукали містом години зо дві, вона відмовилася повечеряти у кафе або піти в кіно, як пропонував Павло. Віра сказала, що їй треба зайти в одне місце, і Павло зголосився її провести. Вони сіли у метро й поїхали з пересадкою, досить довго. Потім іще йшли пішки. Це був район ВДНГ. Вони опинились біля готелю «Колос». Віра дозволила Павлу почекати її внизу, у вестибюлі. Вона повернулася хвилин через десять. Павло запам'ятав час. Повернулася з якимсь пакунком. І вони знову вирушили в дорогу.

Тепер Вірі треба було заїхати в інше місце і віддати цей пакунок. Наступну, другу частину шляху Павло запам'ятав гірше. Було знову метро, і нова пересадка з плутаними переходами та ескалаторами, потім тролейбус, а решту дороги вони пройшли пішки. І знову Павло чекає, тепер уже біля під'їзду якогось будинку. Чекає майже годину. Віра нарешті приходить, і знову вони бредуть вулицями вже без певної мети, потрапляють на будівництво, стоять над котлованом, потім ідуть далі.

До речі, відрізок шляху від того будинку до будівництва, пройдений пішки, ми спробували зобразити у вигляді схеми. У Павла, виявляється, чудова зорова пам'ять. Незважаючи на те, що було поночі, що він дуже хвилювався і поруч була Віра, Павло багато що запам'ятав дорогою. Повороти, окремі будинки, вивіски та інші орієнтири.

Ну, а незабаром після того, як вони залишили будівництво, біля найближчої трамвайної зупинки Віра попрощалася з Павлом. Ніякі прохання пронести її додому по вплинули. І Павло поїхав…

Такий перший ряд одержаних мною відомостей, ряд, так би мовити, подій.

Другий ряд можна назвати психологічним. Він не менш важливий, ніж перший. А можливо, і важливіший.

Коли Павло, приїхавши до Москви, подзвонив Вірі, вона зраділа його дзвінку, дуже зраділа, Павло в цьому певен. Потім вони зустрілися. Віра була чимось пригнічена, вона мала поганий вигляд. На стривожені запитання Павла Віра намагалася не відповідати і переводила розмову на інше… Я вже знаю, Віра говорила тільки правду або нічого не говорила. Брехати вона не вміла. Їхня розмова на останньому етапі була вкрай напруженою і тяжкою. Але це вже третій ряд відомостей, його поки що торкатися не слід.

Віра почала дуже нервувати, коли вони поїхали у готель. Вона навіть сказала Павлу: «Ти думаєш, мені самій хочеться? Але я обіцяла… І тепер нічого не залишається, як їхати… Мене чекають, розумієш?..» Але хто чекає і навіщо, вона йому не сказала. У вестибюлі готелю так посміхнулася Павлові, немов благала вибачити її за щось. А коли Віра повернулася з пакунком, вона була похмура, мовчазна і цілу дорогу зосереджено думала. Коло під'їзду того будинку знову посміхнулася Павлу, ласкаво провела рукою по його обличчю і сказала: «Я дещо вирішила, Павлушо. Більше так тривати не може». Й утекла. А Павло залишився чекати. І на душі у нього… Втім, зараз суть не в ньому. Хоч він був по-справжньому щасливий. Він думав, що Віра вирішила їхню спільну долю, що вони все-таки будуть разом, назавжди.

Він чекав довго і терпляче. Але, коли Віра нарешті вийшла, Павло відразу зрозумів, що сталося непоправне. У Віри, як йому здалося, змінилася навіть хода. Вона важко сперлася на його руку. Йшли вони мовчки. Павло не наважувався ні про що запитувати. Еге ж! Пакунка у неї в руках уже не було. Це факт з першого ряду, ряду подій. Потім Віра втомлено сказала: «Ні, Павлушо, нічого не вийде…» Павло розгнівався. Втім, їхня подальша розмова теж належить не до цього ряду, а вже до наступного, третього. А тут я простежую лише стан Віри цього останнього вечора. А такі розмови велися у них, виявляється, давно. Хоч ця розмова була найважчою.

Отже, незабаром вони підійшли до брами будівництва, і Віра потягла Павла туди. Вони довго стояли, обійнявшись, біля деревця, Віра не хотіла відпускати Павла. Вона обіймала його мовчки, припавши обличчям до його грудей. Потім Віра повела Павла до котлована. Вони вилізли на високий насип, і Віра глянула вниз. Ось тоді Павло й сказав: «Обережно. Тут можна розбитися на смерть». А Віра відповіла: «І добре. Краще так…» Коли Павло вів її звідти, він помітив, що вона вся тремтить, як у лихоманці, і спитав, чи не захворіла часом. Віра уривчасто сказала: «Ні», — і незабаром почала квапливо, нервово прощатися, схлипуючи та розсердившись, коли Павло не хотів їхати. До речі, цей шлях від будівництва до зупинки трамвая, де Павло зрештою залишив Віру, ми з ним теж спробували перенести на схему.

Ось другий ряд одержаних мною відомостей, так б мовити, психологічний. Як виразно відчувається тут наростання у Віри психічної, нервової напруженості! І трагічний кінець здається тут уже закономірним.

Отже, самогубство? Очевидно, так. Але чому? Що стало причиною? Що або хто? А якщо «хто», то це теж треба розслідувати. Бо є такий тяжкий злочин — доведення до самогубства. Часом це страшніше і небезпечніше, ніж убивство. То що ж у даному випадку стало причиною самогубства? Якщо не причиною, то поштовхом тут, безперечно, був і приїзд Павла, і ці дивні, навіть підозрілі візити.

Втім, спершу треба пройти третім рядом одержаних мною відомостей. Його можна назвати суто інтимним або любовним рядом, і тут беруться до уваги, як ви, напевно, здогадуєтесь, ті взаємини, що виникли між Вірою та Павлом. Зазначу, до речі, що і тут я Павлу вірю в усьому. І не тільки тому, що його розповідь збігається навіть у деталях з тим, що я уже знав про їхні взаємини, і навіть не тому, що я бачив, у якому стані Павло все це мені розповідав — коли брехати стає неможливо; але головне, я зрозумів, за що Віра полюбила цього хлопця, — а те, що вона його полюбила, я тепер не маю сумнівів, досить прочитати її листи. Так, Павло — людина відверта, смілива і чиста, ось головне у ньому, хоч багато хто може мені й не повірити, довідавшись про його судимість, втечу та інші «вибрики».

Вони справді познайомилися у санаторії влітку минулого року. І полюбили одне одного. Павло потім не раз приїздив до Москви, вони бачилися, листувалися цілу зиму. Але чим ближчими ставали одне одному, тим дужче Віра немовби гнітилася, тим, здавалося, більше спочатку прикростей, а потім і страждань завдавали їй ці взаємини. Павло спочатку відчував це зовсім приглушено, невиразно і сам не вірив своїм відчуттям. Адже він бачив, що вона любить його! Вперше Павло зіткнувся з цим відверто, коли вже навесні він запропонував Вірі стати його дружиною. І Віра відмовилася. «Це неможливо, неможливо», — сказала вона й розплакалась. Вона розплакалася так гірко, так відчайдушно, що Павло сторопів. Віра обіймала, цілувала, пестила його, і Павло відповідав, збитий з пантелику та розгублений. Він нічого не розумів. Вона готова була жити з ним, але вийти заміж за нього чомусь вважала для себе неможливим. А Павло любив її по-справжньому і не бажав потайного, невлаштованого та бездітного життя з нею у різних містах. А головне, він відмовлявся розуміти, та й не міг зрозуміти, чому вони повинні бути приречені на таке недоладне, таке безглузде життя.

І ось ще майже півроку страждань, сварок, примирень, благань, відчаю, поїздок до Москви. У нього знову відкрилася виразка шлунка — вперше з'явилась вона у нього в колонії, — і Павло змушений був знову поїхати до санаторію лікуватися. Цього разу — без Віри. А потім… потім раптом прийшов цей її останній лист.

Навіть я не можу зараз спокійно згадати цей лист. Напевно, після таких листів люди недовго залишаються серед живих. Ці листи пишуться на краю такої безодні відчаю, що крок у неї робиться вже автоматично.

Але навіть у цьому листі Віра не каже, чому вона відмовляється вийти заміж за Павла. Вона тільки пише, що любить його і не хоче розбивати й калічити йому життя, він і так надто багато зазнав. А її життя закінчене, і вона все одно не витримає того, що її чекає. І що більше у неї немає сил. Інші можуть так жити, а вона — ні. І тут, мовляв, нічого вже не вдієш, нічого не зміниш. А винувата в усьому вона сама, насамперед вона, а вже потім інші. І Павлу вона бажає щастя, він його заслужив, щастя з іншою жінкою.

Ось одержавши такий лист, Павло і помчав до Москви, все покинувши, на все махнувши рукою.

Такий третій ряд відомостей, одержаних мною.

Здається, чимало їх зібралося. Але, як і раніше, немає відповіді на головне питання: чому, чому вона це зробила? Що її штовхнуло на такий страшний крок?

Я відчуваю, відповідь не проста. Легше звернути все на нестійку, хвору психіку, піти від життєвих проблем до проблем медичних, пояснити все не глухим кутом у житті, а хворобою. Це найлегше і, можливо, найзручніше. Але я пройду весь шлях до кіпця, пройду будь-що, хоч би яким важким та небезпечним цей шлях виявився.

Москва зустрічає мене великими пластівцями мокрого снігу. Наче маленькі клаптики білого паперу, вони, кружляючи, лягають на чорний асфальт. Тепло.

— Та-ак… — мовить Кузьмич, вислухавши до кінця мій звіт. — Чесно кажучи, сподівався, що закінчиш цю справу у Горькому. А тут на тобі… Значить, самогубство, так, виходить?

— Очевидно, самогубство, — обережно підтверджую я. — От тільки мотиви до кінця не зрозумілі.

— Ех, любий, — зітхає Кузьмич і струшує попіл з сигарети. — Як ти знаєш, буває й так, що мотиви навіть самогубцеві до кінця не зрозумілі. Нерви підводять. Психічні перевантаження всюди. Знаєш, як у газетах пишуть? Час, мовляв, такий.

— Як наш бідолашний час не називають, — посміхаюся я. — І вік неврозів, і вік стресів. І різні вибухи навколо: інформаційний вибух, демографічний, сексуальний. От і збережи тут нормальну психіку.

— Гаразд, — обриває мене Кузьмич. — Не туди ми з тобою повертаємо. Неврози, розумієш ти, неврозами, а в цьому випадку ще треба розібратися, які тут неврози діяли. І розповідь цього… Як його?

— Павло.

— Еге ж, Павла. Вона нам деякі відправні точки дає. Ти не вважаєш? А його самого ти, значить, повністю виключаєш?

— Повністю. І зараз він захворів. Дуже сильний нервовий приступ. Ще й виразка відкрилась.

— Ну, ну. Давай, значить, самі будемо розбиратися. Що тепер робитимемо?

— Треба пройти їхній шлях того вечора, — кажу я. — Крок за кроком. Слід з'ясувати, де була Віра.

І от я сиджу один у своїй кімнаті. Болить голова. Я тяжко борюся зі сном. За вікном уже смеркає. На столі переді мною схема метро, схема маршрутів громадського транспорту і, нарешті, схематичний план самого міста. На цьому останньому плані я вже позначив кружком будинок Віри і готель «Колос», з'єднав їх пунктирною трасою. А далі? Де знаходиться той будинок, куди Віра потім поїхала, звідки вийшла сама не своя і де нервовий стрес досяг, очевидно, свого апогея?

Наступного дня я вже сповнений енергії та нетерпіння. До будівельного майданчика я добираюсь від свого дому досить швидко і, до речі, переконуюсь, що там тиша і запустіння. Бідолашні товариші пайовики.

Я озираюсь і витягаю з кишені аркуш зі схемою.

Отже, Віра й Павло підійшли сюди з того боку, від того високого будинку. Так сказав мені Сергій, молодий робітник, який бачив їх того вечора з дверей вагончика.

Значить, мені треба йти до того будинку. Десь на цій вулиці Павло звернув увагу на продовольчу крамницю, у вітрині якої висить барвисте зображення коров'ячої морди. Я бреду вулицею, минаю високий будинок і справді незабаром наближаюся до продовольчої крамниці з потрібною мені вітриною. Молодець, Павло! Значить, можна довіряти його пам'яті.

А тепер мені, очевидно, треба буде повернути ліворуч. Он з-за того рогу вони й вийшли на цю вулицю.

Незабаром я повертаю за ріг, поволі обходжу з краю в край нову вулицю, але так і не бачу вказаного Павлом орієнтира: якогось напівпідвального поверху з масивними чавунними ґратами у вигляді зігнутих стріл, біля одної з яких Віра з Павлом ненадовго зупинилися того вечора.

Можливо, я повернув не за той ріг? Павло легко міг і помилитися, зрештою. Дивовижно, що він взагалі зміг у такому стані хоч щось запам'ятати.

Я знову виходжу на першу вулицю і йду до наступного повороту. Але і на тій вулиці не бачу клятих ґрат, хоч ця вулиця виявляється разів у півтора довшою і на ній розташовано чимало старих будинків.

Так я блукаю та й блукаю околишніми вулицями, втративши вже надію, і встигаю добряче стомитися та змерзнути, як рантом зовсім несподівано натрапляю на маленьку біленьку церковку, грубо затиснуту між двома сірими, стандартними, п'ятиповерховими будинками. І я з полегшенням переконуюсь, що це третій орієнтир, вказаний мені Павлом, і що тепер я, мабуть, можу спокійно плюнути на ті грати, від яких мене вже нудить.

Я знову звіряюся із своєю схемою, і виявляється, що ця церковка стоїть приблизно на середині шляху від того загадкового буднику, куди заходила Віра, перед тим як потрапити на будівельний майданчик. Ну, що ж, це вже непогано. Тепер можна рушати далі.

Я замріяно стою перед церковкою, міркуючи, куди ж, у який бік мені треба йти далі, коли раптом відчуваю на собі чийсь погляд. Ну, просто спиною відчуваю. Проте відразу повернутися я не наважуюсь, та й не можна. Адже можу сполохати людину, котра так пильно на мене дивиться. А я хочу знати, хто вона така. І це не проста цікавість. Професійне чуття підказує мені, що з'ясувати це корисно, навіть необхідно. Це треба зробити хоч би для того, щоб «зняти питання».

Але коли я, нарешті, знаходжу можливість кинути непомітний погляд назад, там уже нікого немає, крім самотньої жіночої постаті на протилежному боці вулиці, яка віддаляється від мене. Постать ця, пряма і строга, здається мені знайомою. Але хто ця жінка, де я її зустрічав, пригадати ніяк не можу.

Я задумливо бреду слідом за нею, добре, що наші шляхи збігаються. Зараз мені треба завернути за перший чи другий ріг праворуч, якщо вірити Павлу. Неподалік від цього рогу, на тій новій вулиці, має бути пельменна, голодному Павлу вона того вечора відразу впала в очі.

Ще не дійшовши до першого рогу, я помічаю, що жінка поперед мене спокійно повертає за нього. Що ж, мені однаково треба обстежити обидва повороти й обидві вулиці. Почнемо з цього. Я завертаю услід за жінкою і незабаром бачу пельменну. Все, здавалося б, іде чудово.

Але мене починають хвилювати дві обставини і з кожною хвилиною усе дужче.

По-перше, жінка, як і раніше, продовжує маячити перед моїми очима і немов дратує мене. Де, чорт забери, я її зустрічав? Зараз мені вже здається, що і погляд у неї був не дружній, навіть ворожий. Якби мені тільки глянути їй в лице, я її негайно впізнав би. Але жінка йде не озираючись, і випереджати, заглядати їй в лице незручно, та й ризиковано. У той же час бажання довідатися, хто ця жінка, з кожною хвилиною у мене зростає.

Але ще дужче мене починає турбувати зовсім інша обставина. Справа в тому, що вулиця, якою я йду і де стоїть, зі слів Павла, той самий будинок, — усього лиш за три або чотири будники від пельменної, вулиця ця мені все більше здається знайомою.

А через хвилину я зупиняюся мов укопаний. Я впізнаю будинок. Я впізнаю вулицю. Я тепер упізнаю і жінку, котра спокійно входить у цей будинок. Я все впізнаю і не вірю самому собі. Та й є від чого так здивуватися: я стою навпроти будинку, де живе Станіслав Христофорович Меншутін.

І от я намагаюсь уявити собі, що могло статися того вечора у домі Меншутіна, що могло вплинути там на Віру так сильно і так жахливо. У голову лізе казна-що, наприклад, що Меншутін був закоханий у Віру і при ній заявив про це дружині або він несправедливо звинуватив Віру у якихось службових злочинах.

Однак поступово я заспокоююсь і починаю міркувати вже розсудливіше. По-перше, чи можна стверджувати, що Віра тою вечора була само у Меншутіна? А раптом у цьому будинку живе ще хтось із її знайомих? Значить, треба буде перевірити всіх мешканців у під'їзді. Хоч скоріше за все Віра заїжджала до свого начальника. Далі. Віра щось привезла Меншутіну, одержавши цей пакунок у невідомої поки що особи в готелі «Колос». Отже, треба перевірити, хто з можливих знайомих Меншутіна проживав того дня у цьому готелі. І, нарешті, по-третє, стає цікавою сама особа Меншутіна та його зв'язки. Цим теж, очевидно, доведеться зайнятися. Однак головна ланка зараз — готель.

Я зупиняю таксі і їду до готелю «Колос». Шлях неблизький і влетить мені в копієчку. Але я втомився і мене гризе нетерплячка.

Я заходжу до просторого і не вельми людного вестибюля і повз швейцара в золотих галунах прямую до віконця чергового адміністратора. Відбувається коротка і вражаюча церемонія знайомства, і Рита — так звуть молоденьку адміністраторку — спочатку здивована і навіть стривожена моєю появою, нарешті заспокоюється, а через хвилину вже з піднесенням починає допомагати мені. Дата з минулого місяця, яка мене цікавить, — порівняно недавня, відтоді минуло трохи більше трьох тижнів. Але готель не маленький, а прізвищ приїжджих доводиться переглянути куди більше, ніж є номерів, поки переконаєшся, що та або інша людина не виїхала трохи раніше або не приїхала трохи пізніше потрібного мені дня. Без Рити я напевно заплутався б у цьому неймовірному графіку. А їй, до речі, доводиться раз у раз відриватися, і тоді робота зупиняється.

Але найтривожніше те, що жоден із приїжджих, які проживали, як ми з'ясовуємо, того дня у готелі, ні за якими ознаками не підходить на роль ділового знайомого Меншутіна. Я, звичайно, виходжу з того, що людина ця не родич йому, не особистий його приятель або приятелька. Віри могли стосуватися тільки службові справи. Отже, й особа та була зв'язана з Меншутіним по службі.

До нас підходить друга жінка-адміністратор, очевидно зацікавившись нашою роботою, і, довідавшись, у чім річ, радить:

— Ти подивись ще у зошиті, де резерв.

— Ах, так! — втомлено погоджується Рита.

Вона витягає зі столу досить пошарпаний зошит і починає гортати його.

І от на третій або на четвертій сторінці цього самого пошарпаного зошита, серед вписаних різними почерками прізвищ, я знаходжу одне, дуже знайоме. Це Григорій Маркович Фоменко, головний механік радгоспу «Приморський».

Ну, чи можна витримати протягом одного дня два таких несподіваних відкриття? І я, як оглашенний, мчу до себе у відділ, попередивши Кузьмича телефоном, щоб він, ради бога, нікуди не йшов.

Кузьмич, очевидно, заінтригований моїм відчаєм. Я з ходу все йому доповідаю.

— Що ж це таке, Федоре Кузьмичу? — хвилюючись, запитую я. — Ну, добре. Припустимо, цей пройдисвіт Фоменко переслав Меншутіну якийсь подарунок. Припустимо навіть, що це був хабар. Хіба це привід, щоб покінчити з собою? Нісенітниця якась!

— Та-ак!.. — Кузьмич задумливо постукує складеними окулярами по столу. — Ми встряємо у неприємну історію, тобі не здається? Доведеться, очевидно, взятися й за цього Меншутіна. Причому як належить, згоден? Будемо вважати, що це нова версія.

— Має бути колись цьому кінець, — бурчу я.

— Усе, що має початок, має і кінець, — філософськи зауважує Кузьмич і знову зітхає.

Я помічаю, що Кузьмич почав ставитися до мене трішечки інакше, ніж раніше, здається, він став більше бачити у мені колегу, ніж юного помічника. Ось це завоювання!

У мене у самого тепер офіційний помічник Валя Денисов.

Минуло вже чотири дні після того, як я «вийшов» на Меншутіна і Фоменка. За цей час ми встигли зробити і довідатись багато що.

Спостереження за Меншутіним дозволило встановити деякі його знайомства, або, як ми кажемо, «зв'язки», що мають для нас очевидний інтерес.

До речі, не менший інтерес становлять і ті обставини, при яких ми ці зв'язки виявили.

Справа в тому, що всі зустрічі Меншутін чомусь призначав у ресторанах. І завжди за обід або вечерю розплачувався сам, а вибирати страви та напої пропонував своїм співбесідникам, і ті робили це впевнено, звично й не зважаючи на їхню вартість. За три дні відбулося не мало не багато — чотири такі зустрічі, щоправда, два дні випали на суботу та неділю. Чотири зустрічі — з чотирма особами. Меншутін зустрічався тільки віч-на-віч. Це були явно ділові зустрічі. Часом під час розмови навіть робилися якісь записи.

Ми, природно, постаралися з'ясувати, хто ж були ті люди, з якими Меншутін зустрічався. Один з них виявився заступником директора таксомоторного парку, другий — головним інженером великої автобази, третій — заступником директора авторемонтного заводу. А четвертим з його співтрапезників був представник великого південного радгоспу, який приїхав до столиці «пробивати питання з транспортом». Радгоспу треба було немало: три легкові машини, молоковоз, два автобуси і до всього ще й токарний верстат. Останні відомості ми взяли з офіційного листа, який зберігається в управлінні, де працює Меншутін. До речі, його зустріч з представником радгоспу відбувалася за іншим «протоколом»: платив за обід приїжджий, а страви і напої вибирав Меншутін. Було вирішено з'ясувати шлях і наслідок офіційного клопотання південного радгоспу, представник якого зараз крутиться навколо Меншутіна.

У мене є товариш, Едик Албанян, який неодноразово вже виручав мене у таких ситуаціях, а траплялося, що ми разом починали або завершували подібні справи. Едик працює в Управлінні БРСВ і дуже високо цінується у цій солідній «фірмі». Він і порадив нам це.

Отже, ми зосередили свою увагу на клопотанні південного радгоспу. А воно, дивовижним чином, відсторонюючи інших претендентів, обростало все новими, що радують душу, резолюціями: «згоден», «дозволити», «забезпечити», «до виконання». А сам представник, забувши тимчасово про звані обіди та різні випивки, ганяв по місту з однієї, вже знайомої нам, організації до іншої, всюди зустрічаючи найгостинніший прийом та повне розуміння.

Це «розуміння» дійшло до того, що у названому вище таксомоторному парку він одержав під виглядом списаних такі три «Волги», на яких, із слів розгніваних водіїв, можна було «привозити по два плани на рік з самими капелюхами». Слідом за тим, на вже відомій нам автобазі було одержано «списаний» автобус, на якому, виявляється, «можна було возити навіть іноземних туристів», як висловився колишній водій цього автобуса, природно, не підозрюючи, хто і чому його про це розпитує. І ще більш, непевним шляхом було одержано на одному невеликому підмосковному заводі зазначений у клопотанні токарний верстат. Варто було представникові радгоспу поїхати туди і буквально на півгодини заглянути до кабінету головного механіка. Ну, а молоковоз виник взагалі з самих папірців, як фенікс з попелу. Ми навіть не встигли зафіксувати цей загадковий процес. Механізм «списання» тут спрацював так чітко і навально, немов був розрахований тільки на цю сферу діяльності.

Уся ця фантасмагорія розгорнулася і закінчилася за якихось п'ять днів. Потім відбувся прощальний обід у ресторані, як заведено, віч-на-віч, за вже відомим «протоколом», під час якого, проте, нічого підозрілого з рук до рук передано не було. Але після обіду, в гардеробі, одягнувшись і дружньо потискаючи один одному руки, представник південного радгоспу, на хвилину втративши пильність, кинув фразу, зміст якої ми зрозуміли тільки пізніше: «Решту, значить, поштою…»

Ця необережна фраза і примусила нас з особливою увагою поставитись до наступних візитів Меншутіна на центральний поштамт та ще до двох поштових відділень, де, виявляється, його вже чекали грошові перекази.

Наступного дня, з санкції прокурора, ми не без подиву вивчаємо ці перекази. На одному з них є примітка відправника: «Зарплата за листопад», а на другому — «Премія і зарплата за грудень». На третьому жодної примітки не виявляємо, але зате переказана сума набагато перевищує інші. Зворотні адреси двох перших переказів виявляються мені знайомими. Один належить південному радгоспу «Приморський», в другий тому самому колгоспу, куди свого часу їздила Віра. Третя адреса нам незнайома і належить якомусь виноградарському колгоспу в Грузії. Ця адреса поповнює нашу картотеку.

Того ж дня на всі три адреси, точніше, на адреси наших відділів там надсилаються доручення перевірити оперативним шляхом, тобто не викликаючи ні в кого побоювань і підозри, у зазначених колгоспах та радгоспі фінансові документи, щоб виявити суми, сплачені громадянинові Меншутіну, а також причини цих виплат.

Увечері, коли ми, як звичайно, підбиваємо підсумки зробленого за день, Едик насмішкувато каже:

— Тепер ви розумієте, чому один з моїх клієнтів у хвилину відвертості мав нахабство сказати мені: «І при соціалізмі можна жити, шановний Едуарде Монуковичу, треба тільки добре вивчити його закони». — «Вивчити його закони вам доведеться тепер, кажу. — Досі ви вивчали тільки щілини в них». Отакий тип! Це вам не який-небудь квартирний злодій або бандит. Це освічена, начитана людина, тиха, ввічлива, лагідна, до того ж із шаленою винахідливістю та без будь-якої крихти совісті й жалю до ближнього. Ось і ваш такий. Тільки він не лащиться, він усіх повчає. Теж непоганий прийом. Навіть небезпечніший за інші.

Так, ми з Валею це чудово розуміємо. Адже ми не новачки, і з «клієнтами» Едика нам уже доводилося стикатися.

— Машину, пройдисвіт, тільки-но купив, — кажу я.

— Дріб'язок, — махає рукою Едик. — Кого зараз цим здивуєш? Ми копнемо глибше, почекайте. У нього, дивись, десь і будиночок є на два поверхи, кам'яний, з садком, на матір або тещу оформлений. Кілометрів так за сто під Москви у якому-небудь мальовничому сільці. Та в нього і крім будиночка дещо знайдеться, ще дивніше, приготуйтесь.

І ми готуємось ні з чого не дивуватися.

А наступного дня у Валі Денисова відбулася дуже цікава і важлива зустріч.

Валя зайняв номер у тому самому готелі, що і представник південного радгоспу, і вже ввечері познайомився з ним у кафе на третьому поверсі, де той, втомлений та засмиканий, мляво вечеряв у межах своїх командировочних коштів. Стриманий і небалакучий Валя, якщо треба було, міг перетворюватися на компанійську і веселу людину. Незабаром за столиком уже точилася цілком дружня і довірлива розмова, заради якої у складчину було навіть узято пляшечку коньяку.

— Дай пораду, Митю, — звернувся Валя до нового приятеля. — Що робити? Як почати? Адже ти через усе це вже пройшов. Адже ти всього добився.

І показав офіційний лист «свого» колгоспу з проханням виділити йому деякі вкрай необхідні транспортні засоби.

Митя зітхнув, почухав за вухом і сказав, сумно глянувши Валі в очі.

— Є, Валю, там одна акула. Але з порожніми руками до нього краще не потикайся.

— А якщо напрямки, як належить?

— Напрямки, сам знаєш, коли ще буде і що. А цей усе, що треба, за п'ять днів оформить. Ось як мені, — він знову зітхнув. — Потім, звичайно, за два тижні не відмиєшся. Але що робити? Моє начальство з мене теж голову разом із зачіскою знімає. Адже потрібна техніка, хоч плач. От мені цю акулу і показали. А вже зажерливий! Віриш, на його машині кудись поїхали, так я за бензин йому заплатив. Ну, а ця писулька нічого, голубе, не варта. — Митя показав на клопотання колгоспу.

— Як же тоді?

— Тут, брате, ціла механіка. Вам треба мати клопотання обласного управління «Сільгосптехніки», зрозумів? А вони так просто його не дадуть. У них уже всі фонди давно вибрані. Їм уже сто разів після цього відмовлено. Значить, що? Значить, ти повинен в обласному управлінні своєму довести, що техніку тобі дадуть, саме тобі для твого колгоспу. Зрозумів?

— Як же я доведу? — сумно спитав Валя.

— От, от, це, голубе, і є перший фокус… — Митя розпалився. Завжди, знаєте, приємно повчати ближнього, демонструвати свою перевагу, свою кмітливість та досвідченість. І Митя значуще, водночас лукаво продовжував: — Ти спершу одержиш від тієї самої акули лист до обласного управління. Офіційний, на бланку, за підписами, все, як годиться. Так, мовляв, і так. Є певна можливість задовольнити як виняток.

— Він сам цей лист і напише?

— Ні-ні. Зовсім інший главк напише. А його справа — коли в обласного управління відповідне клопотання прийде, — кидати тобі, що потрібно.

— Що ж, мені, значить, у іншому главку іще одну акулу шукати треба? — злякався Вали.

Митя поблажливо поплескав його по плечу.

— Хе! І як таке теля у такій справі присилають, дивуюсь, їй-богу. Ну, навіщо тобі лізти до іншого главку? Я ж сказав: це перший фокус акули тієї. Він цей лист тобі сам організує, зрозумів? А потім сам-таки тобі й техніку, яка вам потрібна, передасть. Коли ти клопотання з обласного управління принесеш.

— Незрозуміло, хоч убий, — покрутив головою Валя. — Адже кожна гайка у нас заздалегідь планується, кому, скільки, чого. Так? І ти сам кажеш, кожна організація свої фонди вже вибрала. Звідки ж тоді твоя акула бере вільну техніку?

— Звідки? Та все ж звідти, голубе. З тієї ж кишені. Економіку вивчати треба, зрозумів? Не тобі, не тобі, ясна річ, а їй, акулі тій, значить. «Планується…» — перекривив він Валю. — Плануються у нас тільки початкові поставки. Зрозумів?

— Не зовсім, — цілком щиро зізнався Валя.

— Ну, як тобі пояснити? Ось, припустимо, у плані главку написано: цього року йому належить одержати від різних московських автогосподарств стільки-то списаних легкових машин, стільки-то вантажних автобусів, пікапів та інше. І далі складається план поставок цієї техніки відповідно до заявок обласних управлінь. Оце й будуть початкові поставки. Теж не зрозумів?

— Поки що дійшло.

— Так от. Ці початкові поставки у нас справді плануються. Найсуворіше. А далі що виходить? Одній області, припустимо, вже не треба того, що їм виділили, або стільки, скільки виділили, а потрібно інше, і п'ятій області теж, і десятій. Адже життя біжить вистрибом, усе міняється. Та й резерв у главку є, ним теж треба розпорядитися. Отак, голубе, протягом року весь час і нагромаджуються у главках неліквіди, іншими словами, неліквідовані, непоставлені організаціям фонди, у даному випадку, наприклад, техніка. Починаєш метикувати, га?

— Начебто починаю.

— Отож-бо. Далі легше піде. Та ось оці самі неліквіди треба, значить, наново розподілити. І це будуть, голубе, вторинні поставки. От вони вже ніким не плануються. Жени їх, куди хочеш, аби лиш була на та формальна підстава. На свій розсуд, так би мовити. На затикання дірок. Одне слово, муть. І в цій каламуті акула наша — як риба у воді. Второпав? Ха-ха-ха!… — І, задоволений своїм каламбуром, Митя тицьнув Валю кулаком у груди.

— Начебто второпав, — відповів Валя. — От тільки з листом із другою главку мені не все ясно. Як же акула твоя його одержить, якщо…

— Не твоє собаче діло, — суворо обірвав Митя. — Затям назавжди: чим менше знати будеш, тим, у разі чого, менше і відповідати доведеться. Зрозумів?.. Лист законний? Законний. Усе! Тебе більше нічого не стосується.

— Що ж, він мені так прямо із рук у руки і передасть той лист чи за ним у другий главк треба буде йти?

— У секретарки його одержиш. Зараз там нова, як з нею — не знаю. Краще поки що мовчи. А з колишньою не дай бог було про це діло заговорити… Одержав лист і йди.

— Зрозуміло. Ну, і скільки ж вона бере за такі послуги, акула ця?

— Він тобі сам скаже, не бійся. Це нікого, крім нас, не стосується. Ну, і ти сам, звичайно, не губись. — Він підморгнув Валі. — От я, наприклад, третю машину у колгосп куплю через комісійний. На таких умовах і взявся. У тебе як голова? Мій слабенький, поступився.

Справді, алкоголь — великий викривач. Адже от сидів у кафе цей самий Митя, такий тихенький, невинний, втомлений, і спочатку здавався лише жертвою, приневоленою до поганих вчинків. І раптом — на тобі…

І Валя морщиться від огиди, передаючи мені всю цю розмову.

А через два дні приходять відповіді на наші доручення про оперативну перевірку фінансових документів у радгоспі «Приморський» і в одному із грузинських колгоспів, а також у колгоспі поблизу Тепловодська. Тут нас чекають справді несподівані відкриття.

Виявляється, у всіх трьох місцях громадянин Меншутін С. X. — штатний працівник, і його зарплата, а також численні преміальні, надурочні, акордні і навіть командировочні найакуратніше, регулярно надсилаються йому до Москви.

Такого фокуса ми не чекали.

В обласних управліннях «Сільгосптехніки» наші товариші обережно вилучають листи з міністерства з обіцянкою поставок транспортних засобів, листи з другого главку, не меншутінського. Їх надсилають нам, і ми наводимо відповідні довідки, теж дуже обережно, так, щоб нікого не стривожити. І з'ясовується цікава обставина: ніхто у тому главку таких листів не писав, не підписував і взагалі нічого про них не чув, тоді як листи ці були надруковані на бланках цього главку і підписані… втім, обидва підписи виявилися фальшивими.

Тим часом із Тепловодська надійшло докладніше, ніж з інших місць, повідомлення. Це й зрозуміло. Адже там залишився Дагір, він повністю в курсі справи, якою я займаюся. І розумний Дагір повідомив мені таке.

Меншутін незаконно зарахований на посаду ремонтника при гаражі і повинен щомісяця підписувати наряди та інші документи для одержання зарплати, преміальних, відпускних тощо. От Віра і привезла від нього чергові підписані наряди та доручення на одержання грошей.

Проте Дагір на цьому не заспокоївся. Так само обережно і непомітно докопався до цих нарядів, і виявилося, що в них вписано і… Віру. Таким чином, половина грошей було оформлено на її ім'я. А один працівник бухгалтерії по секрету розповів Дагіру про дивний епізод, свідком якого він випадково став. Голова запропонував Вірі оформити на частину «зароблених» нею грошей дефіцитні продукти у колгоспі. Але Віра сказала, що гроші не її і не Меншутіна, а якогось його товариша, який, як голові відомо, і виконав цю роботу, але начебто терміново десь зараз поїхав. Голова просто ахнув від такої наївності і спершу, не втямивши, почав був заперечувати та щось Вірі доводити. І тільки коли вона вигукнула: «Виходить, по-вашому, товариш Меншутін — шахрай, чи що?» — голова схаменувся і почав бити відбій. Та, здається, було вже пізно. І Віра щось запідозрила. Ось такий епізод стався, коли вона привезла ті документи. Назад Віра повезла ящик якихось дефіцитних продуктів для Меншутіна, голова хотів «організувати» такий самий ящик і для неї, але вона категорично відмовилася.

За час від зарахування Меншутіна на посаду колгосп одержав з Москви дві легкові машини, два пікапи, мікроавтобус і три вантажні автомашини. Одне слово, риск і витрати спритника-голови окупилися повністю. А сусідні колгоспи, до речі, не одержали нічого, хоч потребували транспорт, звичайно, не менше, навіть більше і клопотань надсилали теж не менше.

Отже, з одного боку, Віра підписала незаконний папірець. З другого, рішуче відмовилася і від грошей, і від подарунка голови колгоспу. Як це зрозуміти? Знаючи Віру, можна припустити тільки одне: Меншутін умовив або обдурив її, а можливо, і просто примусив підписати той папірець. І винагороди за це Віра не схотіла одержати ні в якій формі. Отже, вона відчувала провину. Можна уявити собі її стан у той час. Як вона, очевидно, борсалася, як терзалася, як шукала порятунку.

У цьому стані навіть Віра, стримана, мовчазна, надзвичайно соромлива, і та неминуче повніша була чимось виказати себе людям, що оточували її, хоч чим-небудь поділитися з ними. З ким же? Насамперед, звичайно, з найближчими.

Я вирішую перевірити свої припущення.

Спочатку я вирушаю до Подольська, попередньо умовившись з Ніною по телефону.

Ми зустрічаємося з нею під час обідньої перерви біля дверей її установи, і я проводжаю Ніну додому. На жаль, дорогою нам поговорити не щастить. У Ніни тут, у Подольську, мільйон знайомих. Вона не встигає сказати мені й двох слів, як уже з кимось жваво вітається, щось комусь кричить і махає рукою або просто весело і грайливо посміхається.

Вдома нас зустрічає невисокий білявий здоровань із вкрадливими манерами та рисячими очима — її чоловік, який теж прийшов обідати. Крім того, у хаті ще — Нінина свекруха і дуже стара, проте вкрай балакуча бабуся, глуха і криклива.

Ця бабуся переповнює чашу мого терпіння, і я стримано кажу, що мені треба поговорити з Ніною на самоті. Ніхто, природно, не заперечує, всі знають, звідки і чого я приїхав. Віктор — так звуть Ніниного чоловіка — запобігливо проводжає нас до сусідньої кімнати й обережно зачиняє двері. Тепер, нарешті, я можу пояснити Ніні, що мені від неї треба. І Ніна замислюється, зводячи тонкі, вищипані брови. Їй тяжко думати про Віру, я це відчуваю.

— Ну от одного разу, — пригадує, нарешті, Ніна, — вона була у нас і запитує Вітю: «Що буває за обман?» А він каже: «Дивлячись який обман». А Віра каже: «Ну, наприклад, якщо людина одержує те, що їй не належить». Вітя, звичайно, сміється. А я бачу, у Вірки губи тремтять. А Вітя запитує: «Що ж він, по фальшивих документах щось одержує?» — «Ні, каже, не по фальшивих, але нечесно». Вітя каже: «Так не буває. Якщо з документами все гаразд, то, виходить, усе чесно». А Вірка моя трясе головою і мало не плаче. «Буває, — каже, — буває, я знаю». Ну, одне слово, ні до чого не договорилися. Не захотіла вона більше говорити. Вона взагалі про свою роботу нічого не розповідала, немов на поштовій скриньці працювала і самі секрети у них там.

От і все, що Ніна може пригадати. На жаль, це нічого не пояснює і не дає нового. Хоч і свідчить, у якому напруженні та страху жила Віра весь час, як терзала її думка про неправду, про нечесність сьогоднішнього її життя.

Наступного дня під час обідньої перерви я їду до Люби. Але у міністерство цього разу не заходжу, а зустрічаюся з дівчиною на вулиці, біля входу. Ми звертаємо з Садового кільця на якусь вузеньку, тісну вулицю.

— Скажіть, Любо, ви не помічали, щоб Віра щось приховувала, чогось побоювалася? — питаю я.

— Ні, — подумавши, хитає головою Люба, — цього я не помічала. Вона по-моєму, нервувала. Вона… ви кажете, боялася?

— Ну, можливо, вам щось здалося незвичайним у її поведінці, щось вас здивувало?

— Що ж могло мене здивувати? У неї своя робота, у мене своя…

— Але в якихось справах ви все ж таки стикалися?

— Які там справи!.. — Люба махає рукою. — Передам на підпис папір або лист, попрошу конверт, чистий бланк.

— У кожного главку свій бланк?

— Звичайно. Ой, я згадала, що мене одного разу здивувало. Я зустріла Віру у секретаріаті, вона несла бланки іншого главку до нашого. Побачила мене і чомусь знітилася. А може, мені й здалося.

— Якого саме главку, не пам'ятаєте?

— Звичайно, пам'ятаю…

І Люба називає мені той самий главк, на бланках якого були надруковані фальшиві листи до обласних управлінь «Союзтехніки».

— … Потім, — продовжує згадувати Люба, — я зайшла до Станіслава Христофоровича з паперами, а він щось диктує Вірі, вона друкує. Побачив мене і відразу замовк, просто на півслові. Таким дивним мені це здалося. А друкувала Віра на бланках того самого главку, я помітила. Це мене тоді теж здивувало.

Мені вже багато що зрозуміло з цими фальшивими листами. Я тепер бачу, як поступово заплутувалася Віра, як усе глибше затягував її Мешнутін у це болото. І ріс, ріс відчай у її душі. Адже вона все більше починала розуміти, що навколо неї відбувається. Зашморг навколо шиї затягувався усе тугіше, і виходу Віра не бачила.

Наприкінці дня я роблю візит до Катрі Стрілецької. І він виявляється найважливішим з усіх.

— І словечка про свою роботу вона не говорила. А вже якщо вона не хотіла, то тут обценьками з неї нічого не витягнеш, з цієї дурепи. Я досі заспокоїтися не можу. І треба ж! Так по-ідіотському! — Вона стукає кулачком по коліну. — От тільки завела одне: «Піду». Їй, бачите, важко! Цілий день за столом сидіти важко! Поішачила б вона, як я!

У цей момент в коридорі лунає телефонний дзвінок. Катря миттю схоплюється з дивана, мало не перекинувши попільничку, що стояла біля неї, і вибігає. Вона все робить отак рвучко та спритно.

— Не туди потрапили, молодий чоловіче, — долітає з коридора її енергійний голос. — Так, так! Привіт!

Катря вбігає до кімнати і несподівано як укопана зупиняється на півдорозі до дивана.

— Слухайте, — каже вона, проводячи рукою по лобі. — А я дещо пригадала. Якось увечері я сиділа у Віри, і раптом її покликали до телефону. Дзвонила якась Єлизавета Михайлівна. І Вірка моя, мало не плачучи, їй каже: «Ну звідки я можу знати, де він? Ви ж бачите, я вдома… Та ніколи цього не було… Ну і з'ясовуйте на здоров'я! А мені дайте спокій!» І ще щось таке. Повернулася засмучена, звичайно. І, за своєю звичкою, нічого не хоче розповідати. Ви коли-небудь бачили таку дівчину, котра найкращій подрузі нічого не розповідає?

— То ви нічого більше і не довідалися?

— Так і не довідалася. А цілий вечір чіплялася. Цікаво ж, Вірці чиясь дружина сцену влаштовує.

Наступного дня я сиджу за столиком у кафе і нетерпляче поглядаю на годинник.

Ось, нарешті, з'являється знайома статечна постать.

Я підводжусь, підставляю їй стілець і замовляю каву з тістечками.

— Даруйте, Єлизавето Михайлівно, — кажу я, — що змушений був вас потурбувати.

— Будь ласка.

— І за обрано місце для зустрічі. Але хотілося…

— Це краще, аніж якби ви прийшли до мене додому, — стримано перебиває вона мене.

— От і я так подумав. А справа ось у чому. Відкрилися нові обставини, які вимагають уточнень.

На вузькому блідому обличчі її нічого не відбивається. На диво флегматична особа.

— Будь ласка, — мляво промовляє вона. — Якщо чим-небудь можу бути вам корисною.

— Я прошу вас бути зі мною щирою. Краще взагалі не відповідайте. Адже ми все змушені будемо перевірити, як ви розумієте. І може вийти конфуз.

— Друге ваше попередження тим більш зайве, — холодно каже Єлизавета Михайлівна.

— Тим краще, — киваю я. — А спитати мені вас хотілося б про дві обставини. Вони, як ви, напевне, здогадуєтесь, стосуються Віри Топіліної. Ми й далі розслідуємо причину її смерті, для цього нам треба все про неї знати. Так от. Перше моє запитання, очевидно, дуже делікатне. Тому прошу вас пам'ятати моє перше попередження. Йдеться про ваш телефонний дзвінок Вірі. Місяців зо три тому. Я можу нагадати тільки те, що відповідала вам Віра: «Звідки я можу знати, де він». «Ви ж бачите, я вдома». «З'ясовуйте на здоров'я». «Дайте мені спокій». Ваше ім'я вона назвала на самому початку розмови.

В міру того, як я це кажу, бліде обличчя Єлизавети Михайлівни помітно рожевіє.

— Віриної долі ця розмова не стосується, — стримано зауважує вона.

— Отже, ви пригадали цю розмову. Повірте, мені так само неприємно запитувати вас про неї, як вам відповідати. Але… Я вам скажу дещо про долю Віри. Справа в тому, що зараз уже можна вважати незаперечним: вона покінчила з собою.

Єлизавета Михайлівна злякано сплескує руками:

— Не може бути!.. Адже Станіслав Христофорович… Адже він…

— Так, він теж вважає, що цього не може бути. І дуже хоче, щоб цього не було. Навіть переконував мене. Ви, напевне, пам'ятаєте. Дуже наполегливо переконував.

— Пам'ятаю…

Вона опускає очі.

Холоне кава, незаймане тістечко. Дуже крута, напружена і тяжка розмова відразу виникає у нас.

— Станіслав Христофорович, — продовжую я, — якщо пригадуєте, казав: молода, загалом здорова, психічно нормальна дівчина не може покінчити самогубством. Та й особливих неприємностей у неї, з його слів, не було. Пам'ятаєте?

— Так…

— І все ж таки це сталося. А Віра була справді молодою, загалом здоровою і психічно нормальною. Але от неприємності у неї, очевидно, були. І великі, треба думати.

Єлизавета Михайлівна мовчить, низько похиливши голову.

Я бачу тільки її мармурове чоло, вкрите ледве помітною сіткою зморщок, і розкішну, з легкою сивизною зачіску.

— І ще, — додаю я, — Віра була напрочуд совісною і правдивою людиною. Ви це помітили?

— Помітила… — ледве чутно вимовляє Єлизавета Михайлівна, не підводячи голови.

— Виходить, щось сталося, чого вона не змогла стерпіти, — продовжую я. — І сталося не відразу. У неї давно був важкий пригнічений стан. І та розмова з вами…

Але Єлизавета Михайлівна не дає мені закінчити. Вона рвучко підводить голову і, дивлячись мені в очі, зі стриманим хвилюванням каже:

— Ну, добре, добре. Я вам скажу. Я бачу, у вас, хоч як це не дивно, є серце. А у мене воно теж є! І перед Віриною смертю… перед її могилою… я… — Вона нервово витягає з сумочки хусточку і бгає її у руці. — Я теж не буду мовчати. У мене більше немає сил… якщо хочете. Такій дівчинці… піти з життя… Через що?.. Це — безумство якесь… Але той дзвінок… Я сама збожеволіла… — Голос її переривається, вона замовкає, потім, зробивши над собою зусилля, каже далі:— Мій чоловік не дуже вірний, треба вам сказати… Я помітила. Він намагався залицятися до Віри. Але тут він зазнав виняткової поразки… Вона виявилась кращою, аніж він про неї думав. Але один час мені здавалося… І я подзвонила… Ну, дурна! Стара дурепа! Що ви хочете…

Вона знову нахиляє голову і прикладає до очей хусточку.

— Даруйте, Єлизавето Михайлівно, — кажу я. — Але, на жаль, це не все, про що я хотів вас спитати. І навіть не найголовніше. У мене до вас ще запитання. Того останнього вечора, коли Віра… покінчила з собою, вона зайшла до вас. Ви пам'ятаєте цей візит?

— Так… — напруженим, майже дзвінким шепотом відповідає Єлизавета Михайлівна, як і раніше не підводячи голови, й нервово жмакає у руці хусточку.

— На вулиці на неї чекала одна людина. Її коханий. Якому вона обіцяла того вечора відповісти «так» або «ні». Обіцяла після того, як відвідає вас. Вона на щось сподівалась, мені так здається.

— О-о!.. — болісно стогне Єлизавета Михайлівна, притискаючи хусточку до вуст. — Який жах!..

— Перед цим Віра була в одному готелі і привезла вам звідти, від якогось Фоменка, пакунок. Вона довго була у вас, Єлизавето Михайлівно, дуже довго. А коли вийшла, то сказала цій людині: «Ні, Павлушо, нічого у нас не вийде». Вона попрощалася з ним. А через годину…

— Облиште! Я не можу цього чути!..

— Це треба знати, Єлизавето Михайлівно, тому що це правда. Так було.

— Все одно. Я вам скажу, як було. — Вона підводить на мене почервонілі від сліз очі. — Тоді… того вечора… Станіслав Христофорович кричав на неї… Він їй сказав, що піде під суд… тільки разом з нею… Що вона злочинниця… що буде сидіти у в'язниці… Що… Що…

Єлизавета Михайлівна опускає голову на груди, плечі її тіпаються.

Ось тепер усе, тепер у мене немає більше запитань і немає сумнівів.

Увечері я доповідаю про все Кузьмичу. Тут і наш слідчий Віктор Анатолійович, Валя, Едик Албанян з відділу боротьби з розкраданням соціалістичної власності та його начальник.

— Він тепер нікуди не дінеться, — гарячкує Едик. — Факти хабарів закріплені вже по «Приморському», по Грузії і Тепловодську. А завтра я їду до Прибалтики.

— А як буде по нашій лінії, Федоре Кузьмичу? — звертаюсь я до Кузьмича.

— А ніяк.

Кузьмич висовує шухляду столу, нишпорить там рукою і нарешті витягає пачку сигарет, видобуває звідти останню, секунду дивиться на неї і, зітхнувши, запалює. Потім сердито мне порожню коробку і кидає її у дротяну корзинку біля свого крісла.

— Що значить «ніяк»? — насупившись, запитую я.

— Оте й значить. Справу про самогубство Віри Топіліної вважаю закінченою. Либонь, так, Вікторе Анатолійовичу?

Наш слідчий з прикрістю киває у відповідь.

— Само так, — каже він. — Завтра напишемо постанову. І в архів.

— Як в архів?!

— А так, — знизує плечима Віктор Анатолійович. — Призведення до самогубства ти тут не доведеш.

— Так я й думав, — неквапливо зауважує Валя.

— Що ж це виходить? — ледве стримуючись, кажу я. — Цей негідник буде спокійно жити далі, а…

— Він не буде спокійно жити далі! — підхопившись зі стільця, палко вигукує Едик. — Що ти кажеш? Адже він злочинець! — Червоний від збудження, він повертається до мене. — І я тобі ось що скажу, слухай! Його викрила Віра! Після смерті! Розумієш? А її смерть ще збільшить його провину, ось побачиш! Суд врахує факт самогубства людини, яку Меншутін втяг у злочин. Це ж правда, що він її втяг, так? І проти її волі, так?

— Але він її призвів до самогубства! — не здаюся я.

— Доведи, — пропонує Кузьмич. — Дружина не дасть офіційних показань. Вона тебе попередила. Хто іще? Павло? Це не свідок. Ти сам розумієш. А щодо суду він має рацію. — Кузьмич киває на Едика. — Морально Меншутін відповідає за це самогубство. Оце й усе. Що поробиш. Справи, любі мої, закінчуються іноді й так…

Content

Адамов Аркадій Зашморг

Аркадій Адамов ЗАШМОРГ

Розділ І ТУМАН

Розділ II НАГРОМАДЖЕННЯ ТУМАНУ

Розділ III НАЙРІЗНОМАНІТНІШІ ЗУСТРІЧІ, СЕРЕД НИХ І НЕБЕЗПЕЧНІ

Розділ IV ЛЮДИ З ДВОХ РІЗНИХ ВЕРСІЙ

Розділ V НАШ НЕЗВИЧАЙНИЙ ПОХОРОН

Розділ VI БОЛЬОВА ТОЧКА ДУШІ

Розділ VII КУРОРТНЕ ЖИТТЯ

Розділ VIII ГОСТЮВАННЯ У ТІНІ

Розділ IX ТОГО СТРАШНОГО ВЕЧОРА