Автомонов Павло

Галка

Павло Автомонов

ГАЛКА

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Рецензенти: М. С. Логвиненко, В. К. Коваль

Книга перша

«НЕВА-2»

Моїй дружині присвячую

Автор

Частина перша

У РЕЗЕРВІ

4 серпня 1943 р

У вільні хвилини солдати й сержанти запасного стрілецького полку ходили в ліс, збирали гриби. Їх гнав голод. І хоча з харчами полегшало після того, як у січні 43-го року була відбита військами Ленінградського і Волховського фронтів кількакілометрова смуга понад південним берегом Ладозького озера (ця операція названа «Проривом блокади»), та все ж нагодувати величезне місто і тих, хто його боронив, не так просто, бо новоутворений «коридор» між двома фронтами прострілювався наскрізь артилерією і мінометами противника.

Нам хотілося їсти. Та ще після напружених занять із стройової й тактичної підготовки.

Приніс гриби до вогнища, біля якого поралися солдати, і я.

— Ну, морська інтелігенція, показуй! — поцікавився мічман Непран моїми лісовими трофеями.

Я висипав усе, що мав у казанку.

— Ого! — вигукнув здивовано старший сержант Мамонько. — Половина отруйних!

— Ти що, братішка! — корив мічман. — Нажерешся таких — на сосну полізеш…

— Або й вище! — підтакнув Мамонько насмішкуватим голосом. — Сьорбай юшку з мого казанка, якщо не гидуєш.

— Спасибі, — мовив я.

— Сідай; Який же ти радист, коли грибів не можеш «розшифрувати»?..

— У моїх рідних краях нема лісів, хіба що дубові та ліщинові байраки. А там росли тільки опеньки, — виправдовувався я.

— Я теж у штабі був шифрувальником, — похвалився Мамонько і гордовито подивився на мене. Потім зітхнув і став мішати ложкою вариво, плямкаючи губами й облизуючи їх язиком.

Підійшов якийсь червоноармієць і, показавши на долоні розрізані дві жовтуваті картоплини» похвалився:

— В радгоспі дістав!.. З картоплею юшка царська. Прийміть і мене…

— З цього б і починав, — погодився мічман Непран.

Я присів на купку хворосту і дістав з-за халяви «торпеду». Аромат від густої й пахучої юшки лоскотав ніздрі.

— Ще б хліба до юшки! — забажалося Мамоньку. — Осточортіло вже у цій блокаді…

— Як мед, то й ложкою, — завважив Непран.

— Животій у цьому запасному полку! Та я у своїй частині щоразу обідав із самим начштабом! — пригадав Мамонько, зітхнувши по минувшині.

— То ти не з госпіталю? — здивувався Непран. — Гм… Разом обідав з начштабу, і він списав тебе в запасний.

Мамонько не відповів, а лише поправив руками «гармошку» на халявах хромових чобіт.

— Маряться тобі, Мамонько, обіди з начштабу. А мені ось довелося пізнати ціну краплини води і ковтка повітря! — мовив задумливо мічман Непран.

— Ковтай той кисень скільки завгодно, а ноги все одно простягнеш, якщо нема чого їсти! — скептично завважив Мамонько. — Не уявляю, як то на морі припухають без води…

— Трапляється… — тяжко зітхнув Непран. — У перший же тиждень війни фашисти застукали нашу «щуку», і ми лягли на дно. Бомбували нас, а потім стали чекати на катерах-мисливцях і на міноносці, що підійшов до місця пригоди, поки спливемо…

— Судячи з того, як ти вминаєш грибну юшку, твої підводники і не здалися і не задихнулися, — прокоментував Мамонько, втупившись зеленкуватими очима у Непрана.

— Розшифрував ти точно. На підводному човні у всіх одна доля. Там над кожним товща води у двадцять метрів. Вмиваємося солоним потім: так пити, хочеться н хапнути свіженького повітря! — І мічман глибоко, на повні груди вдихнув повітря, поглянув на сонце і мовив далі: — Красота тут яка! А там дихай повільно, тільки через ніс, щоб зайвого не взяв. Командир навіть гру в доміно, в шахи заборонив, щоб не хвилювалися гравці й надовше збереглося кисню. І кожен з нас у ті довгі, як століття, години думав про життя і ціну ковтка повітря. Вже каламутилося в голові, стугонить, неначе парова машина чахкає над вухом. А в очах рябіє: мариться сонце, поле і ліс, у якому дихається легко. І хочеться плакати від безсилля. Над нами товща води, а на поверхні катери-мисливці, міноносець. У навушниках наш акустик чує холостий хід їхніх двигунів. Покурює німецька матросня цигарки й жде не діждеться, коли здамося в полон! За їхніми розрахунками ми мали вже задихнутися. Тепер німців цікавила субмарина як трофей. По корпусу «щукн» вже заскреготіло залізо. Німці опускали сіті, щоб виловити й підняти «щуку». Скрегіт той, як ножем по серцю. Ситуація, скажу я вам!.. Та ось командир човна подав команду «спливати». Над морем присмерк: вечірня зоря вже згасла, а вранішня лише починала тліти в цю білу, липневу ніч сорок першого. Німці, звичайно, кимарили на суднах. Наша поява — для них несподіванка. А постріли з гармати і зовсім їх ошелешили. Не знаю, попали в ціль наші снаряди чи ні, але те, що ті постріли й наше воскресіння із смерті забили памороки німцям, — правда. Вони хвилину-другу не могли втямити, що ж сталося. Цього часу було досить, щоб «щука» вислизнула з облоги й щезла у передранковому тумані…

— Вас ротний викликає, — звернувся до мене днювальний.

Хапаючи губами з ложки розвареного гриба, я підвівся.

Всі співчутливо глянули на мене: ротний хоч і безвусий, та надто суворий. Ганяв нас.

Я йшов до штабу і думав: чим провинився перед прискіпливим командиром? Лейтенант, безперечно, мав на мене зуб, бо ж я, будучи «морською інтелігенцією», як і мічман з підводного човна, інколи чинив йому опір, натякаючи, що солдат — боєць найсвідомішої у світі революційної армії і в нього, звичайно, є голова на в'язах, щоб часом подумати й самому. Відомо також, що радист на флоті має привілеї? радисти звільнені від чергування на камбузі, їх у добрі часи не заставляли чистити картоплю, щоб не «збити руку», на березі не посилають колоти дрова. І все через ту руку, що мусить чітко передавати на телеграфному ключі азбуку Морзе. Казали, лейтенант старається всіх ганяти, щоб його і надалі залишили в полку, у якому хоч і напівголодний пайок, але є гарантія більше не мати на грудях нових личок. Може, це й наклеп на лейтенанта за оте хизування перед ротою. Можливо, у бою він став би іншим. В усякому разі, мічман говорив, що такого лейтенанта він би не взяв у свій екіпаж.

Лейтенант зустрів мене докорами:

— Де ти шляєшся, товаришу молодший сержанті вже півгодини, як ти потрібен у штабі.

— По гриби ходив. Та не тих назбирав. Ще б трохи — й отруївся, — відповів я, бажаючи пригасити гнів лейтенанта і викликати до себе співчуття.

— О! — вигукнув ротний. — Не вистачало, щоб тебе ще відтирили у санчастину! Скажуть — навмисне наївся грибів, щоб уникнути фронту…

«Диви! Це ж говорив і старший сержант Мамонько! — подумав я. — Змовилися вони, чи що?..» А вголос запитав:

— Хто викликав?

— Тільки між нами: я так думаю, що тебе хочуть забрати до «катюш»! — І заздрісно всміхнувся підморгнувши — Іди и штаб. Сам знаєш, «катюша» — зброя засекречена… Тому навіть дружкам своїм на «О…» — натякнув він на те, що зі мною з одної батареї прийшли Сашко Охріменко й Микола Овчаренко і наші всі три прізвища — на літеру «О».

— Навіть дружкам…

Поки я у штабі розмовляв з двома «покупцями», лейтенант нервово ходив по висипаній піском доріжці. Я бачив ротного у вікно. «Торги» з покупцями були недовгі. Служити радистом на «катюшах» я погодився.

— От і добре! — відповів майор. — Через два дні за вами приїде машина…

На ґанку мене зустрів ротний.

— Ну, як?..

— Записали до «катюш».

— Ще б! — гордо підвів голову низенький лейтенант і випнув груди. — Тепер скажу я тобі одверто: плюнь на цю війну і розітри. Житимеш, приспівуючи «Катюшу» коло «катюші». Ти ж знаєш, як вони воюють: дадуть залпи — ходу, щоб не накрив німець вогнем і щоб не засікли ворожі шпигуни та лазутчики. З такої нагоди звільняю тебе на сьогодні від стройової підготовки, яку ти так любиш… — сказав ротний з іронією. — А з грибами будь обережний. Кому-кому, а мені перепаде, якщо хто з моїх солдатів отруїться. Політику можуть пришити!..

— Який дурень захоче себе труїти?..

— Хе-хе! — удавано засміявся лейтенант. — У житті, й така наволоч знайдеться. А тоді докажи, командире роти, що ти не верблюд…

— Перейду на ягоди. І коли вже добавлять пайку?..

— Тобі вже післязавтра, біля «катюш» — не те, що у нашому запасному…

5 серпня 1943 р

Навіть уночі я жив думками про свою майбутню службу. Цілком були згодні з лейтенантом, що мені повезло, мічман Непран і старший сержант Мамонько. Останній одверто заздрив і дивувався, чому його не викликали до «покупців». Такої ж думки були Охріменко і Овчаренко. З ними я прибув на військову службу. Познайомився ще в ешелоні, яким їхали до армії у жовтні сорокового року до Червонопрапорного Балтійського флоту. У нашому вагоні всі співали. Надто — Охріменко й Овчаренко. Мабуть, це від того, що в пісню ту вкладали душу, а ще співали полтавці, чернігівці й харків'яни. Співали не лише в ешелонах, а й у кубриках, на службі. Співали так, що ленінградські хлопці припиняли бренькіт гітар й зачудовано слухали новобранців з України.

Та то було восени сорокового. Нині у запасному майже не чути пісень Охріменка й Овчаренка.

Після обіду Охріменко й Овчаренко хотіли грати у футбол. А поки сформуються команди, я став на воротях, за які правили валун і на семиметровій віддалі від нього каменюка. «Пенальті» бив Мамонько.

— Ото невидаль! Колись про Бутусова розповідали, що заборонили йому бити правою ногою, — нахвалявся старший сержант Мамонько. — «Поцілить у воротаря — і смерть тому! Так буде і тобі. Ну!..

Він розігнався і вдарив. М'яч полетів надто високо. Я не міг дістати його, підстрибнувши.

— Все одно гол! — плескав у долоні Мамонько.

— Товаришу молодший сержант! — пролунав голос ротного. Тебе знову викликають. Два підполковники з погонами інженерних військ.

— Охріменко, постій на воротях… — запропонував старший сержант Мамонько.

— І постою! — охоче погодився Охріменко.

— Одного мене викликають? — запитав я у лейтенанта.

— Чоловік десять. І мічмана Непрана теж…

Мамонько бив пенальті без промаху і був від цього на сьомому небі. Та в Охріменка відпала охота стояти на воротях. Він. як і Овчаренко, здивований, чому не викликають іх. Насторожився і Мамонько: може, цим інженерам і його військовий фах знадобиться? Він забив ще одного гола і теж подався до штабу.

— Слухай, земляче! — звернувся до мене Охріменко. — В разі чого, замов за мене, за Овчаренка слово. Ми ж разом завжди, якщо не вважати поранення й госпіталь. Разом би й тепер…

— Спробую, але… — відповів я.

Лейтенант і гурт солдатів супроводжували мене до хижі, у якій був штаб полку. Усім цікаво, чому викликають так мало людей. Якщо приїжджають із стрілецької чи з артилерійської частини, то одразу беруть роту чи взвод бійців. А тут не більше десяти.

Неподалік від штабного будиночка я зустрів мічмана Непрана. Той таємниче підморгнув і сказав пошепки:

— Я відмовився. Підожду інших. Може, на флоті виявиться вільне місце…

— Прислали б тебе в запасний стрілецький, аби ти був потрібен флотові! — заперечив я. — Так швидко, думаєш, і нашим склепати оті підводні човни чи й торпедні катери?..

— Та почекаю ще. Туди не хочу… — промовив мічман.

Більше нічого не сказав, хоча по очах було видно, що повідав не все. Мабуть, так треба. І вже зовсім перевів розмову на інше, коли солдати у нього стали розпитувати, що там і як.

— Цікавилися, як нас годують у запасному. Заходжу в штаб.

За столом, збитим з дощок, троє. Тут, у запасному полку, всі меблі саморобні, як і хижі для штабного начальства і самого штабу, як землянки-бараки, у яких можна ходити на повний зріст лише посередині, по боках — нари з кругляків молодих ялин, беріз. Полк дислокувався у заболочених лісах поблизу Ладозького озера, на місці колишніх лісорозробок. Майже на поверхні — землянки: близько вода.

За столом, окрім нашого начальника штабу, ще два підполковники. Чорнявий підполковник перегортає мою особисту справу.

— Його вчора записали у частину гвардійських мінометів! — пояснив гостям начальник штабу.

— Що ж… Запитаємо в нього самого, — мовив чорнявий підполковник. — Як життя-буття, земляче?

— Яке може бути життя-буття у запасному в час облоги? їсти дають мало. Скоріше б у діючу…

— І вас завтра візьмуть у гвардійські міномети?..

Там же записано! — Записано… А що скажеш, земляче, якби тобі доручити особливе завдання? — поспитав чорнявий. Мене трохи здивували такі слова, і я відповів:

— Я солдат, а ви підполковник. Яке може бути особливе завдання, коли є Статут, є військова дисципліна, є наказ? Ви наказуєте, а солдатові виконувати.

— Але є такі бойові завдання, куди людина повинна іти по добрій волі, тому наказ тут ні до чого, — пояснив інший підполковник.

— Мабуть, треба летіти до партизанів? — запитав я, переконаний у тому, що ніякого іншого особливого завдання ці офіцери запропонувати не можуть.

— Так. У тил противника, на самостійну роботу, але не до партизанів…

— На самостійну?..

Одразу ж подумав про свого ротного, котрий готовий був муштрувати своїх солдатів наодинці. І раптом для рядового — самостійна робота. Хто ж відмовиться? Це ж, по суті, сам собі командир, і комісар, і начштабу?! Сам того не помічаючи, я засміявся, і це ще більше здивувало підполковників.

— Чого так весело?

— А хіба я сміюся? — сказав, уявивши той час, коли справді не буде наді мною влади старшин, лейтенантів і навіть оцих підполковників. — Готовий іти на особливе завдання, товариші підполковники! От тільки ніколи не стрибав з парашутом. Навіть не літав. Та і взагалі боюся висоти. Це від мами. У неї мігрень якась. Мабуть, передалася мені в спадок. Бувало, злізеш на грушу — голова обертом.

Присутні захихикали, а підполковник-земляк запитав:

— На чию ти грушу лазив?

— На чужу, товаришу підполковник!

— Тому й голова обертом ішла. Стрибати з літака, скажу я тобі, — вже перейшов на «ти» підполковник, — не так і важко. Найважче буде, коли ти, земляче, стрибнеш, бо ж не на партизанські вогнища доведеться десантуватися…

— Найважче буде там, на землі, точніше — в стані ворога, — додав другий підполковник.

— Хотів би взяти із собою ще двох хлопців. Обох знаю з осені сорокового року, — сказав я, згадавши Охріменка й Овчаренка.

— Хто вони за військовим фахом?

— Один — телефоніст, другий — комендор, наводчик гармати.

— Ми б і тебе не викликали, якби ти не був радистом. Телефоністи нам не потрібні. З артилеристами поки що теж почекаємо. Скільки передаєш на ключі п'ятизначних цифрових груп?

— До контузії передавав вісімнадцять. Тепер, мабуть, п'ятнадцять. Прийняти можу…

— Там доведеться передавати з коліна, з пенька. Відстукаєш дванадцять груп — і то добре. Аби-но всі їх наші прийняли…

— І щоб німці не запеленгували, — додав я.

— Авжеж. Багато радистів загинуло. Та вовка боятися — в ліс не йти, — стишив голос земляк підполковник.

— Піду! — сказав я після тривалої мовчанки.

— Але ж він згодився і до «катюш»? — нагадав начштабу.

— А сьогодні передумав. Ото тільки висота мене мучить…

— Так от, земляче, до «катюш» передумав, а до нас ідуть лише добровільно. Тому в тебе… — поглянув на свій годинник, — є час подумати. Воля твоя. Можеш і до «катюш». Радистів тепер усюди треба І Радіо потрібне на війні всюди. Без радіо, без справжньої розвідки неможливо вести війну грамотно, а відтак її не можна й виграти. Тепер ти розумієш свою місію в тилу військ, противника, якщо даси згоду?

— Не до кінця, але трохи розумію…

— Твоя робота може врятувати від загибелі полки і дивізії, допоможе штабові фронту і Ставці вирішити на фронті великі діла! Ось так. А поки що йди, гуляй собі і думай. Повернешся через шість годин з остаточною відповіддю.

— А солдатам скажи, що ми питали, як вас тут годують… — втрутився у розмову другий підполковник.

— Так вони й повірять! — заперечив я. — Солдати знають, що пайок у запасному полку, не добавлять, коли населення отримує лише триста грамів хліба!

Інший підполковник якось пильно дивився на мою ліву руку і кивнув головою:

— Татуїровка — якір! Особлива прикмета, — і перезирнувся з підполковником-земляком.

— На десятий день війни на фронті хлопці викололи на згадку про Балтійський флот.

— Це вже гірше. З тим якорем, — зауважив земляк-під-полковник. — Без якоря тебе б можна було нарядити у писарчука управи, дати фальшивий паспорт, і ніхто б не знав, що ти з того боку фронту. Знаєш, хто такі матроси в очах німців?

— З сорок першого. «Шварцен тойфель» — «чорні дияволи». Але чого це я повинен там показувати свою ліву руку? У правій же в мене буде не лише фальшивий паспорт, а й пістолет! — сказав я у своє виправдання. — Або граната…

Підполковники і начштабу перезирнулися: моя відповідь ніби їм сподобалася.

— Й ще одне… — стишив голос підполковник-земляк;— За всіх обставин полон у парашутистів, а в радиста особливо, виключається. Це означає, товаришу молодший сержант, що там, де ви будете, нема ані санчастини, ані госпіталю, і тому кожна рана в ногу, у груди, живіт… — він помовчав, дивлячись у моє обличчя, і додав: — Смертельна.

Пригадався мічман Непран, котрий відмовився іти в розвідку, сказавши: «Я ще почекаю!» Непран бачив, «смаленого вовка» у підводному човні, коли той лежав на дні, а екіпаж задихався від нестачі повітря. Але там доля в одного, як і в усіх. Звичайно, Непран знову пішов би на підводний човен, якби запропонували, або ж на катер чи й міноносець. Однак ситуація у парашутистів інша. Тут кожному своє, а декому й смерть від власної кулі.

— Себто, я повинен прикінчити себе, якщо мене тяжко поранять… — вгадав я незакінчену фразу чорнявого підполковника і подумав: «Молодець, що одразу не стелить м'яко, а ріже правду, хоч якою страшною вона не є!»

Я все ще не зводив погляду із задумливих, темно-карих очей підполковника, у яких тліли щирість і співчуття.

— Точно! — втрутився інший офіцер. — Ви повинні покінчити з собою, щоб позбавити фашистських контррозвідників можливості катувати вас, радиста групи розвідників-парашутистів, який може стати найціннішим «язиком».

— Авжеж! — ствердив начштабу полку. — За «язиком», по чужу голову йдеш — неси й свою.

Офіцер-земля к вийняв кишенькового годинничка і нагадав:

— До зустрічі о 19-й.

Зійшов я з ганку й одразу поглянув на сонце. Воно — тепле і лагідне. Мружачи очі, подумав: «Невже таким воно буде і в тилу фашистських військ?»

— Ну, що? — пошепки спитав усюдисущий ротний. — Я вже узнав, хто ті підполковники. Тільки ні-ні! — притулив лейтенант два пальці до своїх уст. — Розвідники з штабу фронту. Ти ж відмовився? Нащо тобі розвідка, коли тебе беруть у гвардійські міномети?..

— Я відмовився від «катюш».

— Ну і даєш ти! Підеш у парашутисти — загинеш. Згадаєш мене!.. Видно, перевчився у десятирічці.

— Якщо судилося тобі жити, то житимеш, куди б тебе доля це закинула, хоч у самий вогонь, — говорив я про себе у третій особі. — Якщо написано тобі на роду загинути, то тебе вб'ють і в запасному. Налетять ворожі стерв'ятники — і першою ж бомбою… Бачив я одного, який рятувався від бомбардувальників, утікаючи від них. Я йшов з тим бійцем разом. І раптом летить щось з п'ятдесят «юнкерсів»— несуть бомби для кораблів, що в Кронштадті. Важкі бомби приберігають, а на нашу батарею зсипають дрібні. Літаки вже над головою. І бомби летять просто на нас. Я щодуху вперед, назустріч «юнкерсам» і бомбам, які з виттям і свистом пронеслися вже за моєю спиною. А той боєць — від літаків і від бомб. І то була його фатальна помилка. Бомби наздогнали — одна осколком відпанахала йому всю ступню разом з підошвою від черевика. Поки доніс я сердегу до санітара, він помер…

— Треба було йому врахувати кут, під яким падає бомба! — завважив лейтенант, стукаючи пальцем себе по лобі. — Кебети не вистачило.

— Зі мною трапилося якось, що ніяка кебета не допомогла б!

Та враз подумав: чи варто розповідати ротному, котрий ще вчора ганяв мене на заняттях? Але він зажадав сам, щоб розповів йому про ту пам'ятну для мене пригоду. Та й став же ніби іншим, своїм хлопцем. Може, тому, що завтра ми попрощаємося?

— Через оту оказію, товаришу лейтенант, я й опинився у цьому полку, а відтак — у вашій роті. У квітні сорок другого фріци здійснювали авіаційні нальоти на Неву, по обох берегах якої стояли закуті в кригу наші військові кораблі. Вони, пришвартовані до берега і вмерзлі в кригу, й муляли очі фашистському командуванню. Кораблі заланцюговані до берега, без маневру і поцілити у них бомбами легше, ніж у морі. А тут ще порвані, неначе клоччя, хмари. Можна виринути неждано і пірнути за ту хмару, коли припечуть зенітники. Наша батарея стояла біля самого борту лінкора «Октябрьская революция». Стріляли хлопці і за даними приладів, і прямою наводкою: так багато з'явилося над Невою і Василівським островом бомбардувальників. Стріляли безупинно, аж фарба облазила на розпечених стволах. У наш котлован потрапив важкий німецький снаряд. Чоловік шестеро вбито і стільки ж поранено. Про це і передав мені командир батареї в радіорубку. «Відстукай у штаб, що є поранені. Скінчиться бій, нехай пришлють на позицію санітарну машину…» — сказав комбат. Я відповів, що передам, і попросив дозволу піти на позицію. Там хоч снаряди подаватиму гармашам, а тут, як у пастці, не бачиш навіть неба і не знаєш, звідки на тебе чатує смерть. А будинок мій двоповерховий тим часом, як корабель, погойдується на хиткому болотяному грунті від вибухів снарядів і бомб. Ось-ось розлетиться. Думаю, складу зараз папери, таблицю шифрів, навушники, заховаю у рацію телеграфний ключ і — на батарею. Та не встиг підвестися, як стіна, стеля раптом розлетілися на шмаття. Вгорі побачив небо і чорний «Юнкерс-87», що виринав в піке. Потім дізнався, що він скинув три п'ятсоткілограмові бомби, приготовані для лінкора. Та поквапився, бо хтось з наших дав йому снарядом під самий ніс. Бомби вирили воронку до самої води, діаметром метрів дев'ять. Коло будинку — це була заводська майстерня на Балтійському заводі — лежав штабель металевих балок. Силою вибуху деякі балки поскручувало в бублики, а одна з несамовитим виттям пронеслася через усю позицію і впала на трубу лінійного корабля.

— Ну, а ти ж?.. — затамував подих ротний.

— А що я?.. Я ж знав, що не відмарширував своє, що треба побувати ще і в запасному полку, у вашій роті, під вашою командою… — жартував. — Мов щастя, що не встиг пройти до середини кімнати: бути б мені у тій воронці. Зате відчув, що лечу кудись, як ото в дитинстві уві сні. А потім заплющив очі і вже нічого не бачив, не чув…

— Теж мені невидаль — три бомби! — насмішкувато промовив Мамонько. — Загинаєш, товаришу молодший сержант! Мічман умудрився виринути з дна моря, а радист вивернувся і приземлився з-під трьох бомб!..

— Умудрився… — сказав я навздогін Мамоньку. А до лейтенанта: — Не знаю, скільки часу лежав непритомний. Та коли розплющив очі, побачив, що між товстими дошками сиплеться на мене пісок. Став міркувати: «Де я?..» І таки пригадав, що це була платформа, під яку мене закинуто. Вона стояла неподалік від будівлі, на другому поверсі якої була моя радіорубка. У цю мить почув скреготіння лопат, удари ломів і голоси хлопців. Серед них пізнав і наших — Охріменка, Овчаренка. Бій між «юнкерсами» скінчився давно, і батарейці шукали мій труп, бо радіостанцію знайшли аж за метрів двісті від воронки. Я повернувся з спини на бік і побачив біля. одного колеса сегмент чистого, безхмарного квітневого неба й гукнув: «Хлопці! Я тут!..» Так мене й відкопали свої. На мені не було живого місця, а замість одежі висіли лише стрічки: так вона була посічена. Там уже стояла санітарна машина, яку я по радіо викликав. В цю машину внесли і мене. А командир батареї сказав: «Про твоє здоров'я справлявся командир лінкора контр-адмірал Москаленко, сказавши: «Нехай радист плює на цю війну. Куля дев'ять грамів, а він витримав півтори тонни металу! Переплавте той метал на кулі. То по ньому стріляй хоч щодня автоматними чергами, не вб'єш!» Отож я і вірю, що мене не вб'ють, і тому також погодився іти туди… — стишив голос і кивнув головою на захід.

— Що й казати! Надійну броню тобі наворожив контр-адмірал! — посміхнувся ротний. — І ти віриш у це?

— А чому не повірити? — впевнено сказав я. — Та й узагалі: як можна на війні без віри в себе, в нашу перемогу?..

— Це правда. Чує моє серце, що завтра ти поїдеш з цими підполковниками і ми вже ніколи не побачимося.

— Мабуть… — ствердив я. — Та це не означатиме, що обидва ми загинемо!

— Було б так!.. — зітхнув ротний. А помітивши неподалік Охріменка й Овчаренка, додав — Онде твої. Все просять, щоб я пішов до начштабу полку і замовив слово за них. Та знали б вони добре німецьку мову або були б радистами, то й без усякого «блату» їх би покликали. А так… Нащо там спеціальність телефоніста?

— Ще в сороковому році казав Охріменку: «Сашо, іди вчитися на радиста…» Не послухав, пішов у телефоністи, — співчутливо промовив я. — Хоча, якщо подумати, то кого ж ще брати в десант, як не Охріменка й Овчаренка…

— Це ж ти признаєшся їм, що розмовляв з представниками розвідки? — загадковим голосом запитав лейтенант, змірявши мене з ніг до голови допитливим поглядом.

— А ви б на моєму місці?..

Цього запитання командир роти не чекав. Стукнувши закаблуками, він пішов.

До мене наблизилися Охріменко й Овчаренко.

Як не конспіруються офіцери розвідвідділу фронту, але солдатів їм не ошукати. Багато хто знав, що ці гості викликають радистів і людей, які в інститутах вивчали німецьку мову. Знавців німецької виявилося шестеро. Всі вони, окрім одного, котрий ще вагався, відмовилися від запрошення піти у розвідку фронту, мовляв, їм знайдеться місце перекладачів і при штабі дивізії, корпусу, армії. Нащо їм ота фронтова розвідка!

Мовчати я не міг: вважав, що це не по-дружньому перед хлопцями, з котрими ділив горе, шкоринку хліба, свої думи і пісні, з котрими ходив в атаку в серпні сорок першого під Петродворцем, коли наш взвод управління вибивав німецьких солдатів з переїзду через залізничну колію. Через той переїзд пройшли тягачі з гарматами до берега Фінської затоки, отже — здобуття переїзду фактично врятувало батарею. Після бою ми наздогнали свої тягачі і проїхали в Петродворці мимо високого собору. Через відчинені ворота за сотню метрів бачили серед липових крон біло-голубий казковий палац, витвір майстрів і архітекторів XVIII століття, який знав увесь цивілізований світ. Сотня кроків до того шедевра мистецтва й архітектури. А побувати так і не вдалося, бо вже через кілька годин сюди прийшли німецькі зайди, грабіжники, вандали, герострати нових часів, що незабаром перетворять палац на конюшню, на руїни.

Багато спільного й пережитого у мене з Охріменком та Овчаренком. Тож я і сказав їм усю правду про свої відвідини підполковників з погонами інженерів. Хлопці вирішили таки прорватися до них, переконати їх, що німецьку мову вони доучать у німецькому тилу по словнику і в бесідах в полоненими фріцами. Я відчував, що обидва дуже хотіли, щоб ми троє і далі були разом, бо ж одна гвардійська батарея. яких На Балтиці було всього лише три. чим наші хлопці гордилися: такий зенітно-артилерійський дивізіон був ще в Севастополі.

Та Овчаренко й Охріменко повернулися зі штабу ні з чим. Їм відмовили. Хлопці були розгнівані тим. що ми змушені розлучитися, що двом їм доведеться ще побути у запасному полку, чекаючи, поки приїдуть нові «покупці», яким потрібні і телефоністи, і гармаші.

— О! Нас кличе ротний! — раптом звернувся Охріменко до Овчаренка. — Побігли. А тебе ми проведемо! — пообіцяв Сашко, поклавши руку на моє плече і заглянувши у вічі.

Куди мені піти? До лісу не хочеться. Ліс тут якийсь непривітний, напіввирубаний, болотяний, багато пеньків, хирлявих берізок, дерев'яних настилів на лісових дорогах… З ким порадитися?

Два роки у серпні минає, як не отримую з домівки листів. Але за своїх батарейців листи строчив частенько: хлопці просили писати дівчатам, з котрими знайомилися заочно. Відповіді з Іваново, Ярославля, Свердловська і Саратова читалися не лише тим, кому вони були адресовані, а всією батареєю. Дівчата писали так, ніби знали хлопців давно. У листах було стільки дівочого тепла, що гріло душу нам у холодні блокадні ленінградські зими. Отже, був я не лише редактором стінгазети, а й складав листи, різні за змістом, але на одну тему — кохання і дружба. Хлопці були вдячні за ті листи і через деякий час навіть стали вірити, що то писали вони самі. І, мабуть, тому, що автор намагався говорити з дівчатами не від себе, а від самих хлопців, враховуючи їхні індивідуальності.

Куди ж піти? До 19-ї години ще був час.

У радгоспі жив агроном, з котрим познайомився, коли наш взвод косив сіно для їхньої ферми. Агроном на милицях — перебита нога. Найчастіше зупинявся він на луках біля мене. Косити я трохи вмів. Доводилося у дитинстві косити траву корові, бур'ян кролям, яких тримав я ще з шостого класу, — годував, доглядав, бив і навіть вичиняв у розчині з житнього борошна шкурки собі й меншим братам на шапки, на коміри до пальт. Вичинка була приблизна, та все ж хутро не ламалося. Але тут косарям дали норму. На луках ще було багато валунів, і бійцям-косарям доводилося упрівати до сьомого поту. Це бачив агроном і тому підбадьорював мене і таких, як я, косарів. Він навіть сказав, щоб я завітав до нього, коли трапиться нагода.

Родина агронома — він, дружина і бліда, худенька донька років п'ятнадцяти — якраз обідала. Жінка поставила на стіл «щі» на щавлю й кропиві. На друге був вінегрет, найпоширеніша страва у ленінградців часів блокади. Агроном ще дістав пляшку наливки з лісових ягід, і ми випили на честь мого від'їзду і» заласного полку.

— Ви нам пишіть, — нагадала агрономова дружина.

— Мабуть, писати не доведеться, — відповів я понурим голосом.

— Як це? — не зрозуміла господиня.

Господар, перехопивши мій погляд, сказав дружині:

— Є така служба, звідки листи ідуть довго…

— Ага.

— То що ж… Треба комусь і туди, — мовив агроном.

— Ви ніби читаєте мої думки, — сказав я.

— Пора ж уже нашим і блокаду остаточно проривати і гнати німців назад, — докірливим голосом мовив агроном.

На тому розмова й скінчилася. Агроном провів мене до самого шлагбаума, за яким було розташування стрілецького запасного полку.

— Нехай щастить тобі! Все буде гаразді — потис мені руку.

Я пішов стежкою, утоптаною тисячами ніг. Обернувся. Агроном ще стояв, зіпершись на костур.

Віддалік між валуном і каменюкою стояв голкіпером Охріменко. Мамонько бив йому пенальті.

— Чого ж ти, Мамонько, не перев'язав свою праву чорною стрічкою? Видать, не шкода тобі Охріменкового життя? — пожартував я.

Як і домовилися, прийшов я до штабу полку вчасно. У кімнаті сиділи два підполковники — лише «покупці», їхні погляди звернені на гучномовець. Мені кивнули, щоб я сів.

Серце билося прискорено і схвильовано. Я відчував, що диктор Левітан прочитає зараз незвичайне повідомлення Радянського інформбюро. Так і сталося. Москва Повідомляла про визволення Орла і Бєлгорода, про розгром німців на Курській дузі, про артилерійський салют військам Брянського, Західного, Центрального, Воронезького і Степового фронтів двадцятьма чотирма залпами із 224 гармат. Це був перший за війну салют! Він означав, що Червона Армія на Курському виступі, звідки розпочали наступ фашистські війська місяць тому, розгромила танкові дивізії ворога й уперше влітку перейшла в контрнаступ. Війська Воронезького і Степового фронтів просунулися на десятки кілометрів, отже — цього незабутнього 5 серпня 1943 року було визволене і моє рідне село.

Я слухав наказ Верховного Головнокомандуючого, і мені уявлялося, як односельчанці, два убрати і мама вибігли на рідну вулицю, щоб зустріти радянські танки. А машини мчали від Бєлгорода, щоб пройти далі до Богодухова, до Золочева і Харкова.

— Радій, земляче! — сказав підполковник. — Почалося визволення нашої України!

— Моє село вже визволене! — відповів я.

— Вітаємо! — промовили в один голос підполковники.

— То я з вами!..

— Таки вирішив?

— Вирішив!

— За годину й поїдемо, — сказав офіцер-земляк.

Москва передавала марші Біля землянки-барака, у якій мешкала наша рота, з'юрмилися під стовпом з репродуктором солдати. На обличчях в усіх радість. Тільки й чути: «Почалося! Оце вже почалося! То взимку, а тепер і влітку!..»

Я взяв ранець (у мішку був тільник, морський ремінь з блискучою пряжкою, запасні онучі, кільканадцять аркушів чистого паперу, ніж), узяв протигаз, з яким не розлучалися солдати навіть у запасному, і зупинився на порозі біля днювального.

— Відчалюєш? — запитав днювальний.

Я дивився на брусовану низьку стелю землянки, нари з такого ж ломаччя, які були заслані гілками хвої, щоб м'якше спалося, бо матраців у нас не було, промовляючи:

— Прощай, землянко!

До автомашини мене проводжали Охріменко, Овчаренко, Мічман Непран, старший сержант Мамонько й ще гурт бійців. Був тут і солдат, котрий приніс учора дві розрізані картоплини, щоб юшка була «царською». Прийшов до авто і ротний.

— Ти що ж, товаришу молодший сержант, не зайшов до мене?

— Машина жде!

— А я думав, сердишся? — промовив ротний тихим голосом.

— Чому мені гніватися? Ми свої люди…

— Та й по «Статуту» не положено обніматися молодшому сержантові з ротним… — втрутився Мамонько.

— Вірно. Буде панібратство. — поквапливо і, мабуть, не обдумано сказав лейтенант, підтримавши Мамонька.

Однак у лейтенантових очах іскрилося щось щире, дружне, і я подумав, що не такий він уже й поганий, як про нього кажуть.

«Прощай, сонце п'ятого серпня сорок третього!» — подумки звернувся я до світила.

Міцно обнявся з Охріменком, Овчаренком і Непраном.

Ніхто з них не промовив і слова. А що казати: «Бережи себе»? Смішно це на війні. Слів справді не знайшлося, і ми вдарили один одного в плече, мовляв, тримайся, що б там не було — переможемо!

Я заліз у кузов півторатонки. Тут був і один з підполковників — місця в кабіні не вистачило, кілька знавців німецької мови. Знавці вже усілися на скатані шинелі, опустивши голови й думаючи про щось своє. Я став біля кабіни і зняв пілотку, щоб не здув її вітер.

Унизу стояли Охріменко, Овчаренко, Непран і Мамонько. Призахідне сонце якраз світило їм у задумливі й зосереджені обличчя. На очах в Охріменка блищали сльози. Сашко не посоромився їх витерти. «А про що зараз думає старший сержант Мамонько?» — чомусь спало на думку, коли зустрівся поглядом з його зеленкуватими, примруженими очима.

Про що думали Мамонько і хлопці? Авжеж не про смерть у частині, куди підуть продовжувати службу і війну після запасного стрілецького полку. Нащо ж жити тоді, ждучи смерть у свої двадцять літ? Думали ми в ці надвечірні хвилини про життя, про зустрічі з однокласниками, про клятви вірності дівчатам, про вірність дружбі. Наш десятий домовився зустрітися через п'ять років, тобто у червні сорок п'ятого, бо на той час ті, котрі пішли вчитися, закінчать інститути, а хлопці, які мали служити в армії, теж повернуться додому. «Мрії. Мрії. Де ти, червень сорок п'ятого? Хто прийде на зустріч з нашого десятого класу?..»

Півторатонка рушила. З кузова ми помахали тим, котрі ще залишилися у запасному полку. Хтось поклав руку на моє плече. Це чорнявий підполковник-земляк.

На небі вже сяяли зорі і висів місяць, коли в'їхали в місто. Де-не-де на небосхилі спалахували метеорити: серпень — їхній місяць. В небі лякливо туди-сюди шугали прожектори. Десь далеко стугоніли гарматні залпи. Принишклі вулиці в сутінках. Світло пробивалося лише крізь щілини темного паперу, яким позатулювано вікна, веселими плямами всміхалося у трамваях, що подзеленькували на зупинках. На Петроградській стороні нас покинули знавці німецької мови і один з підполковників. Потім машина ще довго петляла вулицями, перетнула кілька мостів і місточок, зупинилася під високим парканом на одному з Кіровських островів. Брама відчинилася, авто в'їхало на охайне подвір'я. З гущавини дерев виринула двоповерхова вілла.

— Приїхали! — сказав підполковник-земляк.

Я взяв солдатський ранець і зіскочив в кузова на землю. Трохи розім'явшись, підставив обличчя місяцю, що заплутався у гілках високої яблуні. Невеличкі плоди поблискували у срібному світлі. «Мабуть, райські», — подумав.

Місяцю було від роду ще сім днів, майже половина диска. Таким бачив я світило в останню ніч вдома. Тоді я стояв під яблунею з дівчиною, золотаве волосся якої було ніби густий сніп променів. Де-не-де у галуззях ще висіли великі бурштинові яблука. Зжовкле вже листя здавалося якимось фантастичним у місячному мареві. У саду, з городів пахло достиглою осінню, димом від спаленого пастухами картоплиння, гарбузиння і печених буряків. Той дим так і залишився при самій землі і сконденсувався разом з прохолодним повітрям. Неподалік від яблуні чорніла земля, з якої нещодавно викопали картоплю, моркву, і дихало те чорне груддя мовби самим сонцем, на яке так щедре було врожайне літо й золота осінь останнього мирного року.

І тут яблуня. Я стояв, задивившись на місяць, якому байдуже, кому світити й у якому краю.

— Ходімо, земляче! — нагадав підполковник.

Підполковник зайшов у якусь кімнату, а я залишився у коридорі. Невдовзі двері відчинилися і підполковник підійшов до мене:

— Моя місія завершена, земляче. Сьогодні ти заміниш своє прізвище на якесь інше і навіть розпрощаєшся зі своїми погонами. Так треба. То нехай тобі щастить! А зараз іди до свого начальника! — і подав руку.

— Нехай і вам щастить…

Я ввійшов до кімнати, привітався:

— Здрам жлам!.. — Та побачивши, що за столом, на якому світила лампа із зеленим абажуром, сидів чоловік у цивільному, додав: — Добрий вечір!

Чоловік, з глибоким шрамом на щоці і грубими рисами обличчя, відповів:

— Здрастуй! Чорнявий ніби?.. Матимеш прізвище «Галка», а своє забудь.

Чоловік зі шрамом хитрувато посміхнувся і вправно відстебнув одразу на моїх плечах обидва погони:

— Щоб не був білою Галкою серед чорних ворон, бо ж усі твої товариші — офіцери! — І новий начальник підморгнув — А скінчиться війна — знову станеш молодшим сержантом…

Він таки був не без гумору, і я відповів:

— Після війни мені не потрібні ніякі погони. А зараз би я не відмовився, якби ви мені «начепили» капітана.

Тепер закліпав очима начальник, тому я збавив собі «ціну»:

— Або хоча б старшого лейтенанта, якщо не жаль…

— Не жаль, — засміявся начальник з шрамом на щоці. — Але ти надто юний для капітана. Та й чого саме капітана?

— Та-а… При нагоді хотілося б деяких знайомих у запасному з двома зірочками поставити по команді «струнко»! Заради справедливості, — дипломатично закінчив я.

— Коли бог дарував людям риси характеру, тебе він не обійшов. Гумор — це добре!.. Будеш старшим лейтенантом, Галко! — сказав начальник і дістав з шухляди погони з трьома зірочками. — Зараз же їх і начепили. Завтра отримаєш шерстяну гімнастерку, синє галіфе, хромові чоботи. А оскільки літо — шинель не знадобиться. І ще… Твій рідний край уже вільний. З тебе належить: село твоє сьогодні визволили танкісти генерала Катукова, що прорвалися з-під Бєлгорода на південний захід, в обхід Харкова…

— Спасибі за такі вісті. Нарешті! Скільки разів наші війська вели кровопролитні бої під Харковом і місто переходило з рук у руки! І ось тепер повинні взяти Харків назавжди! був схвильований цим повідомленням я.

— Ти вже завтра накатаєш листа мамі, братам і, звичайно ж, дівчині?.. — запитливо подивився на мене. — Пиши. Але відповідь отримуватиму спершу я. Потім віддаватиму тобі. Ти ж тепер не «О-к»… — назвав першу й останню літери мого прізвища. — А — Галка…

— Зрозумів…

— Мене величай Іваном Сергійовичем… У нас же ти будеш відточувати своє операторське мистецтво, прийматимеш і передаватимеш цифрові тексти, визубриш міжнародний радіожаргон, шифрувальну справу, глибше познайомишся з радіотехнікою — разом з двома курсантами, з котрими й мешкатимеш в одній кімнаті, виїздитимете в ліс, звідки триматимете навчальний радіозв'язок з нашою рацією. А зараз іди до своїх товаришів і відпочивай. У місто всі троє ви поки що ходити не будете. Коли ж трапиться нагода побувати за парканом цієї вілли, не забудь, що ти старший лейтенант…

— Постараюся.

— Як і те, що ти — Галка…

Я попрощався з Іваном Сергійовичем і пішов розшукувати кімнату у протилежному крилі вілли.

Один курсант читав, лежачи, газету. Другий сидів край столу й, підперши підборіддя рукою, слухав радіо. З гучномовця, що висів на стіні, лунала мелодія з оперети Кальмана «Баядерка».

На початку сорок другого року мені пощастило бути в театрі імені Пушкіна. На той час там виступала ленінградська оперета, єдиний у місті театр найтяжчих місяців блокади. Тоді був я на курсах молодших командирів і вечорами траплялася можливість ходити строєм чи й поодинці в оперету. За місяць пощастило переглянути майже весь репертуар театру.

Пісня увірвалася, і я, подавши руку стрункому, русявому лейтенантові з виразними сірими очима, назвався:

— Галка…

— Василь… — відповів лейтенант, дивлячись мені в обличчя. — Родом з Волги, з Саратовської області. Це не є таємниця, бо в мій край фріци не ступали ногою і, звичайно, не дійдуть. А твої, мабуть, рідні ще в окупації?..

— Сьогодні визволені! Іван Сергійович повідомив. А що і як там з моїми — не знаю, — сказав я.

Лейтенант Василь співчутливо кивнув головою:

— Це щастя, що фашистський гад не дійшов до Саратова.

— Москвич, Микола! — подав мені руку інший лейтенант, з рудуватим кучерявим чубом, що звихрився лад чолом, перетятим глибокими борозенцями.

— Москвич — це прізвище? — поспитав я.

— Не відмовився б від такого прізвища, — сказав Микола гордовитим голосом. — Твоє місце біля вікна, Галко, — Додав він, наголосивши на моєму прізвиську.

Я подивився на ліжко, заслане сірою ковдрою, з синіми смугами, і білим, чистим простирадлом. Подушка у чистій Наволочці. На спинці ліжка випрасуваний рушник. Мабуть, від першого дня війни не бачив я такої постелі. Тут же стояла тумбочка, і я поклав у неї ранець.

— Ти не вечеряв? — звернувся — до мене Василь. — Я мотнуся і попереджу тьотю Катю…

Василь покинув кімнату, а Микола завважив:

— Меткий цей саратовський лавочник!..

— Чому лавочник?..

— Він сам казав, що працював у сільпо, хоча я його і не запитував. А ти?..

— У кооперації не працював. Більше по електриці, — таємниче відповів я. — А ти, мабуть, технікум закінчив, або зо три курси інституту?

— Так думаєш?..

— Якесь впевнене, вольове обличчя і розумні очі, — сказав я, вивчаючи поглядом співбесідника.

— Закінчив технікум зв'язку, — посміхнувся Микола.

— От бачиш, я можу вгадувати, коли пильно подивлюся на когось.

— Ви вже почали фахові заняття, і, мабуть, я відстав?

— Наздоженеш. Не святі горшки ліплять… — переконливо сказав Микола-лейтенант.

— А тобі багато дало навчання в технікумі для розуміння радіозв'язку на далекі відстані? — поцікавився я.

— Я знаю майже все, що тут викладають…

— І що ж говорять інструктори про те, як уникнути німецького пеленга?

— А, ти ось про що!.. Говорять те, що й написано у підручниках, інструкціях. А там пеленгацію обійдено. Щоб радист не потрапив під автоматні черги, він повинен… — лейтенант-москвич став загинати пальці, — вміти швидко передавати, ставити антену ціленаправлену, міняти частіше місце, намагатися передавати якнайкоротші радіограми, розмову вести з Центром ніби з аматором-короткохвильовиком на міжнародному, відомому всьому світові кодові… — загнув Микола п'ятий палець.

— І діло — на «большой»! — додав я з іронією. — А якщо розвідникам пощастило захопити полоненого, у якого відомостей слів на п'ятсот? І відомості надто термінові? То як же бути радистові?

— А на якій віддалі твоя рація від німецького штабу? — запитав Микола.

— Як, скажімо, від острова, де знаходиться вілла, до Адміралтейства, — поставив я умову задачі.

— Тоді працювати на передачу треба в оглядкою. Засічуть. Близько ж. Гм… Цінний «язик»! — Радіограма на п'ятсот слів. А п'ятизначних груп тут буде тисяча двісті,. — скептично всміхнувся Микола.

— То що?.. Таку радіограму передавати три дні, мотаючись туди-сюди по лісу, щоб не запеленгували німці? — таким же тоном запитав я.

Зайшов лейтенант Василь.

— Іди, Галко, вечеряти.

Їдальня — простора кімната. На вікнах гардини. Зараз вікна затемнені. Всього три столи на трьох осіб, дубовий буфет з орнаментом. На стіні картина — пейзаж.

На мене вже чекала чорнява жінка в окулярах, запнута косинкою, у білому фартусі — тьотя Катя.

— Ось ваше місце, — сказала.

У тарілці парувала та ж, що і в запасному полку, пшенична каша, на іншій тарілці вінегрет, а у чашці компот. Тарілки, чашка, виделка і ніж. Незвично якось, ніби і війни нема. То була сервіровка: металеві миски — на кораблі, казанки, захалявна ложка — в окопах.

— Їжте, — нагадала жінка в окулярах, ніби справді я забувся, чого сюди прийшов.

На третій тарілці лежали шматочки, грамів по п'ятдесят, хліба. Один шматочок — норма в листопаді й грудні сорок першого й у січні сорок другого. Отримаєш одразу ту пайку і не знаєш — з'їсти одразу чи по крихті? А мо', присушити на вогні, щоб хрумтіло на зубах? Коли хліб підсушиш, скибочка зменшується удвічі: хоч дивись, хоч їж.

Тьотя Катя одійшла й зупинилася біля буфета. Схрестивши руки, застигла, ніби на чатах. Щось у цій постаті було дуже схоже на мою бабусю. Бабуся теж частенько стояла біля печі, дивлячись, як я, зголоднілий, приходив зі школи, сідав за стіл і ів те, що поставила, нею ж зварене. Про що вона думала? Мабуть, про те, що буде на білому світі (вона часто говорила «білий світ»), коли онук виросте? «Чи жива ти зараз, бабусю? Чи живі ви, рідні мої, мама, брати? Коли живі, то сьогодні у вас перша ніч без німецьких окупантів! Мабуть, не до сну вам зараз і думаєте, звичайно, про мене, як і я про вас! А про що мріє оця чорнява, із сивиною на скронях, жінка, дивлячись на мене? Дивиться так, немов ми давно знайомі. Мабуть, про сина або про зятя чи мужа, котрі на передовій, на фронті…»

Та ось я підвівся і подякував. Тьотя Катя, погасивши світло, побажала доброї ночі.

— Підкріпився? — зустрів мене на порозі Василь. — Тепер на «бокову» до восьмої години, і тебе не стане будити ані днювальний, ані старшина…

Судячи з цих слів, я зрозумів, що Василь був з рядових або сержантів, хоча і вдаватиме із себе лейтенанта. Василь — щирий, що не завжди добре у скрутній ситуації. Микола одразу ж засік Василя на «старшині» і «днювальному» і посміхнувся: мовляв, простота ти, Вася-лавочник, а не розвідник…

Я ліг на ліжко, укрившись простирадлом, що пахло, як і подушка, чистою водою. Голові незвично м'яко.

— Що, не спиться? — запитав Микола. — Все думаєш, як доведеться тобі там, за лінією фронту, коли закінчимо навчання?

Завтра насмілюсь своїм написати листа, — відповів я.

— Чому «насмілюсь», — запитав Василь.

— Уже двічі писав, а відповіді ніякої. Уперше — в травні сорок другого. Коли наші розпочали наступ під Харковом. Вдруге — в лютому нинішнього року.

— Не спиться тобі, бо вони теж думають про тебе, і думи ті радіохвилями долинули й сюди. Нам з москвичем легше. Ми не втрачали зв'язок із домівкою, — сказав Василь.

— _ Хочеться вірити… Ну, як там Москва? — раптом запитав я у Миколи. — Мені ще не доводилося бувати в столиці…

— Ось злітаємо у тил, нам дадуть відпустку, і ми махнемо на кілька днів до Москви, — відповів.

— Гадаєш, нам ще й відпустку дадуть?..

— А чому ж ні!

Я перевернувся з боку на бік.

Давно не пам'ятав, щоб був отакий насичений подіями день, як щойно минулий, 5 серпня сорок третього. У голові безладний рій думок. Одна напливає на одну, а її вмить стирає інший спогад або погляд у незвідане майбутнє, яким є той «тил», звідки збирається Микола їхати прямо в Москву, впевнений, що ми всі заслужимо кількаденну відпустку.

У вухах подзвонювало. Я прислухався. Радіо вже мовчало. Стукав лише, ніби молотком об дошку, метроном, покликаний заповнювати паузи між повітряними тривогами. А на душі у мене теж тривожно у передчутті зовсім нової на війні служби…

ТРОЄ НА ВІЛЛІ

… Один по одному минали дні. що немов солдати виходили з шеренги, шикуючись у новий ряд, яким був тиждень, а потім і другий.

Василь, Микола і я працювали на передачу й на прийом змішаних і цифрових текстів. Перші два були майстрами радіотелеграфії. У мене справи гірші, давалася взнаки контузія. Передавав я повільніше і не завжди чітко приймав: бракувало зосередженості.

Однак ця обставина не лякала ні мене, ні інструктора. Одне діло передавати і приймати у хатніх умовах і зовсім інше — десь у лісі, у болоті, під дощем, у лютий мороз, та ще й, можливо, у бойовій обстановці. Ось чому ми приймали з ефіру тексти чиїхось радистів, а потім звіряли, як точно перехопили чужі тексти.

Нам трьом давали консультації (лекціями це не назвеш) з радіотехніки. Знайомилися ми зі схемами окремих рацій і особливо із схемою нової короткохвильової портативної рації «Север».

Приймач і передавач «Севера» вмонтовані в скриньку, завбільшки з два томи «Толкового словаря живого великорусского языка» Володимира Даля, який був у бібліотеці цієї вілли. Назви на панелі «Севера» написані англійською мовою. Крім апаратури в окремій сумці, що носилася через плече, мов протигаз, був ще ранець з електроживленням до рації — анодні батареї типу БАС-60 та елементи для радіоламп, рація малопотужна. Навіть не вірилося, що нею можна передати на відстані кілька сотень чи й тисячу кілометрів.

Ще з першого знайомства з «Севером» я пройнявся до цієї техніки повагою і довірою. Не міг не викликати усмішку телеграфний ключ, схожий на жабеня. Футляр у ключі зроблений так, щоб зручно було тримати його у лівій руці, а правою відстукувати сигнали Морзе. Тримаючи «жабеня» в руці, я збагнув істину, що змагання, хто скоріше передасть текст радіограми, не має особливого значення на практиці. На «жабеняті» не втнеш багато, будь хоч яким ти асом у передачі.

Знайомлячись зі схемами радіостанцій, мацаючи дроти, опори, конденсатори, котушки і все інше начиння, я відчув, Що навчаюся для себе, а не для оцінки, що розуміння схем Допоможе виявити несправність лампи, деталі, знайти обрив, коли таке трапиться у ворожому тилу. Там ти не лише радист, а й технік, і, в разі чого, ніхто, окрім тебе самого, тобі не зарадить. А ще — треба берегти цей «Северок» від вологи і від куль та осколків!

Ще ми опанували міжнародний радіожаргон «кю-код», що ним перемовляються всі аматори-короткохвильовики світу. Таких розмов в ефірі сотні. І вже після тої звичайної перемовки підуть ділові телеграми з подвійним шифром: перший кожен із нас назубок знає, на нього потім накладається набір п'ятизначних груп, віддрукованих машинописом на намотаній у великий рулон стрічці. У кожному рулоні дії чи й дві з половиною такі п'ятизначні групи.

«Кю-код», досконалий шифр покликані не лише маскувати роботу рації, а є гарантією того, що прийняту радіограму німці не зможуть розшифрувати і до кінця війни. І в цьому ми були переконані, бо ж ворожим шифрувальникам довелося б мати діло з мільйонами цифрових комбінацій, щоб відшукати оті цифрові групи, що надруковані в рулоні лише у двох примірниках — для Центру «вихідний» і для радиста «прихідний» чи навпаки.

Сигнали рації будь-кого з нас чутиме не лише Центр за сотні кілометрів, а й німці поблизу. З цього, не робили таємниці наші інструктори й оперативне начальство, психологічно готуючи нас, радистів, до гіршого. Радисти, застукані на гарячому каральними загонами з допомогою пеленгів, порою гинули під час радіосеансу.

Інструктор-радіотехнік переконаний, що антену треба закидати якнайвище, а противагу спрямувати у напрямку Центра. Це забезпечить чіткий прийом радіограми, а відтак скоротить термін роботи на «передачу». Треба також міняти місця, з яких передаватиметься радіограма, міняти хвилю передачі, частіше виходити не лише по розкладу, а в будь-яку годину на «аварійній хвилі», щоб заплутати німецьких радіорозвідників з їхніми пеленгами. Все це я тут почув уже в першу годину свого перебування від Миколи, випускника радіотехнікуму.

По обіді Микола, Василь і я вийшли розім'ятися у садочок. Зупинилися під яблунею. Вгорі червоніли плоди. Ми перезирнулися, і без зайвих натяків я поліз на яблуню. Дістався до найстигліших і став кидати яблука вниз.

— Ще!

— І для тьоті Каті!

За цією роботою нас і застав чоловік зі шрамом на щоці.

— Тьоті Каті понесете яблучка? — перепитав Іван Сергійович. — А мені?

— Ловіть і ви… — відповів я, бо інших слів, сидячи на дереві, знайти не міг.

— Кидай і для командуючого фронтом. І для начальника розвідвідділу! — сказав Іван Сергійович, підставивши руки.

— Можна і для генерал-полковника Говорова, — сказав я, вийнявши з-за пазухи найбільші яблука і кинувши їх униз.

— Я чув від одного товариша, що Галка боїться висоти! — говорив з їдкою іронією чоловік зі шрамом. — Дома боявся лазити на грушу, а тут ого куди видерся! Та ще й без парашута!

Я навмисне не квапився. Думав, що начальник поспішить до вілли. Однак той їв яблуко, зирячи на мене і на моїх товаришів.

— Уперше покуштував яблука з дерева у цій північній стороні, — сказав я у своє виправдання.

— Дома смачніші?

— Звичайно…

Іван Сергійович дивився на мої погони і докірливо хитав головою:

— Дитинство ще у ваших головах!

«Всіх, значить», — подумав я. Однак Миколи вже не було тут. «Коли встиг намазати п'яти салом?» — озирався, червоніючи від сорому. Потупив очі додолу і Василь.

— А якби зі мною приїхав генерал?

— Пригостили б і генерала яблуками! — сказав Василь, підморгнувши мені.

«Молодець! Таки знайшов що відповісти!»

— Ну, гаразд. Тобі, Галко, я приніс листи…

Іван Сергійович вийняв з польової сумки трикутнички.

— Від матері і від братів. А від неї поки що нема, — повідомив Іван Сергійович.

— Таки мама жива! — миттю розгорнув я трикутник. — Як я за них усіх боявся!..

— Можеш лист тримати при собі. Та краще, коли він побуде у мене, як і твій комсомольський квиток. У нас ваші документи, товариші, — звернувся Іван Сергійович до мене і до Василя, — не пропадуть. Повернемо після війни.

Після війни… А до державного кордону з України тисяча кілометрів. Тут же фронт на околиці Ленінграда, у Стрельно, у самому Петродворці. Війни тої минуло хтозна-скільки, і ми більше відступали. Тепер стали повертати. І, мабуть же, не меншою кров'ю, ніж віддавали місто за містом, край за краєм. Німці були вибиті з Харкова, з Донбасу, і удари Воронезького, Степового і Південного фронтів тепер спрямовані до Дніпра, на Київ, Дніпропетровськ, Запоріжжя. Діла пішли там непогано. Україна — головна ділянка фронту в цю осінь.

Світило-місяць, по якому я рахував час свого перебування в армії, починаючи з жовтня 1940 року, тут, на віллі, знову став семиденним. Тільки цього жовтневого вечора місяць був перетятий яблуневим галуззям, на якому вже не було плодів, а доживаюче листя лякливо тремтіло навіть без вітру.

Холодного й мрячного дня ми втрьох — Микола-москвич, Василь-саратовець і я сіли на Фінляндському вокзалі у поїзд. У поїзді я вперше на війні. Дивно якось. Щоправда, поїздові тут не розігнатися. Вже за тридцять кілометрів у напрямку Фінляндії — фронт. Однак робочі поїзди ходили в цьому, єдиному в блокаді, напрямку.

Коли б фронт від Ленінграда був хоча б за сотню кілометрів, ми б неодмінно поїхали і туди, щоб випробувати в дії нашу рацію «Север», бо ж тримати зв'язок з Центром доведеться з ворожого тилу за сотні кілометрів. Зійшли ми незабаром на якомусь полустанку. По прямій звідси до (нашої вілли, де сидить інструктор на радіовахті, кілометрів двадцять. Ось яка мала відстань для практичних занять.

До лісу пішли від колії мовчазні. Й схвильовані. Микола першим згадав, що в цих лісах, між озерами, влітку 1917 року жив у курені Володимир Ілліч Ленін. Тут вождь революції обдумував і писав розділи книги «Держава і революція». Тут Ілліч обмізковував тактику збройного повстання проти Тимчасового уряду.

Я йшов, як і мої обидва товариші, чавкаючи чобітьми по болотяному грунту, й думав про своє покоління, про ровесників, яким випало на світанку 22 червня сорок першого відстоювати у нерівних боях Леніним створену державу.

— Ну що, Галко! — вигукнув Микола. — Обрав місце, звідки подамо перший радіосигнал у Ленінград?

— А що? — спохопився я. — Розгорнемо рацію тут…

— Треба б на горбочок, як і по інструкції, — нагадав лейтенант Василь.

— Звичайно. І антени закинемо одну на ялину, другу на чагарі під тупим кутом на Ленінград, — сказав Микола. — По званню ти «старшой», по роках наймолодший — тобі й починати… — він подав мені «жабеня» — телеграфний ключ і всміхнувся.

В усмішці отій я відчув іронію, бо ж Микола знав, що звання старшого лейтенанта в мене удаване, як, мабуть, і в нього. Однак москвич, напевне, трохи заздрив, що мені, наймолодшому, Іван Сергійович дав «старшого», а йому, випускникові технікуму, старшому на два роки, — тільки лейтенанта. І Микола, і Василь не відали, що я «виблагав» отой чин, «торгувався» за третю зірочку, аби ротного із запасного полку?! Казав же Іван Сергійович про дитинство в голові. Виходить, не так швидко воно вивітрюється навіть на війні.

Затамувавши подих, став вистукувати на ключі свій позивний з трьох літер, першою серед яких «О». Це на честь свого і прізвищ моїх друзів, котрі лишилися у запасному полку і про долю яких зараз я нічого не знаю. Згадалися Охріменко й Овчаренко, мічман Непран, старший сержант Мамонько, в хромових чоботях, з халявами у гармошку, з солідною чуприною й гострими зеленкуватими очима, котрі ніби все бачать, все приміряють, бо перед ними текст нерозшифрованої дійсності. «Як ви всі там десь?..»

На мої пальці напружено й нетерпляче дивилися Василь і Микола. Останній кивнув головою, мовляв, час уже переключатися на «прийом». Так я і зробив. Обидва вони вихопили у мене один навушник, щоб і собі почути відповідь нашого інструктора, що сидів у цю годину за два десятки кілометрів у теплій віллі і вертів ручку настройки приймача.

В ефірі попискувало багато радіопередавачів, але наш інструктор чомусь мовчав. Я тяжко зітхнув. «Прокляття! Невже цей інструктор гави ловить? Або я роззява: не можу впіймати його сигнали? Щось не так роблю? Знав би він, де ми зараз знаходимося, так серйозніше ставився б до свого чергування! У цьому лісі жив Ленін!..» — хотілося вигукнути так, щоб почули і в нашій віллі, і в Ленінграді.

Я-витирав з чола піт, хоча було мрячно і холодно. «Спокійніше! Витримка! Це ж тільки тренувальний вихід в ефір з лісу. А що буде потім, що буде там, у тилу фашистських військ?..»

Ще подавав я сигнали майже три хвилини і змінив режим роботи рації на прийом. У навушниках, як і раніше, пищало, рипіло, погаркувало і свистіло. Однак то була робота інших радистів. Наш інструктор мовчав. Я ледь доторкнувся до ручки «зворотного зв'язку» і засяяв від усмішки. Сигнал інструктора почули Микола і Василь. Вони обіймалися і пританцьовували.

— Не дуже радійте. Чують нас на три з мінусом бали! Оцінка ледь-ледь, — повідомив я.

— Це тому, що антена тільки дванадцять метрів, — упевнено відповів Микола. — Додамо ще стільки і закинемо вище, на дерево… Відстукай — нехай нас зачекають п'ять хвилин! — звернувся до мене.

Свинцеву грушу, що потягла антену, Василь закинув на гілля ялини, а звідти Микола спрямував антену через галявину. Тим часом противагу я натяг від молодої берізки на півтораметровій висоті до рації.

Тепер нас чути вже на три без мінуса. Збільшена вдвічі антена дає про себе знати, в чому я мав сумнів і в чому був переконаний Микола, котрий ходив тепер півнем довкола рації, заклавши руки за спину і задерши голову, ніби шукав у небі птахів.

— А якби поблизу висота, то нас чули б на чотири бали! — упевнився Микола.

— Це ж говорять і викладачі, — ствердив Василь. — Та де ти візьмеш висоту на цьому березі?..

— Онде! — махнув рукою Микола. — Хоч не висота, та все-таки горбик…

Ми відстукали своєму кореспондентові, щоб він зачекав ще кілька хвилин, і перенесли рацію на горбик. Звідти нас чули на три з плюсом бали. Сумніву не було: потужність сигналів «Севера» залежала від висоти і довжини антени, а висоту збільшує навіть горбик. Однак три бали з п'яти можливих — це мало. За такої чутливості великі радіограми прийматимуться довго. Свого ж інструктора ми чули на четвірку. І це закономірно, бо у нього рація потужніша, ніж «Север». Та все ж приймати тексти інструкторові можна. До того ж він у теплій радіорубці. З труднощами ми передали кожен свою радіограму. І прийняли теж. Останнім приймав я, коли вже стемніло.

Поверталися у місто стомлені, промоклі. Вода потрапила і за халяви, і тепер пальці в онучах ворушилися, сковзаючись по слизькій підошві. Можна б розвести багаття і висушитися. Однак час був пізній. Та й у прифронтовій смузі, виявляючи пильність, можуть прискіпатися червоноармійці. Про це нас попереджали і найбільше нагадував Микола, кваплячи на поїзд, щоб не довелося на станції кукурікати до ранку.

Ми сиділи у вагоні з робітниками, що поверталися з лісорозробок у свій виселок. Більшість з них — дівчата, жінки. Розмовляли вони про кінофільм «Два бійці».

Якась дівчина затягла пісню «Огонек». Пригадалось, як у лютому прийшов до штабу дивізіону забрати акумулятори до рації із зарядної станції. Завітав до телефоніста-земляка Валентина Нікітенка. Нікітенко мав вільний од вахти час і цигикав на баяні. Побачивши мене, припинив свої варіації і сказав, показавши на газету «Правда», що лежала на столику..

— Оцей «Огонек» Ісаковського хочу покласти на музику.

Я взяв газету і став читати, а Валентин нахилив голову набік, як це роблять гармоністи, і затупав правою ногою, відлічуючи басові такти.

— «На позицию де-ву-шка-а-а провожала бойца…» Ні. Не так… — заперечив сам собі.

Кілька разів починав знову перші рядки пісні. Карі очі композитора світилися, обличчя було натхненним. Я не знав, не вірив, що Валентин підбере, знайде, створить мелодію до «Огонька». Десь за п'ятою спробою вже проглядалися музичні такти. Читаючи текст, я підспівував. Ще якісь миттєвості творчих пошуків — і ми заспівали:

На позицию де вушка

Провожала бойца,

Темной ночью простилася

На ступеньках крыльца.

И пока за туманами

Видеть мог паренек,

Не окошке на девичьем

Все горел огонек.

Так. Це була вже пісня. Її почули телефоністи, радисти, весь взвод управління у сусідніх кубриках. За якісь хвилини «Огонек» співали вже хором. Щира, як удар власного серця, пісня випорхнула з казарми на кронштадтську вулицю.

Від того морозяного лютневого дня минуло дев'ять місяців. Тепер я чув пісню у вагоні робочого поїзда. Нікітенко, звичайно, створюючи мелодію, не думав, що пісня ця матиме крила. Валька тоді жив одним: вкладав у свою мелодію пережите на війні, з її першого дня, мабуть же, думав і про тяжкі місяці блокади, про вбитих і покалічених товаришів, про свою кохану, котра залишилася в Харкові. «Де його Дівчина тепер, де моя?..»

Щоправда, московське радіо вже не раз передавало пісню «Огонек» відомого композитора Матвія Блантера.

Однак «Огонек» Вальки Нікітенка все-таки ближчий до серця. Про це свідчить ота щирість, з якою тут, у вагоні, співали дівчата.

Та ось дівчата вийшли на полустанку, біля якого стояли довгі приземисті бараки, у яких вони жили. Мені стало ніби холодно. Це тому, що ноги були мокрі.

— А знаєте, друзі мої лейтенанти! — порушив я мовчанку, коли поїзд рушив. — Автор музики до «Огонька» мій побратим по військовій службі в Балтфлоті…

— Не вигадуй! — посміхнувся іронічно Микола.

— Пісня ця народилася у нашому артдивізіоні, і хлопці з моєї батареї першими її співали на огляді художньої самодіяльності в день 25-річчя РСЧА. Так конферанс'є й оголосив: — «Музика старшого червонофлотця Валентина Нікітенка!»

— Не здивуюся, коли скажеш, що ти і був отим першим виконавцем? — з недовір'ям посміхнувся Микола.

— Вгадав. Я був серед перших виконавців.

— Чому ж тут мовчав як риба? — запитав лейтенант Василь.

— Я подумки співав і думав про своє.

— А-а-а…

Більше я не втручався у розмову між Василем і Миколою. Вони і далі сперечалися, чи може автором музики бути рядовий солдат, котрий не вчився у консерваторії. Василь казав: «Так». Микола: «Ні». В тому «ні», як і завжди, була самовпевненість москвича, за що його трохи недолюблював, як здавалося мені, лейтенант Василь. А може, й не здавалося, а так і було. Дивного у цім нічого нема, бо ж люди ми, хоча й однакові, як солдати одної армії, зате різні за вдачею й поглядами на людей, часом і на життя.

Однак я не помилився у тому, що Василь про Миколу іншої думки, ніж про мене. Це вже стало відомо незабаром. Обідали ми не разом. Миколу затримав Іван Сергійович.

— Спізнився, — вибачився Микола. — З Москви лист.

— Як дома? — поспитав Василь.

— Порядок. До тебе теж є діло в Івана Сергійовича! — сказав Микола, зиркнувши на Василя, потім на мене.

— Таки щось сталося? — не стримався я.

— Та ні…

Ми їли, весь час позираючи на двері, у яких повинен з'явитися Василь. Повернувся він за кілька хвилин і кивнув мені, щоб я теж був готовий іти до Івана Сергійовича.

— Що там — одразу для всіх пошта прийшла?

— Так точно! — відповів Василь і став доїдати смажену, суху картоплю, що залишилася в тарілці.

Я покинув їдальню.

Іван Сергійович сидів на тому ж місці, де я його побачив уперше, щойно прибувши на віллу. Він підвівся і сказав:

— Навчання закінчується. Цими днями всі ви підете у свої бойові розвідгрупи. Там акліматизуєтеся, парашут за спину — й туди!.. — махнув рішуче рукою. — Два з вас трьох в одну розвідгрупу. З ким би ти, Галко, волів піти?

— Іншої комбінації нема? Тільки два з трьох?

— Так.

— Я піду з лейтенантом Василем!

— Угу! — загадково промимрив Іван Сергійович. — Добре подумав про вибір собі напарника?..

— Зовсім не думав. Ви запитали, я відповів. Мої слова не означають, що не поважаю Миколу. Він гарний хлопець!..

— А Василь обрав тебе, Галко, — ніби ненароком сказав Іван Сергійович.

— А Микола? — поспитав я.

— Це вже для тебе не має значення. Після вечері ви поїдете на нову квартиру…

Довечерювати вже не було бажання. Я збирав свої пожитки. В кімнаті були лейтенанти Василь і Микола. Кожен сидів на своєму ліжку мовчки. Так сидять перед дорогою.

Однак збиратися треба і Василеві.

У двері почувся стукіт. Завітала тьотя Катя. Вона стала біля стіни і, схрестивши руки на грудях, дивилася на Василя і на мене. Губи її ніби ворушилися. Мабуть, вже не тільки Василя І Галку їй доводилося відряджати з цієї затишної вілли у небезпечний світ, яким є глибока розвідка у тилу ворожих військ. Мабуть, знову вона думала про сина чи мужа…

Завжди зосереджене, з скептично стуленими губами й допитливими очима обличчя Миколи вмить розслабилося, стало щирим.

Він обняв Василя і мовби винувато сказав:

— Жаль, що нас трьох не взяли в одну групу.

— Надто розкішно — три радисти в один десант! — сказав Василь.

— Заїжджай, Галко, в Москву!

— Іншої дороги до дому у мене не буде, Миколо, — відповів я на запрошення. — Лише через Москву.

Василь і я вийшли на подвір'я. Повітря прохолодне. Небо безхмарне. У гіллях високої, вже зовсім безлистої яблуні ховався семиденний місяць — такий самісінький, як і жовтневого дня сорокового року, коли я покинув домівку, такий місяць, як і в вечір мого прибуття на цю віллу.

У гіллі посвистував балтійський вітерець. А десь далеко приглушено гриміли артилерійські залпи. Там гриміли бої за Ленінград, що розпочалися на цій землі ось уже два роки й три-місяці. Заради нових і переможних боїв, заради остаточного прориву блокади і розгрому під стінами міста Леніна німецько-фашистської армії Василь і я полетимо незабаром за лінію фронту.

«Прощай, яблуне, на якій ми виявили своє «дитинство»! До побачення, ясен-місяцю, нерозлучний супутнику на різних поворотах моєї життєвої стежки!» — зітхнув я, дивлячись на дерево і на небо.

Віддалік стояла тьотя Катя, схрестивши руки на грудях. Біля брами погуркувала «емка». Іван Сергійович уже відчинив дверці авто:

— Прошу, товариші лейтенанти!

ВАСИЛЬ, ОСКАР І Я

Господар двокімнатної квартири на вулиці Повстання — високий, білобрисий старший лейтенант. Волосся у нього аж жовтувате, ніби вилиняле на сонці.

— Радий, товариші, познайомитися. Я Оскар… — назвався він, вимовляючи слово «товариші» з якимось акцентом, не чисто по-російському, і тут же пояснив: — Я фінн.

«Цей Оскар — фінн, мабуть, і є знавцем німецької мови!» — подумав я, скидаючи шинель.

— Вечеря уже готова! Недавно тут був старшина, привіз продуктів і поставив ось цю пляшку, — запросив нас Оскар до столу.

За час перебування у розвідвідділі я вперше бачив, щоб начальство дозволило сто наркомівських грамів, що було звичайним явищем на фронті. Василь потер руки, ніби зайшов сюди з морозу. Я нишком зиркнув на чоловіка зі шрамом через усю щоку, прагнучи взнати, яке враження на Івана Сергійовича справило оте потирання рук. Він перехопив цей погляд і підморгнув.

— Тут і оселедчик є!.. Живемо, браття! — вигукнув Василь.

Мене взяв за плече білобрисий командир розвідгрупи ї ввічливо сказав:

— Сідайте, товаришу старший лейтенанті.

— Галка! — відрекомендував мене Іван Сергійович.

— А ви, мабуть, Буревісник білокрилий? — запитав я в Оскара.

— Вгадали, — усміхнувся він, сівши між мною і Василем. — Чайка… — Іван Сергійович розчесав їжакувате волосся і провів стомлено пальцем по шрамові.

«Може, горілка на цьому столі не лише на честь першої зустрічі у бойовій групі, а й Іван Сергійович хоче подивитися, у якій мірі спиртне розв'яже усім трьом язики? Від цих начальників з розвідки всього можна чекати!..»

— Чому запишався, Галко? Не п'єш?..

— До армії пив іноді пиво, — признався я.

— Ну-ну… — застеріг Іван Сергійович і підняв чарку. — За вас трьох. За успішні дії. Тиждень-два вивчатимете район і… Була б погода.

Всі випили і стали їсти вінегрет.

Василь дістав шпротину, що пахла димом, і поклав мені на тарілку. Востаннє доводилося куштувати шпроти влітку сорок першого, десь на фронті, на річці Лузі.

— Одному з вас доведеться осідлати залізницю, що веде з Луги на Ленінград, а другому — шосе. Ваш резидент, — кивнув Іван Сергійович на Оскара, — забезпечуватиме відомостями, згуртовуватиме агентуру, без якої неможливо чітко стежити за пересуванням фашистської техніки у напрямку фронту і від фронту. Будете жити не в лісі, а у своїх людей, поблизу залізниці й шосе…

Іван Сергійович витер руки й дістав з планшетки фотографію вродливої, з буйним волоссям дівчини, у погонах сержанта, з орденом «Червоної Зірки» та медаллю «За оборону Ленінграда», і подав мені.

— Яка?..

— Гарна! — відповів я і передав фото Василеві.

Той схвально похитав головою:

— Хо-ро-ша! Але що це могло значити, Іване Сергійовичу?..

— Галка буде жити, вірніше переховуватися з рацією, у батьків цієї дівчини. Завтра я вам привезу топографічну карту, на якій позначений навіть будинок її рідних. Житло це на околиці містечка, біля шосе. Прийдеш, Галко, вночі і постукаєш у вікно. Люди будуть наполохані, стривожені несподіваним візитом невідомого…

— У якій одежі буду?

Чоловік зі шрамом поклав свою п'ятірню на мою голову і став зачісувати волосся набік.

— Зачіску ти зміниш, щоб поменшав лоб. Будеш у цивільній одежі: сорочка-косоворотка, піджак розміру, який ношу я. Матимеш німецький паспорт, у якому красуватиметься відбиток пальця і твоє фото. Про всяк випадок ми замаскуємо тебе під писаря управи, який завітав у місто. От тільки будь там обережний з цим якірцем, — кивнув він на мою ліву руку.

— На ту пору вже буде зовсім холодно і можна в рукавицях! — додав Василь.

— Галка постукає у вікно крайнього дому і скаже, що в передача від їхньої Олі. Вони не повірять. Можливо, гнатимуть тебе під три чорти. Однак ти повинен знайти з ними спільну мову. Я розповім про деякі найпам'ятніші моменти з життя Олі вдома, а на довершення, коли тебе впустять у сіни, покажеш її фотокарточку. Які мама чи батько залишаться, байдужими, побачивши зображення доньки, та ще й нагородженої орденом! Оля передає вітання, і скоро вони зустрінуть її у визволеному місті. Потім попросиш, щоб вони прихистили тебе з радіостанцією десь у льоху або на горищі хліва, — розпланував по деталі Іван Сергійович.

— Іване Сергійовичу, а наші війська розпочнуть наступ на Ленінградському фронті? — запитав Оскар.

— Група і посилається, щоб забезпечити підготовку і наступ військ Ленінградського фронту. Наші на півдні вже форсували Дніпро, а тут — облога! Будь-що її треба розірвати, розгромити німецьку групу армій «Північ» і повести наступ на Лугу, на Псков, Нарву і далі в Естонію й Латвію.

— А де ж моє місце? — запитав лейтенант Василь.

— На залізничній станції. Там є наш знайомий. Він допоможе тобі законспіруватися з рацією. Рух поїздів повинен бути у тебе, мов на долоні. Та у нас ще буде час домовитися до найдрібніших деталей. Але вже зараз ви повинні переселятися туди уявно, продумувати випадки, що можуть там виникнути, вжитися у свої нові біографії так, щоб у ці легенди ви повірили й самі! Менше думайте про страх, про можливість провалу, здолайте в собі боязкість! Ви воюватимете на своїй землі, за діло справедливе. Настроюйте себе на борців, а не на плаксіїв! Певна річ, буде тяжко. Якби було легко, то ми б не запрошували до себе добровольців, а посилали б людей з будь-якої військової частини, аби тямили вони в радіосправі, у розвідці…

— Ясно! — сказав лейтенант Василь.

— Раз ми вже сюди прийшли, то які можуть бути інші думки, Іване Сергійовичу? Але є борці, а ми звичайні собі. Та ще й жодного разу не стрибали з літака! — висловив я побоювання.

— У Ленінграді тісно, щоб здійснювати тренувальні стрибки. Як процес, стрибок не вартий боязні! Складніше те, куди ти приземлишся. Свої люди там вас зустрічати не будуть… — сказав Іван Сергійович. — Вип'ємо за ваших матерів, за дружину Оскара, за твою дівчину, Галко. Вір, що вона десь є і тобі залишається відданою! За твою наречену, Василю! Певен, вони і в цю хвилину думають про вас. Хай гріють ваші серця їхні думи, і вам тоді стане легше у вашій роботі, що так потрібна всьому нашому фронтові, нашому командуванню, нашій перемозі!

Цей суворий чоловік зі шрамом на. щоці сьогодні, як ніколи, розкрився. В розмові Іван Сергійович намагався підкреслити значимість майбутньої роботи, мовби переконував кожного, що всі ми оті солдати, від яких залежить життя тисяч і тисяч людей на фронті в час майбутніх великомасштабних військових операцій.

Як все-таки стосунки цього старшого офіцера, можливо полковника, були не схожими на відносини офіцерів з підлеглими у запасному полку! І не тому, що Іван Сергійович говорив як рівний з рівним зі мною, з удаваним старшим лейтенантом. Він розбуджував нашу уяву, вселяв гордість за своє «я», тобто за своє місце на війні, бо від того місця залежали і тисячі життів наших воїнів, і успіх військових баталій. А це ж надто багато! Мабуть, тому командування і не квапилося з нашою підготовкою, бо вже ж три місяці, як я в розвідвідділі штабу фронту. Та хіба таких, як я і Василь у них одиниці? І важливо командуванню, щоб всі там діяли напевне, з толком, з повною віддачею і великою відповідальністю. Тому таке й довір'я і така шана бувалого розвідника-ветерана, з поміченою десь у сутичці з ворогом щокою» до нас, салаг, як сказав би мічман Непран.

«А що сказав би старший сержант Мамонько з цього приводу? — раптом пригадалося. — Де тепер Мамонько? У якому із штабів шифрує і розшифровує радіограми? Чомусь не запросили його підполковники… А чи пішов би він? Відмову мічмана можна зрозуміти. Той від голови до ніг, до останньої кісточки — морська душа. Ну, а розсудливий, ображений за щось на свого недавнього начштабу, якому обіцяв не забути, Мамонько?»

Від усіх цих думок, від випитого у мене, мабуть, червоніли завжди бліді щоки і жевріли вогники в очах, бо Іван Сергійович поклав мені руку на плече й тихо сказав:

— Приземляйся з яблуні на землю, товаришу старший лейтенант!

— А-а… Звичайно, пора спуститися з яблуні… — мовив я, зітхнувши.

— Не чую пісні! — мовив веселим тоном Іван Сергійович, немов командир роти солдатам, що крокували пліч-о-пліч з ним.

— А хіба можна? — поспитав Оскар.

— А чому ж ні?

— Починай. — Галко, свій «Огонек», — сказав Василь.

І пісня Ісаковського і Вальки Нікітенка залунала.

Цього дня з нами проводив заняття якийсь офіцер. Він розповідав про економіку району, куди збирається летіти група, про обстановку, тамтешні порядки, про систему перепусток, давав характеристики окремим діячам, називаючи їхні прізвища, яких треба побоюватися як запеклих фашистських лакуз.

Подібну інформацію нам давали упродовж усього тижня. Радіоспеціалісти вже не тривожили нас, вважаючи, що ми з Василем готові до самостійної роботи. Невдовзі привезли одежу. Мені дали костюм. Піджак з довгими і покатими плечима. Сидів він на мені, мов на опудалі. Косоворотці я був радий, бо любив носити такі сорочки дома. Галстук не одягав навіть у десятому класі, бо здавалося, що застебнута на всі ґудзики сорочка, та ще вузол краватки, не дають дихати. Тож я і звик ходити розхристаним. У флоті ця звичка не мала практичного значення: шия завжди відкрита. А ось у запасному стрілецькому полку ротний не раз «давав прикурити» за розстебнутий комір гімнастерки.

Костюм шитий таки на Івана Сергійовича, а не на мене. Рукава задовгі, плечі спадисті. Отакий батьківський костюм, хоча й перешитий, носив я у восьмому класі, коли вже тата не було: помер від скороплинних сухот. Грошей на пристойну одежу не було, і я доношував батькове, сяк-так підігнане тіткою Марією, татовою сестрою.

Тітка шила одежу упродовж сорока літ. відколи її ноги переїхало колесом «з воза. Однак майстринею так і не стала. Тітка весь час боялася, щоб не пошити штани, піджак чи сукню надто завуженими, куцими і про всяк випадок шила із запасом, на виріст — і малим, і старим. Всі ходили у просторій одежі, всі тітку підхвалювали, аби не образити безталанного кравця. Ніякий багаторічний досвід не зміг з тітки зробити справжнього майстра. 1 все від боязні, що пошите буде вузьке, мулятиме і що з малого більшого не зробиш.

Приміряючи костюм, я згадав свою тітку, талант якої був у тому, що вміла вона захоплююче оповідати різні історії, що траплялися у селі. Її слухали жінки, котрі завжди збиралися у нашу хату, пороззявлявши роти. Коли тітка переповідала принесене кимось, то її великі карі очі світилися та й уся вона, сива і натхненна, була в ці хвилини ніби провидницею, що знала все.

Підготували мені німецький паспорт з печатками і з відбитком великого пальця. Був я сфотографований шістнадцятирічного хлопця. Мені не важко було скоротити вік на п'ять років, якби не той якірець, емблема рідного Балтійського флоту.

Вечорами ми обговорювали ситуації, що могли трапитися у тилу фашистів, сперечалися, шукали надійніші рішення. У більшості дискусій я і Василь були однодумцями. А це означало, що повинні дбати не лише про радіозв'язок, а й про агентуру, бо нам доведеться виходити на зв'язок з людьми, без них же буде обмаль інформації про ворога.

Ми зовсім не применшували роль командира. Оскар був старшим від нас, знав добре мову ворожої армії. Та в час обговорення гострих ситуацій іноді висловлював сумнів: «А якщо у нас це не вийде?» Василь же. поспішав відповісти: «Треба зробити все, щоб вийшло».

Можливо, обережність резидента якраз і знадобиться у ситуаціях, у які потрапимо по той бік фронту. «Сім разів відміряй, а раз відріж». Однак оті «сім разів» не виключать рішучості, коли треба добути розвідувальні відомості.

Інколи ми ходили до кінотеатру «Спартак», що на вулиці Салтикова-Щедріна, по двоє й поодинці. Іван Сергійович не радив у людних місцях бувати утрьох. До того ж обличчя Оскара якесь запам'ятке, худощаве, з глибокими зморшками, а волосся із золотавим відливом, біляве.

Шостого листопада Іван Сергійович прибув до нас надто збуджений.

— Пробач… — звернувся до мене. — Але ти вже не наш. Далі бути на занятті тобі не цікаво. Ходи, погуляй по місту.

— Як не ваш? — не знайшов я інших слів, бо був здивований до краю.

— Тебе переводимо в іншу групу. Там щось з радистом. Повернешся під вечір.

Оскар, Василь і я здивованими очима зирили на свого начальника, погано розуміючи, як таке може статися після того, як усе вже підготовлене до відрядження у ворожий тил.

— Таке розпорядження начальника розвідвідділу фронту генерала… — сказав для певності Іван Сергійович.

Знічев'я побрів я у перукарню. Сів у вільне крісло. Перукар перемовлявся зі своїм напарником, старим, зігнутим чоловіком. Обидва прагнули до розмови з клієнтами. Та мені було не до балачок. Я бачив віддзеркалене своє обличчя і очі, що зараз були сумними. «Куди мене відряджають? Що там за група? Мала чи велика? Куди доведеться летіти?..»

Бачачи моє обличчя заклопотаним, перукар сказав співчутливо:

— Все обійдеться. Повірте мені. Ви танкіст? — затримав він погляд на емблемі.

— Після госпіталю дали трохи перепочити…

— Само собою. А тепер на фронт? Під Ленінградом тим танкам і не розвернутися: то каміння, то болота, то ліси, не те, що на Україні, куди отак пішли могутньо наші танки з-під Бєлгорода…

— Розвернемося і тут! — сказав я, аби що відповісти.

— Люди кажуть, що сьогодні наші візьмуть Київ. Оце буде подарунок до Жовтневих свят!

— Повинні взяти Київ…

— А ви, товаришу старший лейтенант, мабуть, з України?

— Так. Але в Києві ніколи не був.

— Зате в Ленінграді побували! — тяжко зітхнув перукар і змовк, думаючи про пережите і, напевне ж, про смерть когось із своїх.

Кілька годин я ходив по осінньому місту, мов сновида. Та ще погода якраз під настрій. Низький туман повис над вулицями. Віддалік будинки нагадували затоплені скелі. Мряка, здавалося, проникала в саму душу, від чого було сумно і безнадійно. Думав про Василя й Оскара. Невідомо, кого до них пришлють третього. Але вже відомо, що другого Галку Вася не зустріне у житті. Ми ж не просто подружилися, а встигли взнати душу один одного. Ця обставина й змусила нас обох назватися по імені, коли цього зажадав Іван Сергійович. Це важливо для роботи у ворожому тилу у групі з трьох осіб. 1 ось наші плани, надії діяти разом й допомагати командирові Оскару тепер залишаться десь позаду: радист Галка уже чужий!

Повернувся я, коли вже давно стемніло. Як і вперше на цій квартирі, кухонний стіл був застелений білою скатертиною, і на ньому у тарілках розставлені страви.

Оскар, Василь і Іван Сергійович уже чекали на мене. Наперебій вони стали вигукувати:

— Київ наш!

— Війська Першого Українського фронту…

— Під командуванням Ватутіна оволоділи столицею України…

— Вітаємо тебе! Залишилося взяти ще п'ять столиць — Мінськ, Вільнюс, Ригу, Таллін і Кишинів… — збуджено говорив лейтенант Василь.

— І, мабуть, десяток столиць інших держав і самий Берлін! — сказав Іван Сергійович. — Тож сьогодні початок. Кінець ще далеко!

Старший лейтенант Оскар та Іван Сергійович пішли в іншу кімнату, до буфета. На кухні залишилися Василь і я.

Губи у Василя скривлені, ніби від болю. Очі налиті слізьми. Так, у сірих Василевих очах, які подовгу можуть не кліпнути, я помітив якусь нерішучість, розгубленість і ще те, що люди називають вірністю. Це означало, що я з ним був справжнім побратимом, хоча в бою, в десанті побувати ще й не довелося.

— Ти що, Васю?

— Сльози самі по собі. Некеровані, як і радіохвилі, бо почують їх і свої, і німці. Мені важко буде без тебе. Мені здається, що ми з тобою ось уже три місяці, як народилися близнюками і не можемо один без одного й у ворожому тилу. Без тебе я там загину..! — ледь чутно мовив Василь.

— Що ти говориш?

— Вірити у такий фінал не хочеться, а передчуття є! Однак ти помовчуй, а то полковник…

— Який полковник?.. Звідки ти знаєш, що Іван Сергійович полковник?

— Микола казав, а той знає більше, ніж ми…

— Нащо мені говорити про те, що в тебе на серці! Когось же пришлють. Звичайно, гарного хлопця!.. Ситуація! Скільки було обговорено, плановано, і все для мене розвалилося, мов хатина під важким танком КВ. Вже не доведеться корчити із себе писаря управи, коли жандармерія зажадає документи, не передати батькові й матері фото Олі з орденом і медаллю. Та що вдієш, Васю…

До кухні зайшли Іван Сергійович і старший лейтенант Оскар, принесли чашки. На плиті тим часом кипів великий чайник і парувала в каструлі каша, що її Оскар заправив тушкованою свининою. Запахло лавровим листом і чорним горошковим перчиком.

Вони сіли, але не як тоді, коли вперше вечеряли у цій хаті. Я між Оскаром і Василем. День 6 листопада був воістину історичний і тому, що це була 26-та річниця пострілу з крейсера «Аврора», і тому, що війська Першого Українського фронту повернули Батьківщині найдавнішу столицю Русі — багатостраждальний Київ. А тут якийсь випадок змінює кермо моєї долі.

Хтось потеленькав у дзвоник. Василь відчинив двері. Увійшов шофер у цивільному одязі й сказав Іванові Сергійовичу:

— Дозвольте?.. Машина вже стоїть на вулиці.

— Хочеш, перекуси? Час ще є. Хай хлопці побудуть разом…

Вже який раз дивувався я оцій зовні суворій, з шрамом на щоці людині. Скільки у полковника батьківського тепла, якого я так мало пізнав, бо батько помер, коли мені було чотирнадцять, та й просто я тоді не помічав цього. Батькове тепло відчуваєш потім, після його смерті, коли виростеш сам. Тепло те, як струм в акумуляторі, віддається довго ще й довго, а може, і все життя, якщо велика сила душі була в батька. Тому кожен порух, кожна фраза Івана Сергійовича, на зразок: «Нехай хлопці побудуть разом», залишається у пам'яті, западає в душу.

— Ви і над тією групою начальник? — запитав я.

— Там інший.

— Угу…

Та ось ми присіли перед дорогою. Я дивився на своє ліжко, дбайливо заправлене Василем, бо так акуратно, як він умів, я не заправляв. Все-таки ота розхристаність, за яку ганяли у запасному полку, відчувалася і на заправленому ліжку. Василь же те робив мені потай, і навіть Іван Сергійович думав, що так заправляю свою постіль я. А може, удавав, що не помітив того чужого старання? Чи вбачав у цьому взаємовиручку на перших сходинках дружби.

На вулиці довго не затримувалися. Обнялися, поплескали один одного по плечу, і я сів у машину. Неймовірно було жаль чомусь Василя. Нащо він говорив про оте передчуття? Невже людина може відчувати свою скору загибель?

— Все буде гаразд, Васю! Оскар! — гукнув я, висунувшись із кабіни, так голосно, що озирнулися прохожі.

Як мені хочеться, щоб у них усе обійшлося добре там, на тім боці, бо це ж несправедливо, коли отакі люди загинуть. Війна! Війна! Скільки ти вже понесла життів людських і скільки ще понесеш, поки наша армія дійде до Талліна, Риги, Вільнюса, Мінська, Кишинева, до Варшави, Праги, Будапешта, Бухареста, Софії, Белграда, Тірани, Відня і… ще й до самого Берліна. Скільки ще не здобутих у бойових операціях столиць! Як ще далеко до західних кордонів СPCP, звідки війна почалася!»

ХЛОПЦІ КУДРЯВОГО

Машиною ми їхали хвилин вісім. Та й ця віддаль здалася мені між Василем, Оскаром і мною неначе між двома фронтами по берегах Балтійського і Чорного морів. «Чи зустрінуся я коли з ними?»

Серце розтинав неймовірний жаль, ніби розлучився з рідними братами. Так негарно на душі ще буває в передчутті біди. Це я пам'ятаю з дитинства. Приснилося 26 травня 1937 року: ураган зірвав дах із хати. А наступного дня, в день екзаменів з української мови у сьомому класі, помер батько. В один день: іспитовий диктант і похорон…

По тротуару я побрів услід за шофером. Незабаром звернули в подвір'я великого, сірого, мов суцільна стіна, бо всі вікна затулено темним папером, чотириповерхового будинку. В одному з під'їздів зупинилися перед дверима на площадці другого поверху. Шофер натиснув кнопку електродзвінка. Двері відчинилися, і водій сказав:

— Тут ваша нова домівка, товаришу старший лейтенант! Хай щастить!..

Він пішов до автомашини, а мене хтось пропустив у квартиру.

По великій кімнаті ходив сюди-туди, опустивши голову, русявий майор — Андрій Савич.

— Вечір добрий! — привітався, і в цих двох словах відчулася м'яка білоруська вимова.

Савич підійшов до етажерки, на верхній полиці якої стояла старовинна орнаментована скринька, схожа на патефон. За пластинку служили тоненькі металеві диски. Савич завів ручкою пружину, опустив коліщатко на диск, і зателенькала мелодія «Вечерний звон». На етажерці у три ряді стояли книги у старовинних обкладинках, тиснених золотом. Мабуть, тут до війни жила якась інтелігентні сім'я. Про це стверджували і картини у широких золотих рамах.

«Вечерний звон, вечерний звон, как много дум наводит он…» — кілька разів повторювала, подзвонюючи, старовинна шарманка-патефон.

— Твоє, Галко, ліжко в тій кімнаті, де у командира. А ще п'ятьох — в іншій, — сказав майор Савич.

— Велика квартира, немов у графа Арбеніна з лермонтовського «Маскарада». Пригадуєте, скільки граф відчиняв дверей, поки позбувся остаточного глузду? — спитав я.

— Не графська, але нормальна квартира для семи. Всі вони старші за тебе на чотири й більше літ. Лише командир на два роки. Тримайся його. Не маю нічого проти жодного в них. Тільки хочу, щоб ти не брав із них ось такого прикладу, — показав майор на циферблат годинника. — Уже давно минула комендантська година, а їх нема. Не забудь, Галко, поводитися перед ними всіма, як справжній офіцер! — підморгнув Савич по-змовницькому.

Я посміхнувся:

— Постараюся, товаришу майор! У десятому класі я навіть гетьмана Хмельницького грав з Корнійчукової п'єси. Один акт ставили на районній олімпіаді. А старшого лейтенанта сорок третього року двадцятого віку зіграю. Головне б мені показати себе у радіозв’язку, товаришу майор, там, у тилу! Це непокоїть мене…

— У чомусь невпевнений?..

— Щось я не можу змиритися з тим, що багато нашого брата загинуло під час роботи чи трохи перегодом, коли німці засікали пеленгаторами рації!..

Майор не відповів, гортаючи книгу.

— Яка вродлива ця Оксана на літографії Маковського! Ніби на доньку мою схожа. Та й років їй стільки ж — шістнадцять!

На порозі з'явився невисокий стрункий капітан. Він зняв шапку, поправив світлі кучері і, винувато всміхнувшись, подолав розгубленість:

— Здрам жлам, товаришу майор! І ти, братику-кролик, здрастуй! — звернувся до мене. — Це наш новий радист, товаришу майор? Добрий вечір!..

— Так уже й добрий… — скептично мовив майор. — А чому нема чергового?

— А-а! — ніби згадав про щось Кудрявий і став декламувати:

Вы помните.

Вы все, конечно, помните,

Как я стоял,

Приблизившись к стене;

Взволнованно ходили вы по комнате

И что-то резкое

В лицо бросали мне…

Обличчя Андрія Савича просвітліло.

— Єсеніна кличеш собі на допомогу? Я б сказав тобі, Кудрявий, якби не наш новий радист… Сам, мабуть, до кінотеатру ходив, що так довго? — поцікавився майор Савич. — Дивився фільм «Сестра его дворецкого», а потім проводжав дівчину.

— Зою? А де інші янголи небесні?

— Десь ще у хмарах браття-кролики! — відповів загад-ново Кудрявий. — Сьогодні ж наші війська звільнили Київ! Святкує цю подію і Ленінград. У кожного є друзі, а в усіх надія, що скоро і наш фронт прорве блокаду! То й черговий не втримався, пішов на «кю-ер-ікс».

— Що за шифр?

— По радіожаргону це — «зустріч», — відповів Галка. — Домовлена зустріч між двома радистами.

Кудрявий посміхнувся. Моя відповідь йому сподобалася. А мені імпонувала його мова. Якби не «браття-кролики», фрази б його були чіткими, без зайвини. Мабуть, з ним легко писати радіограми. Це теж матиме значення, бо зайві слова — то додаткові хвилини роботи на передачу.

Кудрявий поклав руку на моє плече і сказав:

— Називай на «ти». Нас семеро братів-кроликів, одна у нас доля. Одне завдання. У багатьох випадках кожен сам собі командир і боєць. Нікотрий за іншого з нас робити не стане…

— А часом не знаєш адреси, де зараз твої люди? — про наболіле запитав майор у Кудрявого.

— Ми не криємося. Кожен знає, куди хто пішов…

Кудрявий ще щось хотів сказати, але до кімнати ввалилося троє лейтенантів, збуджено перемовляючись. Побачивши майора, всі увібрали голови в плечі і, позираючи один на одного, привіталися.

— Що, з'явилися щедрувальники в ніч перед різдвом! — Зауважив Андрій Савич, тримаючи розгорнену книгу.

Лейтенанти стояли ні в сих ні в тих, бо свого майора не чекали побачити опівночі.

— Знайомтеся з радистом. Галка, — показав рукою в мене майор Савич і нетерпляче звернувся до лейтенантів: — Коли діждуся останнього?

— Останніх буде двоє, — вийшов наперед трохи сутулий і огрядний лейтенант, років під тридцять. — Короп! — назвав себе, і його настовбурчені брови ворухнулися.

Короп був урівноважений, як і личить колишньому лісникові та й жонатому чоловікові, у якого є навіть донька. Про це сказав Кудрявий, знайомлячи Коропа зі мною.

Інші два були — Сокіл і Орел. У Сокола з Псковщини анічогісінько соколиного на конопатому обличчі. Біляве волосся прилизане набік, а ясні очі добрі й віддані.

Орел — хлопець з гордо піднятою головою і звихреною світло-русою чуприною. Жодної зморшки. Ніс трішечки кирпатий, очі лукаві, трохи примружені, голубі. У хлопців з такими очима завжди закохуються дівчата. Під гімнастеркою випиналися м’язи. Орел по матері естонець, по батькові росіянин.

Знайомство з псковичем Соколом і естонцем Орлом, сусідами по недавньому державному кордону, наштовхнуло мене на думку, що ця група готується до вильоту або ж в Естонію, або ж на Псковщину.

Не забарився появитися і шостий, чорнявий і рум'янощокий лейтенант.

— Петро! — назвав він себе по імені, подаючи мені руку, і додав: — Лейтенант. Заступник командира групи. Андрію Савичу! З того боку, на Невському, стоїть ваша машина…

— Ти, Петре, впевнений, що то моя? — здивувався майор.

— А хто іще може їздити у таку пізню пору, як не люди з нашого відділу? — відповів лейтенант.

— Звичайно, хто ще може ходити до таких пір, як не хлопці з нашого відділу? — сказав майор критичним голосом. — Розберетеся самі, хто мав чергувати цього вечора. Бувайте, браття-кролики і браття-архангели!..

— Ну і потрапив я у «братство»! — не стримався я.

Майор потиснув мені руку, кивнув Кудрявому і зачинив за собою двері.

Хлопці мовчали, дивлячись собі під ноги.

— Краще б він вилаяв нас або посадив мене на три доби, — нарешті заговорив заступник командира групи.

— Скучив за «пирогом з таком»? — насмішливо поспитав Короп.

— Ти мав чергувати? — запитав я у Петра.

— Ні. Однак я не терплю майорового мовчазного розпікання, — відповів Петро.

— Розтане наш майор, як лід на Чудському озері під весняним сонцем! — розсудив Орел.

— Однак все-таки соромно! — озвався Петро.

Незабаром світло погасло у всіх кімнатах.

— Жаль було покидати хлопців тої групи? — нарешті запитав Кудрявий про недавнє минуле.

— Тепер ви моя група. Майор казав, що ти, командире, закінчив учительський інститут.

— Так. Воюю із сорок першого, командував ротою. На Невській Дубрівці так різонуло по ребрах, що півроку відлежувався. А з офіцерського резерву пішов у розвідку до цього майора-білоруса, — неголосно розповідав Кудрявий. — Яке враження справив майор на тебе?

— Приємна людина.

— Про яку шістнадцятилітню ви розмовляли?

— Він говорив про свою доньку.

— А нам нічого не казав.

— Ще майор знає ім'я твоєї дівчини…

— Нехай знає. Я познайомився із Зоєю в госпіталі… Коли встиг стати офіцером? — раптом поцікавився командир.

— На курсах був, — сказав я неправду, намагаючись бути впевненим. — А ти вже капітан…

Кудрявий помовчав, і я подумав, що, напевне, він тільки лейтенант і «добавили» йому дві зірочки авансом, заради дисципліни й порядку в розвідгрупі, у якій майже всі офіцери.

— А в тебе була дівчина? — запитав Кудрявий. — Перша любов?

— Якщо то любов, то перша…

— Вірно підмічено: «Якщо це любов…» Бо ж не так і легко відповісти, що ж то є — ота любов…

Крізь відхилені двері мені видно сьомого бійця розвідгрупи. Старший лейтенант Іван стояв під люстрою, що кидала на нього світло двох електроламп, і дивився у затулене синім папером вікно. Припухлі губи застигли в усмішці, пальці мацали кінчик райдужного шарфа.

— Подарунок від Джульєтти? — неголосно зауважив командир, на якого теж падало пасмо світла з сусідньої кімнати.

— Ти не спиш, Сергію? — відповів запитанням старший лейтенант і завітав до командирової кімнати. — Що, шарф сподобався? Катя подарувала. Катя з вулиці Войнова, — уточнив він.

— А ти говорив, що йдеш до Ніни?

— Облиш свої «підначки»! — відповів Іван і, побачивши мене, увімкнув світло і подав руку.

— Новий радист?

— А ви той, хто патрулям не дає спокою опівночі? Сьомий з нашої групи?

— Нічого не станеться з тими патрулями. Побалакали трохи від нудьги та й побрели своєю дорогою… — Він зняв шарф і подав мені. — М'який який… — І підморгнув, мов давній приятель.

Говорив Іван неквапно і неголосно. Хода теж у нього була ніби повільною. Він, мабуть, був урівноваженою людиною, бо не зреагував бурхливо навіть на зауваження Кудрявого про Ніну. Погляд темно-карих очей швидкий, рішучий. Рішучість і впертість підкреслювалися і ямочкою на підборідді. Ніс в Івана з горбиком. Якби у групі не було Орла, Сокола, то Іванові б дали прізвисько Яструб.

Іван побрів до хлопців, що спочивали в інших кімнатах, хвалився:

— Катя подарувала…

«Ну і вечір! — подумки мовив я. — Розпочався він ще на вулиці Повстання. Чи спить у ці хвилини Василь із Саратова? Напевне, ні. А вдома мати, брати?.. Хлопці, може, і сплять, а мати — ні. Думає про мене, як і я про неї…» Пригадалося, як в одну з травневих неділь ми пішли підгортати картоплю. День був теплий. Сонце лагідне. З ставка долинали веселі вигуки хлопців з нашого шостого класу. Чи ж утримаєшся від спокуси не скупатися в такий день! «Мамо! На п'ять хвилин. Упірну й назад!» — і, поклавши на стежці сапу, я побіг до ставка, аж виляски пішли під п'ятами. Та й не повернувся ні на город, ні додому навіть увечері. Пішли хлопці ще і в кіно, щоб було про що писати самостійну роботу «Як я провів вихідний день». Приплівся я додому аж уночі, бо електросвітло ледь жевріло, не вистачало напруги для кінопроектора, а потім і зовсім погасло і, як сказав кіномеханік: «Кіна сьогодні не буде, докрутимо завтра».

«Може, мати думає про ту ніч, коли дала мені ляпаса після кіно. Смішно згадувати. Тепер листи з Харківщини привозитиме майор Савич. Та чи встигну ще отримати? З усього видно, що незабаром треба вирушати на той бік фронту. Недарма ж у групі естонець і пскович…»

Я ще довго перевертався в постелі, а коли засинав — почулися слова Васі із Саратова: «Сльози, як і радіохвилі, їх чують і свої, і німці!..» А що все-таки зробити, Васю, щоб хвилі ті не дуже чули німці?!» — подумки відповів я другові запитанням, що не давало мені спокою ні вдень, ні вночі.

НАШ ГЕНЕРАЛ

Уже який тиждень я не бачу в ленінградському небі свого супутника по військовій службі — семиденного місяця. Місто потонуло в туманах, у мряці.

Ще в перші дні перебування у групі Кудрявого я зрозумів, що готуємося летіти кілометрів за триста від фронту. Нас знайомили з політичним і економічним становищем у західних районах Ленінградської області, у Латвії й Естонії, з агентурною. обстановкою і партизанським рухом. На той час у Ленінградській області діяло 13 партизанських бригад, чисельністю понад 30 тисяч бійців. Командування групи військ «Норд», до якої входили 18-та й 16-та армії і штаб яких знаходився у Пскові, тримало для боротьби проти партизанів три охоронних дивізії і учбово-польову. Їх використовували як карателів. Фашисти то в тому, то в тому районах проводили каральні операції. Їхнє командування намагалося будь-що забезпечити спокій у тилу групи армій «Північ», воно чекало наступу військ Ленінградського і Волховського фронтів.

На території Ленінградської області виникло в ході війни з фашистськими окупантами кілька партизанських країв чи зон, як ось на захід і південний захід від Новгорода і Старої Руси, на південь і схід від Острова, на північний схід від Пскова, на схід від Гдова. Однак наявності партизанських зон не досить для бойової допомоги військам Червоної Армії Ленінградського і Волховського фронтів, які готуються до наступу. Партизани повинні взаємодіяти з армійськими частинами і завдавати відчутних ударів насамперед по комунікаціям ворога, зокрема, по головних його артеріях — Київському шосе, як називали шосе Ленінград — Псков, і Варшавській залізниці, що йшла від Ленінграда до Луги, до Пскова і далі на південний захід до Варшави і на захід до Риги. Влітку сорок третього ленінградські партизани брали активну участь у «рейковій війні» на Варшавці, на залізниці Псков — Дно — Стара Руса, Псков — Остров, Нарва — Кінгісепп — Гатчина. Було розібрано десятки тисяч рейок, знищено десятки ешелонів і мостів. Однак фашисти; посиливши охорону залізниці, відновлювали раз у раз рух по Варшавці, використовували й Київське шосе, день у день посилюючи охоронні заходи цієї головної магістралі.

Партизани — це велика сила, справжня армія. Партизани — це добре для радянського командування, це поки що — другий фронт. Однак партизани не можуть вирішити долю фронту навіть на таких ділянках, як Ленінградська область, Білорусія, північні райони Правобережної України, де партизанський рух розвинутий особливо. У сучасній війні головною силою була і залишається регулярна армія, І щоб ця армія била ворога напевно, вона повинна мати точну інформацію про заходи і дії військ противника. Заради цього розвідвідділ штабу фронту і посилає групи розвідників фашистам у тил.

Кудрявого непокоїв зв'язок з майбутніми освідомлювачами-інформаторами, котрі житимуть на хуторах, у селищах, у містах, зважаючи на каральні й розвідувальні заходи фашистів. Нас попереджували про обачність, бо про зв'язок розвідників з місцевими людьми дізнаються ворожі нишпорки. Отож якнайменше особистих зустрічей. Листуватися через «поштові скриньки», які влаштовуватимуться десь у дуплі старого дерева, поблизу хутора, під стовбуром примітної сосни, у стрісі поодинокої клуні на лузі чи ще де-небудь. Листи освідомлювачі кластимуть у банки з-під консервів, щоб не промокли. Там ще лишати і відповідь. А на подвір'ї хутора хазяїн вивішуватиме якийсь знак, якщо там німці.

Трудність для дій розвідників в Естонії була і в тому, що там у сорок першому році розгромлено фашистами партійно-комсомольське підпілля. Тому нелегко шукати інформаторів, які б служили розвідгрупі, без яких повідомлення, що передаватимуться в Центр, будуть надто блідими. В Естонії, Латвії сновигали банди буржуазних націоналістів — кайцелітів і айзсаргів, а на захід од Ленінграда — каральні дивізії німців, власовці, шпики, поліцаї, що стежили за партизанами й розвідгрупами, які засилалися з радянського тилу. Обстановка ускладнювалася ще й тим, що одразу ж після поразки фашистів у операції «Цитадель» на Курському виступі верховне командування німців поквапливо прийняло рішення спорудити «Східний вал» від Нарви на березі Балтійського моря униз по річці Нарва, по берегах Чудського і Псковського озер до Пскова й далі вздовж східного берега річки Великої, а потім на південь до Вітебська, а ще далі по Дніпру до його коліна в районі Запоріжжя і, нарешті, по річці Молочній до Чорного моря. Північну, частину цієї оборонної лінії фашистів від Нарви до Пскова, до Острова вздовж ріки Великої у німців назвали «Пантерою». Робота по спорудженню «Пантери» розпочалася вже на початку вересня. «Пантера», як ненажерливий хижак, людоїд, вимагала десятків тисяч робочих рук. І вороже командування військ групи «Північ» усілякими засобами, наперекір партизанським діям — врятувати населення від вигнання, привозили, як військовополонених, в смугу цієї оборонної лінії тисячі й тисячі жителів із східних і середніх районів Ленінградської області.

Вже на початку грудня група Кудрявого могла вилетіти за лінію фронту. Та. на перешкоді стала погода. Таких мрячних тижнів зими давно не пам'ятають і звиклі до туманів і дощів корінні пітерці. Старший лейтенант Іван жартував, що льотчики по обидва боки фронту заключили з богом угоду і тепер «давлять сачка», попиваючи ром і шнапс у бліндажах.

Нам час було де діти: штудіювали солдатський словник. Вчив нас вітатися і просити хліба естонською мовою Орел. У ролі наставника Орел був нетерплячим і гордим, дивуючись з того, що Короп нехотя і погано запам'ятовував естонські слова і фрази. А сьогодні майор Савич прибув ще з одним чоловіком, котрий не був схожий ні на якого лектора чи інструктора. Він був невисокий на зріст, у фуфайці і в шапці-вушанці, одне вухо якої стирчало «на Кавказ», а друге «на Мурман».

На кухні якраз протікав кран, а шведського ключа, щоб замінити прокладку, не було. Хлопці подумали, що майор і привіз слюсаря-сантехніка.

Чоловік у фуфайці проти високого, підтягнутого майора У модно пошитій бузкового кольору шинелі, крізь яку груди випиналися «колесом», був зовсім непоказний.

Однак, на наш великий подив, майор поводив себе якось завбачливо перед чоловіком у фуфайці. Савич хвилювався: такими рум'яними щоки у майора ми ще не бачили. Він позирав то в куток, де стояла рація на столику, то на Кудрявого.

Гість зняв шапку, пригладив русяве волосся і привітався:

— Здрастуйте, товариші!

Хлопці відповіли.

— Знайомтеся, — сказав Савич. — Наш прямий і найвищий начальник… — І назвав прізвище генерала.

Старший лейтенант і я аж роти пороззявляли від несподіванки: перед нами стояв начальник розвідвідділу фронту, прізвище якого було відоме не лише всім офіцерам в армії і у флоті. Адже наш генерал був ще й членом Ленінградського штабу партизанського руху з часу його заснування.

— У цій одежі зручніше, — ніби вибачався генерал і кожному потис руку.

— Сідайте, товариші. Вам ось-ось і в дорогу — як тільки проясниться. Тож я і прийшов побесідувати, — сказав Петро Петрович, сівши на стілець, який подав йому Короп.

— Про завдання вам уже говорилося. Війська нашого фронту розпочнуть наступ, розірвуть кільце облоги й підуть на захід. Ми вас закинемо під Псков. Вашій групі треба скопіювати ділянки оборонної смуги навкруг Пскова і передати нам розташування вогневих засобів і укріплень. Тому у вас і дві рації. Працюватимете у чотири руки, як піаністи на конкурсі… Знати оборону противника у смузі нашого старого кордону, який існував до возз'єднання Естонії і Латвії з Радянським Союзом, нам конче необхідно.

— Я родом з тих країв, товаришу генерал-майор… — похвалився Сокіл.

— Знаю, Соколе. Вас саме тому і взяли у групу.

— Ми підключимо місцевих людей, партизанів, у яких нема власної рації, і нанесемо на карти дзоти, доти, дротяні загородження… — пообіцяв Сокіл, підвівшись і виструнчившись.

— Сідайте! — мовив генерал. — Звичайно, не в усіх загонах там є рації, а тільки в штабах партизанських бригад. Ви ж діятимете більше самостійно. Хоч як партизани не підривають рейки й не знищують ешелони, поїзди все-таки ходять від Пскова до Луги. Рух по Київському шосе теж активний. Ваше друге, не менш важливе завдання, — здобувати відомості про рух німців по Варшавці й по Київському шосе від Пскова до Луги і навпаки. В цих повідомленнях мусить бути тільки правда! — Петро Петрович повторив: — Одна правда! Навіть коли ми будемо вас у телеграмах лаяти, що ви ловите гав і дивитесь не туди. Так трапляється, бо ви там не одні. Ті повідомлять про ними бачене, перевірене, а інші про те, що чули від людей, полонених. Чутки можуть бути всякі. Не все знають і «язики». До того ж німці можуть навмисне подбати про дезінформацію. Краще передати нам менше, зате тільки правду про дислокацію противника, його рух, про будівництво укріплена.

— Ми так і розуміємо свою роботу, товаришу генерал! — відповів командир групи.

— Однак, можливо, не всі це знають. Командира часом тягне немов магнітом на війну з тріском і шумом. Бійці захоплюються диверсіями, вважаючи, що позначити паличками на папері кількість пройдених на схід і на захід автомашин, мотоциклів, танків, тягачів, гармат — завдання першокласників, котрі оперують теж паличками на уроці арифметики…

— А на свій перший урок з арифметики я вирізав палички з вишні, і пахли вони клеєм… — раптом сказав я.

— Отож ніяких диверсійних актів з вашого боку. Це діло партизанів і диверсійних спецгруп! — рішуче попередив генерал. — Галка чимось стурбований?.. — стишив голос.

— Як ви сказали, ми з Коропом працюватимем у чотири руки, — почав я. — Звичайно ж, не з одного місця. Нащо мати запасного радиста, коли треба дати якнайбільше інформації з двох географічних точок?

— Це буде кращий варіант… — нагадав генерал.

— Щоб передати в ефір докладний опис оборонної дільниці, треба вистукати кількасот п'ятизначних цифрових груп. Радист «клюватиме» на морозі, ключ триматиме у руці, а не на столі, сидітиме, мов турок, схрестивши ноги, а не як сидять радисти у штабі фронту, то швидкість передачі буде мізерна. Більше десяти-дванадцяти груп не втнеш. Та ще після передачі кожних десяти груп ти повинен переконатися, чи прийняті вони безпомилково. То скільки часу займе передача п'ятисот груп?!

Всі мовчали, а генерал підпер підборіддя рукою. Паузу порушив майор Савич:

— Дві години роботи рації на передачу цілком досить, щоб німці не лише запеленгували її, а й вислали на автомашинах у цей район карателів!

— Траплялося і так, — погодився генерал. — Радисти гинули, так і не закінчивши передавати радіограми. Треба частіше переходити з одної хвилі на іншу, міняти місце передачі. Звичайно, це не так легко, але…

— Так нам говорили, — згодився Короп.

На мене кидали невдоволені погляди Кудрявий, Сокіл, Іван і навіть радист Короп, мовляв, нащо такі запитання, та ще й самому начальникові розвідвідділу фронту.

Я сидів ні в тих ні в сих. Відчув, як кров підпливає до моїх щік, вух. «Нащо справді почав оцю розмову?.. Генерал може подумати, що я боягуз. Маєш ситуацію! Мене прислали, щоб зміцнити групу Кудрявого, а, виявляється, радист Галка вже думає, як би чого не сталося!» Щоб не сказав генерал оцих слів, я випалив їх одним подихом:

— Вовка боятися — в ліс не ходити! Однак невже радіо-спеціалісти так і не можуть радистам, котрі летять у ворожий тил, порадити щось нове, щоб якось нейтралізувати дію радіопеленгаторів ворога?

— Поки що нічого, окрім написаного в інструкціях! — відповів майор Савич. — І ви це знаєте добре… — невдоволено докінчив.

— Нехай говорить, — заперечив майорові генерал-майор. — Але ж дещо у нас уже зроблено для безпеки роботи радистів, — звернувся він до мене. — Візьмемо спосіб шифрування радіограм. Скільки можна з десяти цифр утворити комбінацій у п'ятизначних цифрових групах?

— Мабуть, мільйон! — не роздумуючи, сказав я.

— То нехай ворожий шифрувальник пошукає потрібне цифрове сполучення у тому мільйоні комбінацій! — усміхнувся гість. — Наші специ над цим думали. Тому радисти й отримають тільки по одному примірнику цифрових стрічок. Та ще до того кожен має свій цифровий шифр. І ключ щоразу до шифрування ставлять не на постійному місці. Примітивів у нас уже не буде. І, це добре. Я певен, що потрібних шифрів у німців ще нема. Якщо ж додати до цього моральний дух наших радистів-розвідників, то ми тут обігнали німецький «Абвер».

— Ви натякаєте на те, що розвідгрупи там вербуються з покидьків, запроданців? — запитав командир Кудрявий.

— Якщо у тих групах не німці, а росіяни чи смертники інших національностей, колишніх наших співвітчизників, — з небажанням відповів генерал. — На жаль, такі групи є. Для цього фашисти не шкодують ні коштів, ні засобів, бо надто велика ціна у такій війні розвідці. І особливо відчуває це німецьке командування зараз, після битви на Курській дузі, коли наші армії форсували Дніпро і німці ждуть нових ударів нашої армії, в тому числі і тут, під Ленінградом.

— Зрозуміло! — відповів за всіх командир.

— Як мені здається, радист Галка не все сказав, що хотів? — тихим голосом мовив Петро Петрович, зустрівшись поглядом з моїми очима.

— Не все, — відповів я. — Та можна б те залишити поки що при собі, як експеримент…

Довелося вмовкнути, бо відчув докірливі погляди товаришів.

Петро Петрович бачив, що я зараз залишився один, що моєю поведінкою незадоволена майже уся група, яка прагнула зараз не хвилювати генерала, турбувалася, щоб усе було як слід, в злагоді, в одностайності. Генерал підвів руку, ніби затулив нею випромінене очима хлопців невдоволення, і сказав:

— На кого ти, Галко, схожий? На батька чи на матір?

Цього запитання ніхто не чекав. Розгубився трохи і я, відповівши:

— Кажуть, на матір!..

— Щасливий. Повернешся!.. То що ти хотів мені сказати?

— Все одно мене вважають радіотехніки і на віллі, куди я прибув уперше, і тут невігласом, як тільки заведу мову про висоту антени. Я вже пробував на тренувальному виході. Однак нічого з моєї затії не вийшло. Чули мої сигнали в Ленінграді надто слабо. Так слабо, що нормально передавати радіограму неможливо…

— То що ти хочеш? — не стримався майор Савич.

— Таких поразок я не боюся! Але й того, що я схожий на маму і що командир лінкора «Октябрьская революция» наворожив мені вийти з цієї війни живим, замало. Мене таки можуть пристукнути, не зважаючи на згадану «броню». І я не хотів би не поділитися з товаришем генералом тим, чим живу нині як радист…

— Говоріть, Галко, — примружив очі Петро Петрович.

— І скажу… — ковтнув я слину, бо пересохло в роті. — Нас, радистів, вчать виходити на зв'язок за умови, коли антена має бути дванадцять чи двадцять чотири метри і, звичайно, спущена з дерева. Ще краще, коли те дерево на галявині, на пагорбі…

— Вас так учать, — ствердив майор Савич:

— Я теж переконався — чим вище антена, тим краще мене чули, — сказав і Короп, який під час навчання уже виходив на тренування.

— Уявімо собі, що ми приземлилися десь під Тарту, або поблизу Риги, чи на кордоні із Східною Пруссією. Віддаль звідти до Ленінграда — триста, п'ятсот і навіть сімсот кілометрів. П'ятсот кілометрів, себто п'ятсот тисяч метрів… — міркував я вголос.

— На біса тобі арифметика? — спитав старший лейтенант Іван.

— Щоб довести мізерність висоти антени під час роботи на коротких, повторюю, на. коротких хвилях, якщо вона буде піднята навіть на найвищу в тамтешніх лісах сосну!.. Що ті метри проти півмільйона метрів віддалі між рацією моєю і Центром? Що ті метри, коли короткі хвилі одразу шугають у небо, до шару Хівісайда, щоб потім відштовхнутися і стрибати навколо земної кулі?! Віриться мені, переконаний у цьому, що Центр почує мене і з тисячі кілометрів, якщо я покладу ті антени тільки на кущ.

— Ну й-ну?! — сердито сказав хтось з наших.

— Однак на практичних заняттях з вашої затії нічого путньоґо не вийшло? — зауважив Петро Петрович.

— Так точно. Але наша вілла на Неві була у такому кілометровому відношенні до моєї рації на Карельському перешийку, як наш «Север» буде у ворожому тилу до найближчого штабу німецької дивізії чи корпусу. Полк не вважатимемо. У полку пеленга немає. Я хочу сказати, що там німці мене чутимуть так само погано, як і тут, в особняку, свої, коли на півтора десятка кілометрів працював на низькій антені. І все це я перевірю вже на своєму першому радіосеансі з німецького тилу.

— Ти хочеш штучно зробити «мертву зону»? — запитав майор Савич.

— Не знаю, як це буде називатися. Важливо те, що надповерхнева радіохвиля погасне у болоті, у лісі, звідки я триматиму зв'язок із Центром.

— Знайшовся і в нас Марконі й Попов в одній особі! — пожартував Андрій Савич. — Якби було так насправді, то цьому б вас і вчили на радіокурсах.

— Звичайно, — втрутився Кудрявий, — бути небаченим і нечутим для ворога — правило у розвідників.

— Але в тому разі, коли ті розвідники активно працюють, діють, — підказав, приставивши долоню до рота, Петро Петрович. — Можна бути непочутим і непобаченим, сховавшись у ведмежу берлогу…

— Я саме і тверджу про активність у роботі! — весь зашарівся і почервонів Кудрявий. — Та сліди свої на снігу ми будемо намагатися замести, замаскувати. Але ж ефір — не сніг! Ефір відкритий для всіх.

— Це ви кажете правду. До речі, хто у вас начальником штабу групи? — раптом поцікавився Петро Петрович.

— Ще не призначили. Заступник командира є! — відповів за Кудрявого майор Савич.

— Начальником штабу вашої розвідгрупи буде старший лейтенант Галка, — сказав генерал і, стишивши голос, додав: — Я теж не дуже впевнений, що вам, Галко, пощастить якось замести свої сліди в ефірі. Але спробувати треба.

— Спробую, товаришу генерал, заради роботи, на яку полетить наша група, заради усіх нас! — рішуче відповів я.

— То нехай вам щастить! — благословив генерал.

— Дозвольте, Петре Петровичу!.. — втрутився Кудрявий. — Судячи з того, що нас десантуватимуть під Псков, у розташування лінії «Пантера», це означає, що наші війська з-під Ленінграда й Новгорода, коли розпочнуть наступ, повинні з ходу пройти й оборонну смугу «Пантера» і взяти Псков?

— Все залежить від нас, від наміру противника на цьому фронті, від активності партизанів і, звичайно, від нашої агентурної розвідки. Незаперечним є те, що ми покінчимо з блокадою у найближчі тижні і війська нашого фронту вийдуть на оперативний простір. Назовемо умовно цю операцію «Нева-2». Ваша група — учасник цієї історичної операції.

— Коли наша армія підходитиме до району наших дій, чекати на неї чи йти далі на захід? — знову запитав Кудрявий.

— З штабу фронту давати накази у ворожий тил розвідникам не завжди доцільно. Але ясно одне: ми зацікавлені в тому, щоб група пішла далі, — висловив побажання генерал. — Ще: вам доведеться зустрічатися з місцевим населенням. Всюди ви повинні пам'ятати, що ви посланці Червоної Армії, яка виконує найсправедливішу у світі місію — виганяє фашистські війська з нашої землі і визволяє від гітлерівського рабства народи Європи. Ніякої зверхності перед населенням! Ніякого биття себе в груди. Не дають вам хліба — ідіть далі, не підвищуючи, навіть голосу. Успішно виконати завдання ви зможете тільки з допомогою місцевих людей, бо кожному з вас бракує знання німецької мови, а також латиської чи естонської. Своєю чесною роботою, об'єктивною інформацією ви збережете у наступних боях тисячі наших солдатів, допоможете командуванню точніше завдавати удару по ворогу. Пройміться почуттям відповідальності за свою роботу!

— Діятимемо на совість!.. — пошепки мовив Сокіл.

— Інакше і бути не може, — погодився з лейтенантом генерал. — Всі ви прийшли до нас по своїй добрій волі, а значить, готові відповідати за себе, за товариша. Ви ж усі подружилися?

— Але суперечки, як оце зараз, трапляються, — признався Сокіл.

— Це обмін думками, — посміхнувся генерал. — Ситуації обговорюйте всебічно, всі разом. Найліпше рішення і буде уже для вас отою командою, що її на фронті виконують беззаперечно. Ми знаємо факти провалу груп і загибелі розвідників тільки через надмірне «якання» командира. Отож Кудрявий, Петро і Галка — ваш штаб. Однак і решта повинна думати за себе і за всіх, особливо у критичні моменти, яких у вас буде багато. Будь-що прагніть знайти вихід навіть із безвиході!

Петро Петрович умовк і ніби зазирав очима в очі кожного: хотілося знати, яке враження на розвідників справляють його слова. А слова були справді незвичайними, бо ж мовилося не просто — «один за всіх і всі за одного», а про те, що думати треба і на війні. За себе і за всіх, аби знайти вихід із безвиході.

З такою формулою на військовій службі я зустрічаюся вперше. Це навіть не на батареї, де офіцери, командири не ображали гідності рядових, За що їх поважали бійці і були готові за них у вогонь і воду. Слова генерала утверджували найвищі відносини в групі між розвідниками, незалежно від їхньої посади, чину. Зразком тих відносин стала ті розмова про радіопередачі, яка щойно відбулася. Генерал вислухав мене до кінця і, можливо, передасть мої спостереження, сумніви фахівцям. Тоді розмова ця послужить нашій великій справі.

У мене був гарний настрій, ніби я щойно склав державний екзамен. Я відчув генералову теплу руку, що лягла на мою. Може, Петро Петрович думав про свого сина, якщо він є в нього. Та мені в цю хвилину генерал нагадав мого батька. Той теж приходив узимку з роботи у фуфайці, у шапці-вушанці, такий простий, хоча й інженер, простий по-людському, як і цей генерал розвідки.

— Товаришу майор! — звернувся генерал до Андрія Савича, показавши пальцем на його планшетку.

— Єсть, — відповів майор і розкрив свій планшет.

Хлопці думали, що Савич розстеле зараз карту, як бувало на заняттях. Але майор дістав грубенький пакет і передав Кудрявому.

— Це від Військової Ради Ленінградського фронту, від товариша Жданова, — пояснив Петро Петрович. — Пакет адресований секретареві Псковського підпільного райкому партії товаришу Акатову. Тут лист і наказ командуючого Ленінградським фронтом про нагородження групи партизанів 2-ї і 7-ї партизанських бригад орденами і медалями.

— Але ж ми десантуватимемося не на партизанські вогні, а наосліп. То як зустрінемося з Акатовим? — запитав Кудрявий.

— Це буде згодом, коли налагодите зв'язок з партизанами. Ті знають товаришів Акатова з Пскова і Дуригіна з оперативної трійки Новосельського району, — пояснив майор Савич.

— Зрозуміло, — сказав Кудрявий, беручи пакет і кладучи його в польову сумку.

Хлопці перезирнулися. Було видно, що кожен із них хотів щось сказати, запропонувати. Та не насмілювався. Нарешті вихопився Орел:

— Шкода, що не можна в «лісторанчик»! Така зустріч!..

Короп аж кулаки стиснув, почувши отаке.

— Не завадило б… — відповів генерал.

— Ми з Галкою принесемо води, щоб запивати, — встиг переорієнтуватися розсудливий Короп.

— А я за баклагою! — підвівся Сокіл.

— А ви? — звернувся наш високий гість до командира групи і його заступника Петра.

— Згодні…

— Тоді і я не проти, якщо майор дозволить? — пожартував генерал. — Однак у літаку ніякої гадки про це! Уявіть, що приклався до баклаги й штурман!.. Тоді потрапите не під Лугу, а в Чебоксари!

— Та ще коли навкруг біло-біло від глибоких снігів, — змалював невеселу картину майор Савич.

З Іваном ми подалися на кухню. Навздогін уже лунала мелодія «Вечерний звон»: хтось завів шарманку-патефон. Іван розкривав консерви: тушковану свинину з чорним перчиком. Я кроїв скибки з хлібини, призначеної на завтра. Прискочили Орел, Короп і Сокіл. Один дістав чарки, той готував тарілки, ложки і виделки, третій вийняв з енне дві цибулини і розрізав їх на тоненькі кільця. Вийняли з шафи і шпроти.

— Може, сушеної картоплі зваримо? — запропонував Сокіл.

— Довго вариться і смаку ніякого! — заперечив Короп.

За кілька хвилин усі п'ятеро зайшли до вітальні. Всі разом принесли — посуд, страви, воду і спирт у баклазі.

Стіл переставили під люстру, щоб розмістилися за ним усі. Петро Петрович сів між Орлом і мною. Мабуть, тому, що ми були тут наймолодші.

— Які науки цікавили, тебе в школі, Галко? — запитав.

— Фізика, астрономія, фізична географія і літератури.

— А у фізиці, звичайно, радіо? Тоді я пропоную перший тост за радіо у тилу фашистів! — підняв келих, пригубився і поставив.

Майор Савнч і всі хлопці випили.

— То, кажеш, полюбляв фізичну географію?

— Годинами міг повзати по карті, розстеленій на підлозі, обнишпорюючи всі закутки світу, далекі острови Півночі й Антарктиди. Непокоїли мене пунктирні лінії, якими були позначені десятки островів…

— Що за лінії? — поцікавився Короп.

— Пунктиром на картах позначають незвідані береги, — відповів я. — І ще манило мене зоряне небо. Через відчинені двері на горищі хліва часто дивився на те небо, поки не засинав.

— Уколисаний зорями, — додав замріяним голосом Кучерявий, думаючи і про своє дитинство.

— І тепер, у розвідці, без карти, без зоряного неба вам не обійтися після стрибка наосліп, — сказав майор Савич. — В школі ж ви грали у війни?

— Ще й як! — відповів Кудрявий. — У Чапаєва і в білих У наших краях воював Чапаєв.

— І ми теж у червоних і білих або у дві армії — синіх і червоних. Я був у розвідці. На горищі хліва були карти, зброя, книги про полководців і червоних командирів. — Ми навіть проводили навчання, тобто тренували пам'ять. От прийдемо до клубу на виставу і хтось скаже: «Даю шістдесят секунд. Дивіться на сцену, на плакат, на герб, на все-все. Потім заплющуйте очі й перелічуйте, що примітили, — до сучка, до тріщинки на дошці!» І отак кожен намагався зафіксувати якнайбільше.

Генерал опустив голову, зітхнув:

— Учитися б вам, хлопці.

— А довго ще буде війна? — поспитав Короп.

— У сорок п'ятому, певне, закінчиться! А сьогодні січень сорок четвертого!..

Настала мовчанка. Кожен з нас, та й генерал і майор, зараз примірювали пройдене на цій війні і скільки залишилося пройти, пережити. В 1945-му мої десятикласники домовлялися зустрітися. Де вони зараз? Де моя зоря юності Зіна із золотавим, густим, як пшеничний сніп, волоссям і синіми, бездонними очима, як небо в липневий день? Хто ж прийде на ту, заплановану на сорок п'ятий, зустріч? Замріявся. Не помітив генералового погляду. Той дивився на мій якір. Я миттю, немов з-під вогню, сіпнув руку до себе. Заховав.

— Небажана «помітка» для роботи у фашистському тилу, — сказав Петро Петрович.

— Знак цей зроблено місяця липня, року сорок першого. Ще тоді хлопці нашої батареї вірили, що фашизм розіб'ємо і що кожному з нас не доведеться показувати свої руки ворогові. Кожен щось і виколював на спомин про Червонопрапорний Балтійський флот, про «Аврору», що стріляла по буржуазії… — відповів я винуватим голосом. — Нічого. Вовка боятися — у ліс. не ходити! Нехай ворог боїться хлопців з такими якірцями…

— Вірно, — погодився генерал, зітхнувши. — Ви воюватимете на своїй землі, хоч і у ворожому тилу, і не повинні боятися німців. Та це не означає, що ви не будете обачними. Вірно і те, що не маєте права ні за яких обставин потрапити в кігті ворога. А радист особливо: він найцінніший «язик» для противника, бо знає багато, у нього шифри, у нього радіостанція. Отож, товариші, треба морально готувати себе до гіршого, навіть до смерті в ім'я перемоги і неодмінно вірити у краще, у світле, у те, що ви таки повернетеся на Велику землю, з честю виконавши завдання Центру…

— Так і буде! — пообіцяв за всіх пскович Сокіл.

Петро Петрович подивився пильно, не кліпаючи очима, на Сокола, на Івана, Петра, Коропа, Орла, Кудрявого, а мені підморгнув примруженим оком, мовляв, все буде гаразд, радисте! Генерал підвівся.

— Час нам іти, Андрію Савичу!.. — І до всієї групи: — Ми сьогодні добре побесідували.

— За все вам спасибі!

Кожен хотів допомогти генералові й майорові вдягтися. Той приніс фуфайку з вішалки, інший майорову шинелю.

Я подав генералові шапку, вуха якої стирчали у різні боки.

Він по-змовницькому посміхнувся сказавши:

— Де тут у вас кран, що протікає? Зараз ми замінимо прокладку…

НАПЕРЕДОДНІ

Всі ми після візиту високого гостя вечорами сиділи дома чекали: ось-ось нас одвезуть на аеродром, якщо хоч трохи проясніє небо.

Минулої ночі випав свіжий сніг, і ми, роздягнені до яса, вискочили з квартири на подвір'я, щоб умитися. Старшина якраз привіз нам продовольство. Загадково, притуливши палець до губів, він повідомив:

— А увечері, можливо, привезу шестиденний сухий пайок.

Старшина поніс харчі у квартиру (у нього був свій ключ) а ми ще розтирали один одному голі спини білим, пахучим снігом, вигукуючи й покректуючи.

Занять сьогодні не було, і вже ранком ми могли сходити в кінотеатр. Я з Орлом не пропустив такої нагоди. Швидко одягся і підперезався ременем, на якому була кобура з пістолетом ТТ. Ми покинули квартиру.

Дивилися в «Аврорі» фільм Олександра Довженка «Битва за нашу Радянську Україну». Події у фільмі розгорталися на Слобожанщині, на стиці Бєлгородщини і Харківщини, де відгриміла влітку минулого сорок третього року нечувана в історії танкова битва. На екрані вгадувалися слободи і села, що в них доводилося мені колись бувати. Серце билося, аж стугоніло у скронях. Села понівечені вогнем, потрощені бомбами і снарядами. Сидячи в кінозалі зрозумів, що через мій рідний край проліг чи не найважливіший маршрут Червоної Армії, по якому вона неодмінне дійде до фінішу, до розгрому німецько-фашистської армії. З-під Бєлгорода наші війська вдарили на Харків, Богодухів, Гадяч, щоб звідти вийти до Дніпра.

Кінооператори зафіксували десятки спалених танків, німецьких і наших, літаків. Біля гаубиць і дальнобійних гармат роздягнені до пояса, замурзані й спітнілі гармаші працювали, немов на молотьбі. Безперервні атаки автоматників-піхотинців, що бігли вперед, у вогонь і дим. «Це ж і тут будуть такі ж жорстокі бої, коли Ленінградський фронт і Балтійський флот перейдуть у наступ, щоб остаточно прорвати блокаду й розгромити 18-ту і 16-ту армії німців!..» — подумав я, не відриваючи очей від екрана. Тим часом діди, бабусі виходили з льохів. Босі, у лахмітті, немов старці. За спідниці бабусь хапаються перелякані онуки. Це — теж війна. А навкруг вогонь і клубочаться дими, неначе з кратерів вулканів. І в цьому пеклі раптом вихоплюється, хитаючись, жовтоголовий соняшник. Згадалися вибухи і сонях з іншого фільму про битву на Україні у 1918 році. У першому ж кадрі кінокартини «Щорс» теж був соняшник… Цвіте соняшник серед вогню, димів, як символ нездоланності рідного краю.

Я не уявляв, що діялося б зі мною зараз, якби не знав, що мати і брати живі, що весь цей гуркіт і вогонь уже покотилися могутнім валом далі на захід! Хвилювання за рідних і близьких, за своїх земляків, яким судилося залишитися в окупації, додали ще й картини нечуваних звірств німецьких фашистів у щойно визволеному Харкові. Вулиця Свердлова. Я пам'ятаю будинок навпроти кінотеатру. Кінокамера увічнила балкон на другому поверсі. На балконі висіло троє страчених…

А далі розгорнулася ще одна історична битва — Дніпровська епопея. На шляхах плакати: «Дайош Киев!» До Дніпра сунуть танки, самохідки, артилерія, нестримно біжать автоматники. Перші бійці вже зачерпнули у каски-шоломи дніпровської води і п'ють жадібно, усміхаючись, ніби на цьому березі для них уже скінчилася війна. І знову — «Вперед!» Ріка клекоче від вибухів снарядів і бомб, бульбашиться від куль.

«Які ж молодці оператори, що отак зблизька знімали живі й неповторно героїчні картини, вихоплені з виру війни!» — подумав я.

Ще миготять батальні кадри, а на екрані — Колонний зал будинку Спілок. Виступає вродливий і могутній Герой Радянського Союзу мінер Василь Яремчук. Чорнявий, ніс орлиний, погляд темних очей бистрий.

«Брати по крові, брати по боротьбі, брати по священній ненависті до гітлерівських розбійників! Україна живе й бореться! Український народ не стане рабом. Горить земля під ногами німецько-фашистських окупантів-бандитів! Тільки моя партизанська група пустила під укіс 12 ворожих ешелонів, висадила сім мостів…

Брати — пригноблені слов'яни! Звертаюся до вас від імені партизанів і партизанок України! Нещадно знищуйте фашистських гадів, які хочуть зітерти з лиця землі велике і могутнє слов'янське плем'я. В горах Югославії, в лісах Польщі, в містах і селах Чехословаччини нищівно бийте фашистську гадину! Пам'ятайте, брати, що тільки тоді наступить справжній порядок, коли ми спільними зусиллями заб'ємо осиковий кілок у могилу фашизму!

До помсти, брати-слов'яни! Хай живе наша перемога!» — цими словами партизан Яремчук закінчив промову.

Кадри замиготіли. На екрані українські партизанські командири — Тимофій Строкач, Сидір Ковпак, Семен Руднєв, Олексій Федоров і Василь Бегма.

— Бачиш, які партизанські генерали на Україні, у ворожому тилу?.. — нахилився я до Орла. — А наш Петра Петрович походжає по Невському у фуфайці, у шапці-вушанці…

— Точно. І одне вухо тої шапки на Москву, а друге на Таллін стирчить, — додав веселим тоном Орел. — Конспірація… А де генерал, — сказав він далі, подумавши, — там мусить бути і дивізія, корпус.

Партизани-генерали схилилися над картою, про щось перемовляються. В іншому кадрі — стежать за боєм. А серед партизанів — бородані й підлітки, жінки й дівчата.

Спалахнуло світло. Глядачі підвелися. Зататакали ними покинуті стільці на пружинах. Проштовхувалися до виходу і ми.

— Ти збуджений, ніби побував дома, — сказав Орел. — І я теж оце вперше побачив Україну.

— Ти побачив її у вогні, а не квітучою навесні, не золотою від налитих колосом хлібів у липні, — відповів я.

Людський потік виніс нас на вулицю.

У небі де-не-де проглядалися чисті озерця лазурі. Можливо, протягом доби вітри таки розженуть тумани й низькі, важкі хмари.

— Скоріше б! Ми немов на вокзалі. Все ждемо і ждемо поїзда, що запізнився…

— Мабуть, подивлюся перед далекою дорогою «Богдана Хмельницького». «У «Титан» піду! — сказав я, вийнявши кишенькового годинника. — За десять хвилин там починається сеанс. В разі тривоги — встигну…

— Ми ж уже дивилися «Хмельницького»? — здивувався Орел.

— Ще піду…

— А я по азимуту — на квартиру. Якщо отримаємо сигнал, прийду в кінозал і гукну: «Галко! На вихід!» — сказав Орел.

— Гукнеш! — штовхнув я його в плече.

Ми перейшли Невський. Я звернув до «Титана».

До кінозалу зайшов, коли вже погасла світло. Пригинаючись, дістався до, крайнього місця у чотирнадцятому ряду. Сідаючи, поправив кобуру з пістолетом, що висіла на ремені, і обернувся назад. На п'ятнадцятому ряду сиділо двоє хлопців. Нарешті всівся і я. Розстебнув комір шинелі й звільнив два гачки з петель. Фільм цей не може не хвилювати, навіть коли дивишся вдруге. Та ще тут, у Ленінграді, за тридев'ять земель від України. Вражає, як по троє, по двоє, а потім по одному розходяться кобзарі по шляхах України, несучи з Січі клич до війни за незалежність. А як натхненно грає гетьмана Мордвинов! У десятому класі ми ставили акт з п'єси Олександра Корнійчука «Богдан Хмельницький». Мені доручили гетьмана. Роль я вивчив напам'ять. А скільки клопоту з одягом, з гетьманською шапкою?! З братами своїми я ганявся за півнем. Півнячий хвіст був справді прекрасний! Мене привабили оті блискучі червоно-чорні пір'їнки. Зловили півня, висмикнули два найкращих пера і пришили до шапки. Булаву виточили в майстерні й позолотили її фарбою…

Сам того не відаючи, чому, пальці мої доторкнулися до кобури, що уперлася у стілець, намацали защіпку. Кобура була застебнута. Та раптом мені стало моторошно: рука не відчувала ваги у кобурі. Пістолета у мене не було.

Я різко обернувся назад. Але двох хлопців у п'ятнадцятім ряді як вітром здуло.

«Як же так? — все ще не вірилося мені, що хтось міг украсти пістолет. Втрата особистої зброї — це кінець для мене…»

Ледве втримався я, щоб не застогнати, щоб не закричати на весь кінозал. Це ж треба бути зовсім бездумним злодієм, щоб у військового витягти пістолет! А тут ще кобуру дали «універсальну» — і для нагана, і для пістолета. Вона легко відкривається, бо не на кнопці, а на металевій защіпці, що її можна одвернути дуже легко.

«Яке нещастя!.. Адже радиста з цієї групи чомусь відсторонили від завдання. І ось тепер у мене, котрого генерал призначив навіть начштабом групи, раптом не стало пістолета. Невже його украли оті два хлопці, що вже покинули кінозал. А може, десь у натовпі витяг якийсь рецидивіст? Хто ж мене пустить ось таким, без пістолета, у ворожий тил?»

Від цих думок похололо всередині. Мені вже не хотілося жити на світі. Покидаючи своє місце в кінозалі і поспішаючи до виходу, картав себе: «Чому не вбило мене в атаці під Петергофом? Смерть же була у кількох кроках, у дулі «шмайсера». Та хтось з наших випередив німця, розтрощивши йому голову прикладом гвинтівки. Чому з тисячі осколків півторатонного вантажу бомб жоден не вскочив у моє серце? Чому?»

Я йшов до виходу. «Може, хлопці пожартували і чекають мене на вулиці?..» Запитав у чергової біля дверей. Так. Хвилин десять тому двоє вийшли. Сказали, що їм треба спішити на завод, на зміну. «Вони з ремісничого училища», — відповіла чергова.

Я вийшов з «Титана» на Невський, розхристаний, безвольний, бездумний, зганьблений, немов побитий киями й обпльований. Так кепсько я ще не почував себе. Не бачив ніякого виходу. «Можна утаїти від своїх, що нема пістолета. Є автомат, є ніж, є гранати. У тилу ворога перший же вбитий фріц з пістолетом і… трофей мій! Там і признаюся, що вкрали у мене зброю. Там інше діло. Там нема ні майора Савича, ні Петра Петровича… Що діяти? Як бути? Я ж так підвів хлопців!..»

Ладен був роздерти себе на місці, підбігти до якогось офіцера, вихопити з кобури пістолет і тут же пристрелитися… Сон це чи дійсність?!

Побрів я, мов сновида, Невським, минувши свій під'їзд, у напрямку Московського вокзалу. Раз по раз зупинявся, ставав і притулявся щоками, лобом до шершавої й холоднющої стіни. Хвилину постоявши, знову чвалав далі.

З заздрістю дивився на офіцерів, що йшли перемовляючись. Хода їх впевнена. «І це від того, що при зброї!» Все життя, все, все на світі для мене сходилося в одне — пістолет!

«Лопух я! Дав себе уколисати мріям. А тепер… Що, спробував ти, Галко, попрацювати на низьких антенах, з болота, обходячи пагорби? Короп на це ніколи не відважиться. Короп — чоловік практичний, не дасть почуттям затуманити розум. То нащо йому сушити голову про природу розповсюдження коротких радіохвиль і про висоту, довжину антен. З Коропа вистачить і того, що вдовбали у його голову інструктори, бо обставини, випадок, а не покликання зробили лісника на війні радистом. А я ж цим радистом був записаний у перший день прибуття на військову службу! Я ж учився півроку на радиста. То кому ж, як не мені, а не Коропу, шукати якісь заходи, щоб поменше вбивали нашого брата-радиста і розвідника? 1 вся ота розмова моя з генералом перед усією групою виявиться базіканням…»

Я незчувся, коли звернув на вулицю Повстання. Тут люду не так багато, як на Невському. Та що мені до них?.. А думка свердлила мозок: «Ганьба перед хлопцями! Перед майором і генералом! Хтось же з них таки подумає, що я навмисне позбувся пістолета. Люди є люди…»

До горла підкотився клубок якихось ніби слизьких ниток. Ніби підсвідомо звернув у під'їзд крайнього будинку. Пройшов кроків з десять і зупинився перед флігелем. Постукав у двері. Вийшов знайомий двірник, без шапки, щось жуючи.

— Ти? — до краю був здивований старий двірник.

— Я, дядю Кузьмо! А Василь і Оскар ще тут?..

— Вже три тижні, як у відрядженні.

— А-а… Це б і я з ними повинен. На жаль, не судилося…

— Встигнеш. Зайди на чайок…

— Не можу, дядю Кузьмо. Я лише на мить заскочив.

— Вася тоді до мене коли-не-коли та й забігав. Все тебе пригадував. Зайди!

— У нас сьогодні нарада у штабі частини, — відмовився я, аби не образити чоловіка.

— Тобі видніше…

Дядя Кузьма потиснув мені руку і сказав:

— Ти чимось стурбований? Кріпись, синку! Застебни шинелю. Ще застудишся…

«Ще застудишся…» — безнадійно зітхнув.

Я почвалав вулицею Рилєєва, щоб потім звернути на Літейний і вийти на Невський. А там і будинок, у якому була наша квартира. Я засунув руку за борт шинелі і долонею відчув биття власного серця. Мабуть, отак тривожно воно билося й сім років тому, коли помер батько. То був кінець травня. Сади вже одцвіли. Залишилася хіба що на городах і в байраках бузина, цвіт якої, казала бабуся, і доконав татка, хворого на сухоти. Одцвісти їй, клятій, раніше — і батько б жив до осені, а потім… Та забарилася бузина, і не стало татка у тридцять п'ять літ. Тоді світ, осяяний сонцем і буйною зеленню, здавався уже зовсім іншим, ніж до смерті батька. І сонце якесь ніби зжовкле, і повітря не таке прозоре, а наповнене печаллю, і листя на яблунях, осокорах і на вербах над ставком шепотіло зовсім тоскно. На всьому, як і на обличчі матері, була печаль батькової смерті.

Того далекого травневого дня я уникав людей, сновигав, мов привид, понад ставом, забирався у яруги, щоб бути віч-на-віч з собою та знайомими деревами, яким теж не було байдужим моє горе. Довго стояв, обнявши клена, і думав, як піде у нашій сім'ї життя без батька? Я був старшим серед трьох. Ще подумав, що наступного дня ранком іспит, і мені вже встигли сказати, що завідуючий учбовою частиною не дозволив відстрочки. Отож я мусив складати разом з усім своїм сьомим «б» класом. Надто принциповий у нас завуч! Це знали всі. «Що ж, писатиму контрольний диктант. Мабуть, у житті трапляться ще не такі випробування. Треба якось триматися, щоб написати Той диктант у день похорон батька!..»

Йшов я ленінградською вулицею, неначе з прив'язаним до ніг камінням. Повільно переступав з ноги на ногу, мовби брів по дну мілкого, скаламученого штормом моря. Та й туман усе густішав, не видно було обрисів будинків,» будок, на яких розклеєні афіші. І дихати було тяжко, ніби й справді був я у воді, ніби впірнув, як колись у ставку, і все гріб і гріб руками і не дихав, не дихав, щоб якнайдалі вихопитися на поверхню.

Ходи-броди, а повернутися на квартиру треба.

«А може, покладу кобуру у ранець або й в упаковку рації. Яке кому діло до цього! У кожного зараз своїх турбот хоч відбавляй?! — з'явилася думка. — Якщо ніхто з них не знає, що молодший сержант, то нащо їм знати і про украдений пістолет? Є ж автомат, є фінський ніж, є гранати-лимонки!» Ще спробував я переконати себе, як поводитися перед товаришами.

І враз здригнувся я, ніби по тілу пройшов електричний струм. Вчувся батьків голос: «Автомат, граната, кинджал?! А совість? Совість де?..» Я затулив вуха, ніби то справді був батьків голос, що лунав могутньо, як між скелями в ущелині. Батько ніколи не був зі мною сюсюкалом. Він завжди здавався надто суворим. Та в тій суворості — таткове ставлення до сина, неначе до рівні йому. Батько раніше від декотрих хотів бачити свого сина старшим серед ровесників. Може, батько вже передчував, що жити лишилося йому недовго, а іншим ще роки і десятки років? Та цього особисто не міг відчувати і тому не розумів, чому батька дратує, коли я весь вихідний ганяю з хлопцями футбол, граю у війну або подамся до Муравського шляху, щоб звідти — з вежі — побачити, чи видно Харків і Бєлгород?..

Батькові на ту пору було тридцять два роки, він був наймолодшим серед інженерно-технічного персоналу, як називали цю категорію, керівників виробництва, і тому завжди йому доручалася найтяжча зміна, найтяжча робота, чого й діставалося йому серед спеців на трьох. Однак батько ніколи не бідкався. І коли мати починала говорити, що з нього «точать соки, як з цукрового буряка сироп», — ображався. Він був гарячий до роботи й дуже хотів, щоб я, його перший син, не виріс хникою.

Та ось і наш будинок на Невському, і квартира у під'їзді на другому поверсі.

Хлопці всі були дома. Не роздягаючись, я пішов до своєї кімнати. Там на ліжку ніжився Кудрявий, задоволено ворушачи пальцями у вовняних шкарпетках. Він читав томик віршів Олексія Толстого. Книгу цю я знав по обкладинці.

Ты анаешь край, где все обильем дышет,

Где реки льются чище серебра.

Где ветерок степной ковыль колышет,

В вишневых рощах тонут хутора,

Среди садов деревья гнутся долу

И до земли висит их плод тяжелый? —

прочитав уголос.

— Закінчимо війну й поїдемо у цей край, до тебе, Галко. А потім на мій Урал, у Бєлорєцьк. Чув про ріку Белую? Живописнішої нема у світі. Послухай ще справжню поезію:

Туда, туда всем сердцем я стремлюся,

Туда, где сердцу было так легко,

Где из цветов венок плетет Маруся,

О старине поет слепой Грицко,

И парубки, кружась на пожне гладкой,

Взрывают пыль веселою присядкой!..

Кудрявий зітхнув:

— А тобі, видать, не до «присядки».

— У мене пістолет украли… — промовив я.

— Іди ти! — Кудрявий схопився на ноги. — Де?.. В кінотеатрі? На вулиці? У трамваї?..

— Мабуть, у кінотеатрі, — відповів я, понуривши голову. Ми мовчки дивилися один на одного: я винувато, командир докірливо, але без серця, без зла.

— І я, і вся група так вірили у тебе, Галко, — прошепотів Кудрявий.

І знову настала пауза. Раптом у сірих очах Кудрявого забігали грайливі вогники, і він сказав:

— Вірили і будемо вірити! — Зненацька звернувся до товаришів. — Хлопці! У Галки шпана пістолет витягла.

— Невже? От біси-анцихристи! Може, нам варто переодягтися в цивільний одяг, командире? — мружив замріяні голубі очі Орел, шукаючи виходу з цієї біди.

На тривожний поклик вскочили до кімнати Іван, Сокіл, Петро і неквапний Короп. Всі кліпали очима, дивлячись на мене, немов уперше бачили.

— Щось придумаємо… — заспокоїв мене Сокіл.

Іван, накидаючи на шию райдужний шарф, подарований Катериною, запитав у когось:

— Де моя кепка з ґудзичком?..

— Що ви затіяли? Я один відповідатиму…

— Не той це випадок, коли — один! — сказав і Петро, заступник командира групи, одягаючись у демісезонне пальто.

— Помислимо логічно, — обмірковував уголос Кудрявий. — «Позичимо» пістолет у якогось полковника, що гав ловить. А повернемося з ворожого тилу — попросимо пробачення.

— Без пістолета поки що обійдуся!.. Головне, що ви зрозуміли мою біду, — відмовлявся я від наміру хлопців допомогти мені.

— Честь групи вимагає, щоб пістолет був зараз і в тебе! — втрутився рішуче завжди обережний Короп.

— Вірно! — ствердив старший лейтенант Іван і до мене: — Ось помацай, який шарф! Катюша подарувала! — підморгнув. — Почнемо, хлопці, від Літейного мосту і до зупинки «Пяти углов». Пароль: «Катя! Нам пора виходити…»

Я стояв ніби на роздоріжжі, немов заплутався у густому лісі. «Катя, нам пора виходити!..» — ще лунало у вухах. До мого приходу зі своїм нещастям хлопці були неначе сонні бджоли. Вигук Кудрявого розбуркав їх. Усі раптом почали прагнути до дій, за чим скучили, бо набридло очікування літака. А що ж далі?

Йдучи на квартиру, готовий був вислухати від товаришів навіть слова презирства. Життя! І це після того, як два дні тому, генерал рекомендував мене начальником штабу групи!.. «Яка ганьба! Хіба ж міг я припустити, що в героїчному Ленінграді водяться ще вурки в час війни!..»

Хлопці вже були готові покинути квартиру, як зайшов, відімкнувши двері своїм ключем, старшина.

— Що за шум, а бійки нема? — запитав жартівливим тоном комендант.

— Багато знатимете — швидко постарієте! — відповів прислів'ям Кудрявий.

— А я вам уже сухий пайок привіз на дорогу, — стишив голос старшина, зиркнувши на мене, а потім на порожню кобуру, що лежала на столі.

Я перехопив погляд його лукавих очей. Та старшина одвернувся і подибав неквапно до етажерки, заставленої товстими томами. «Так! — раптом осяяла мене думка. — Цей лис Микита, служака-інтендант ранком, коли ми вмивалися на подвір'ї снігом, міг вийняти з кобури мій пістолет! Кобура висіла на спинці стільця разом з гімнастеркою. Зараз схоплю за барки цього підступного типа!..»

Старшина розсунув чотиритомник «Толкового словаря живого великорусского языка» Володимира Даля і дістав пістолет.

— Візьміть, — звернувся до мене. — Однак пильність треба виявляти не лише там, а й по сей бік фронту. Як же ви вранці побігли в кінотеатр, товаришу старший лейтенант, — докірливо говорив далі, — не відчуваючи, що в кобурі уже нема зброї. Ви що, раніше не носили ані нагана, ані пістолета?..

— Ти ще й відчитуєш Галку? — підскочив до коменданта Орел. — Та такого служаку варто…

Старшина зблід, відчувши біду, і промовив обезкровленими губами:

— Я ж хотів, щоб новий радист був обачнішим. Я ж не доповів начальству про це. Я ж, приїхав до вас раніше, знаючи, що товариш старший лейтенант зараз переживає. Я ж… Вже завтра синоптики обіцяють ясну і морозяну погоду… Так. Я винуватий. Пробачте…

ВИЛІТ

Прогноз старшини справдився. Вже наступного дня подих Арктики, підсилений дужими вітрами, розігнав тумани. Надвечір мороз поміцнішав до двадцяти градусів. Виплив над містом ясний місяць, точнісінько такий, як і в той вечір, коли я пішов із запасного полку в розвідвідділ штабу Ленінградського фронту.

Двома легковими автомашинами група відчалила з Невського на аеродром. Я сидів поруч з Кудрявим і Орлом, час від часу мацав, чи на місці, чи при боці у кобурі пістолет.

На аеродромі нас чекав транспортний літак «дуглас». Обслуга вже вантажила вісім стокілограмових лантухів. У мішках: боєприпаси, запасні батареї й елементи до рації, автомати, протипіхотні міни, тютюн, медикаменти, бинти, цукор, сіль, топографічні карти, папір, гвинтівка для безшумних пострілів, ручний кулемет Дегтярьова, чоботи і валянки, кілька комплектів нової німецької уніформи. До кожного мішка прив'язано лижі, а то й дві пари.

Ще на Невському Кудрявий, Сокіл, Короп і я одягнули дешеві шевйотові костюми, сорочки-косоворотки, а старший лейтенант Іван і лейтенант Петро новеньку уніформу німецьких солдатів. Усі взулися в чоботи, а валянки про запас поклали хто у вантажні мішки, а хто у свій ранець. Був ще й вибір — фуфайка чи кожух? Я брав фуфайку і ватяні штани: у кожусі при повній викладці радиста будеш неповороткий, мов годований кабан. В особистому речовому мішку було сотні три патронів до автомата, кілька гранат-лимонок, бинти, дещо з медикаментів і харчі. Нам дали на п'ять днів: сухарі, консерви, копчену ковбасу, цукор, сіль, а також мило, плащ-палатку і запасні байкові онучі та вовняні шкарпетки.

Пілоти тим часом перемовлялися. У того, котрий розхвалював фільм, клубочилася з рота пара. Він од душі реготав. Я навіть знітився від того сміху.

— Якщо не встигнемо на 22 годину, примусимо кіномеханіка прокрутити спеціально для нас, — сказав той, що сміявся.

— Чув? — штовхнув ліктем мене уважний Короп. — Кіно в них у голові…

— Ти мені про кіно, як і про старшину, не нагадуй! — з серцем відповів я. — До кінця війни не піду в кінотеатр!

До нас підійшов Андрій Савич.

— Про твої сумніви та антену я знову розмовляв з начальником радіовузла. Він попередив, щоб ти не захоплювався ніякими експериментами, якщо група хоче мати надійний радіозв'язок із Центром.

— Зараз не хочу думати ні про які антени! Стрибаємо ж наосліп? — відповів я.

— Майже. Пілоти орієнтир знають — поруч два невеликих озера, — нагадав майор Савич.

— Отож. Треба ще приземлитися, зібратися всім ї знайти вантажі. А потім думати про вихід в ефір… Невже не могли нас десантувати в якийсь партизанський загін? — з тривогою в голосі запитав я.

Ще на Невському група знала про орієнтир — «два озерця» і що район той натиканий німецькими військовими частинами. Та все ж ця місцевість була зручна для десантування: звідти недалеко і основний район наших дій. На запитання про партизанський загін і сигнали майор Савич лише зітхнув і заговорив тихим голосом про інше:

— Є сувенір! Ходімо за літак…

Ми обійшли літак і зупинилися. Майор Савич дістав з польової сумки дві баклаги.

— Сховай одну в упаковку рації, другу — в ранець. Вже там, на землі, дай усім трохи випити. Збудження буде велике, і треба вгамувати нерви. Однак тільки не в літаку! — суворо попередив Савич.

Тим часом десант запросили на борт літака. Майор прощався з кожним, обіймаючи і тиснучи руки.

— Можливо, зустрінемося там… — задумливо сказав він Кудрявому.

— Ми запалимо вогнища для вас.

— Та то я так… — понурим голосом мовив Савич.

Та й сказаного було досить, щоб зрозуміти, що в разі потреби майор теж сформує, групу і полетить у ворожий тил. Він знає добре фінську, естонську і ще якісь мови народів північної Європи.

— Повертайтеся! Повертайтеся, сябри мої!

Семеро виструнчилися. Майор віддав честь.

По трапу хлопці заходили в літак і зупинялися біля відчинених дверей літака, щоб ще раз поглянути на цю ленінградську землю, за яку кожен уже пролив кров. Можливо, вранці дивізії й армії Ленінградського фронту розпочнуть свій довгожданий генеральний наступ на війська німецької групи «Північ», які ось уже дев'ятсот днів залізними пазурами стискали горло Ленінграду, задушили вже голодом шістсот тисяч людей, зруйнували снарядами і бомбами тисячі будівель. Колись же то мусить прийти край цьому!! Можливо, завтра і розпочнеться історична операція під умовною назвою «Нева-2».

Майор помахав рукою.

Хтось з обслуги зачинив дверці, а потім відкинув від борту довгу лаву.

— Сідайте.

У літаку пітьма. Я і Петро притулилися лобами до ілюмінаторів. Майор проти ясного місячного світла побачив, наші обличчя і кивнув головою.

Заревли мотори. Поли майорової шинелі забилися у цьому вихорові, та ось Савич пішов до командного пункту аеродрому, раз по раз озираючись.

Літак тремтів, несамовито ревучи. Нарешті зрушив з місця. З кожною миттю «дуглас» біг все швидше. Хлопці перезиралися: у літакові всі вперше.

Я схопився за руку Петра. До мого плеча притиснувся Кудрявий. У цю мить у грудях похололо. Я зіщулився, бо нутрощі ніби впали кудись на дно живота. Це літак одірвався від землі, набираючи висоту, переносячи нас на іншу фазу буття.

Потроху всі оговталися, навіть усміхалися, мовляв, нічого страшного нема в польоті. І я подумав про радиста Василя і резидента Оскара, котрі вже, мабуть, на тім боці фронту під Гатчиною (на топографічній карті місто це називалося Красногвардійськом), куди готувався вилітати і я.

Машина дрижала від реву двигунів. Од цього тремтіння часом цокотіли зуби. Нудило, особливо коли літак падав униз. У такі моменти кожен норовив за щось ухопитися, ніби літак падатиме і далі, а ти залишишся на місці.

Старший лейтенант Іван заспівав «Катюшу». Це ім'я справді було його супутником і в Ленінграді, і тут, у літаку.

Івана не всі підтримали, і_він почав «Огонек». Знав би Валька Нікітенко, що його пісня уже на крилах літака! Хлопці дружно підтримали Івана, ніби змагалися з моторами літака. Наша кронштадтська мелодія пробиває собі дорогу на окуповану ворогом територію. Для гарної пісні нема ні меж, ні кордонів… Однак співати мені не хотілося: боліла голова. «Рожденный ползать летать не может»… Я притулився чолом до холодного ілюмінатора.

Коли перелітали лінію фронту, внизу «заговорили» десятки зенітних гармат, плюючись у небо вогнем. Пострілів не чути, але спалахи на стволах зеніток видно за десятки кілометрів. Сизувату темінь, підсвічену мерехтливим сяйвом місяця, прорізали кинджали прожекторних променів. Гармаші стріляли хвилин десять, а потім угомонилися.

Літак усе плив і плив над засніженими лісами, луками і полями, над селами і хутірцями. Стіни хаток чорніли на білому тлі. Спало на. думку, що оті два озерця, що е нашим орієнтиром, не так і легко буде відшукати штурманові. «Та на те він штурман, щоб не заблудитися!..» — заспокоїв я себе і ще став дивитися крізь ілюмінатор на місяць, що теж плив, як і наш літак, на південний захід.

Уперше в житті бачив я місяць унизу. «Куди ти приведеш нас, місяцю?» Я задивився на обриси гір на місяці, у контурах яких у давнину люди побачили Каїна, котрий підняв підступно на вила свого брата Авеля. Місяць неповний, і тому від Авеля тільки передня частина тулуба. З якою побожністю, жахом колись оповідала бабуся про отих Каїна й Авеля, бо ж повний місяць завжди сходив навпроти наших двох вікон, що виходили у степ, на Муравськнй шлях.

Однотонно гуділи мотори. Десантники вже понад годину в польоті, добряче змерзли і, мабуть, більше від нервової напруги. Хтось став просити у Кудрявого, аби дав трохи зігрітися.

— Баклага десь у мішку… — відповів командир, пересилюючи гуркіт моторів.

— Не станемо ж розшнуровувати мішок! — підтримав командира насторожений завжди Короп.

— А нащо розшнуровувати! — від кабіни пілотів прийшов старший лейтенант Іван. — Ось льотчики дали! Правда, тут на денці лише! — поколотив баклагу. — По два ковтки вистачить…

— Які льотчики? — здивувався Кудрявий.

— Та ти що, Іване! Облиш хоч тут свої пітерські походеньки! — басовитим голосом відчитав старшого лейтенанта наш тридцятирічний старшина Короп. — Ото мушкетер!

Івана підтримали Орел, Сокіл і Петро: чому б не випити два ковтки на такому лютому морозі. Іван подав баклагу мені.

— Не хочу. Іншим разом, — й одвернувся.

— Вольному воля, — речитативом проговорив Іван, віддавши баклагу Орлу.

Кудрявому не сподобалася ота «воля» старшого лейтенанта, він узяв баклагу, похитав нею і сказав:

— Тут справді тільки на два ковтки…

Кудрявий був невдоволений поведінкою Івана, хоча й намагався не подати знак. Командир і сам пригубився до баклаги і передав посудину Соколу. Саме в цю мить завітав до пасажирської кабіни хтось з обслуги.

— Вже скоро. Підтягнемо поближче до дверей вантажі.

Всі кинулися допомагати. Мішки будуть скинуті з літака першими. А тоді плигатимуть люди. Потім подали команду: «Зачепити за трос карабіни парашутів!» Поки хлопці зачіпляли карабіни, вже були одчинені й дверці літака.

Унизу засніжені поля, ліси ї далекі села. Лише подекуди видніються вогники. Біля невеличкої білої плями чорніла крихітна клуня, дах якої теж був засипаний снігом. Ще мить — і спалахнула електролампочка: сигнал скидати мішки. Двоє з екіпажу, Кудрявий і Петро, скидали з літака лантухи. Вантажі падали вниз, над нами спалахували голубуваті парашути, схожі на велетенські медузи. Ще упав мішок. Ще, ще…

За цей час літак відлетів далеченько, й пілоти завернули на друге коло.

Загуділа сирена. Кудрявий устиг потиснути мою руку й вигукнув:

— Пішов, братці!

Він одштовхнувся, немов од берега, ногою і пірнув головою униз у безодню. За ним я. Теж намагався якнайдалі відштовхнутися. Правою рукою міцно стискував кільце парашута: так надійніше, бо ж падаєш не як колода, а тільки свідомо… Студений вітер обпік щоки, засліпив очі. Проте свідомість, як ніколи, ясна. І ніби ніякого страху. Було лиш бентежне відчуття вільного лету.

Вітер так дув за бортом літака, що здавалося, однесе; тебе до хвостового оперенню і ти тріснешся об нього, протаранивши собі голову. Та яка ж велика сила вільного падіння тіла! Летиш головою вниз. Де б ще таке пережив, якби не пішов у розвідку?

За якусь мить устиг подумати, що не треба квапитися розкривати парашут, бо ще випорсне «гриб» і зачепить за літак. Та поки я був цим стурбований, мене так перевернуло з голови на ноги, що, якби не були зціплені зуби, вважай, язика б позбувся: така сила велика удару в момент розкриття парашута. Аж не вірилося, що мою вагу витримають парашутні стропи! Мариться, що парасоль відокремиться, як шар повітряний від гондоли в катастрофі, й полетить кудись, підхоплений потоками вітру, а десантник — каменем униз.

Та купол над головою. Ніби застиг на місці. І на серці полегшало. Ніби під ногами якийсь грунт.

Так тривало кілька миттєвостей. Дедалі відчувалося нестримне падіння униз. Вже й вітер посвистує. Я то дивився на засніжену землю і на клуню, якої чомусь не було на карті, коли шукали орієнтири в Ленінграді. Ще поглядав на літак, з якого вже вистрибнуло троє парашутистів. А де ж інші двоє? Нема. «Дуглас» поніс їх далі. Пілоти таки не впоралися і збиралися розвернути машину на трете коло. Такого десантники не передбачали…

Унизу дерева і галявина. «Не занесло б на сосну!» Я вхопив ліві стропи обома руками. Парашут став мовби сторч, різко падаючи вертикально. Підгинаючи ноги в колінах, я пронизав кучугуру снігу і, вдарившись об мерзлу землю, упав на бік.

Стало тихо, неначе на дні. Мені позакладало вуха. Схопився на ноги і звільнився від парашута. Потім згріб його і поклав під дерево. Вийняв з кобури пістолет і перевів дух.

У небі ревів «дуглас», заходячи на трете коло…

Частина друга

ПЕРШЕ ВІДРЯДЖЕННЯ

1

Дивізія, в якій воювали після запасного полку Охріменко з Овчаренком і Мамонько з Непраном, займала позиції поблизу Синявино. Земля ця була відбита у німців у січні 1943 року і стала отим восьмикілометровим коридором, у якому зустрілися війська Ленінградського і Волховського фронтів, прорвавши блокаду на південь і схід від Шліссельбурга. Земля непривітна, з понівеченим лісом, що нагадував величезне кладовище дерев, з постесуваними вершинами, з обпаленими гілками й стовбурами.

У серпні й вересні підрозділи 67-ї армії раз у раз вимагали поповнення, бо їм доводилося вести наступальні бої, щоб захопити Синявино і висоти поблизу, щоб звести нанівець плани німців штурмувати Ленінград, нарешті, щоб не дати німцям відтягти звідси дивізії на інші ділянки німецько-радянського фронту, зокрема на Україну, де відбувалася вже битва за Дніпро, за плацдарми на правому березі великої слов'янської ріки.

Та була у командування Ленінградського фронту ще одна причина вести активні дії з «коридора», здобутого минулої зими. Штаб генерал-полковника Говорова прагнув змусити повірити командуючих 18-ю армією генерала Ліндемана і групою військ «Норд» фельдмаршала Кюхлера, що радянськими військами вже промацується міцність глибоко-ешелонованої оборони у напрямку залізничних станцій Ульяновка і Тосно на Октябрській магістралі, куди й спрямуються головні стріли удару ленінградських військ. Та ще Тосно було більмом на оці у ленінградців, бо звідти німці вдень і вночі обстрілювали місто гарматами калібру 240 міліметрів.

Поповнення із запасного стрілецького полку терміново прибуло на передову. Діставшись до окопів, солдати стали чекати на команду: «В атаку!» Командування 30-го гвардійського корпусу, до складу якого входила їхня дивізія, будь-що цього дня прагнуло здобути Синявино. До сигналу залишалися хвилини. Солдати виливали воду з чобіт, перевзувалися, оджимали на колінах штанів і на ліктях гімнастерок воду, бо вже довелося не лише йти, ай повзти до траншей переднього краю.

— Ці болота, братішки, господь бог робив уже в суботу, за годину до півночі. Танкам тут не розвернутися. Вся надія на піхоту! — мовив задумливим голосом мічман Непран, прикурюючи у якогось солдата.

— Не те, що на Україні. Там цілі танкові армії. І в кожній по три танкових корпуси. А тут на фронті лише окремі танкові бригади. А в цьому полку, мабуть, і зовсім танків нема, — з жалем промовив старший сержант Мамонько.

— Думаєш, там легше? — запитав Охріменко. — По кілька тисяч танків під Бєлгородом сходилися броня на броню. Бачив кінохроніку? Степ, уся земля в огні. Води нема з чого напитися. А тут… — вилив грязюку з чобіт.

— Теж мені невидаль — води нема!.. Мічман Непран і без повітря може животіти!

В цю мить за спинами в солдатів ударили гаубиці, за-фуркали «катюші», завили міномети. Над головами засвистіли снаряди і міни, що понеслися на ворожі укріплення і траншеї. Від командира роти надійшло повідомлення, що артпідготовка буде чверть години.

— Зате на нашому фронті артилерії багато. Сам командуючий фронтом генерал-лейтенант артилерії… — сказав Овчаренко.

— Віднедавна Говоров уже генерал-полковник! — уточнив старший сержант Мамонько, здригаючись і притискуючись до брусованої стінки окопу, що ще вчора був німецьким. — А ваш дружок десь зараз за тридев'ять земель від фронту «покльовує» собі, як курка пшоно, морзянку на своїй рації…

— Чого ж не попросився поїхати й собі?.. — запитав Овчаренко. — Ти ж тямиш у шифруванні. Це вже від мене й Охріменка там користі, як з козла молока…

— Скрізь гарно, де нас нема! — відловів Охріменко.

— Мамонька ще б і не взяли! — розсудливо мовив мічман Неп ран.

— Чому це не взяли б? — подивився Мамонько на мічмана, як на свого ворога.

— Тебе заздрість розпирає навіть до танкістів, до тих автоматників, що на броні сидять, до парашутистів. Побував би на їхньому місці!..

Мамонько не відповів, хоча й хотів сказати, що гіршого становища у солдатів, у якому перебували зараз вони, не буває на війні. Це вже поріг до пекла! Почали відповідати і німецькі батареї. Ось снаряд садонув поблизу у самий окоп, засипавши грязюкою відділення мічмана Непрана. Мамонько так і лежав засипаний. Тяжко зітхнув, проклинаючи капітана Кротова. Аби не гнів Кротова, служив би Мамонько в штабі окремої частини. І почесна служба там, і безпечна.

Надто ревнивим виявився Кротов. Велике там діло — Мамонько притискував на березі озерця, що на Карельському перешийку, телефоністочку, пухкеньку, з щічками, мов яблука, прислану служити з Іванова. Ліленька запаморочила голову не лише каштанові. А чим гірший Мамонько від Кротова? Тільки тим, що званням менше? А так Мамонько — хоч куди! Чуб русявий, як хвиля на карельському озерці в час бурі, підтягнутий, у хромових, як і у капітана, чоботях. А очі…

Якраз він і Ліля стояли біля великого каменя над озерцем. Дивилися у воду, на яку надала тінь від скелі. І Ліля сказала, що очі в нього такі, як ця вода… Мамонько хотів був запитати, чи подібне говорить вона і капітану. Та змовчав. Нащо? її припухлі уста ніби просили поцілунку. Мамонько не забарився. «А як дізнається капітан?..» — прошепотіла Ліля. «Не дізнається, якщо не скажеш». — «Не скажу». — «Що й треба було довести!» Штабіст Мамонько і без «кодової» таблиці одразу «розшифрував» душу Лілі. Обгорнувши її стан, притискував до скелі. А за крок убік — вода. Та Ліля й не збиралася пручатися. «Не бійся, — шепотів. — Капітан, сама ж знаєш, поїхав у місто…»

«А капітан раптом повернувся!» — мов грім з цього ясного липневого неба прогримів голос Кротова. Мамонька ніби шпигонуло електричним струмом. Миттю випустив з обіймів Лілю, обернувся і побачив свого суперника з чотирма зірочками на погонах і з перекошеним від болю і жаху обличчям. Більше нічого не сказав Кротов. Не знаходив слів, хоча ті слова розпирали йому груди. Дихав Кротов тяжко, як засапаний кінь. Капітан вихопив пістолет з кобури. Отетеріла дівчина. А Мамонько опустився на коліна: «Не вбивайте! Вона сама до мене… Сама! Клянусь…».

Зараз Мамоньку ніяково за оті слова. Треба було б з Презирством поглянути на капітана й сказати: «Стріляй, якщо хочеш потрапити під трибунал через цю шлюшку!» Ото було б по-чоловічому! Однак такі думки приходять, на жаль, з часом і ще й на віддалі. Багато є людей розумних заднім числом.

Тож у хвилину, коли Кротов вихопив пістолет, упав на коліна й молив: «Ми ж були ніби друзями! Я ж тобі подарував «Пауль Буре!» Не вбивай! Вік пам'ятатиму доброту твою. Віддячу…» Ліля ще стояла, ніби приголомшена, а потім побігла геть. Нарешті голос у Кротова прорізався: «Смієш говорити про дружбу?..» Кротов сховав пістолет. На душі у Мамонька відлягло. «Простіть, товаришу капітан!»— нахиливши голову. І подумки говорив: «Аби не списав на фронт. Аби не списав!..»

Та оця молитва не допомогла. Егоїст Кротов не простив і списав старшого сержанта Мамонька у запасний полк. «Ось тобі!» — з люттю думав Мамонько, почувши таку звістку в штабі. А Кротов сказав насмішкуватим голосом, ніби почув думку старшого сержанта: «Незамінимих людей у нас нема». І всі «подяки» по службі, чаювання з капітаном Кротовим і намір Мамонька прослужити в штабі до кінця війни виявилися марними. І все через ту Лілю і ревнивого, як Отелло, Кротова. Знайшов де ревністю хизуватися — на війні. А самому вже тридцять, на п'ять років старший від Мамонька.

Відтоді капітан Кротов став найлютішим ворогом у старшого сержанта Мамонька. І якби волею долі Кротов опинився в окопі з Мамоньком віч-на-віч, останній би не втратив миті, щоб пустити ревнивцю кулю в потилицю чи в спину. Хлопці з окремої частини писали, що капітан Кротов таки одружився на Лілі. Кому війна, а кому ще й жіночка під боком у фінському будиночку. У капітана і маленька квартирка в будиночку, і особиста землянка в чотири накати, де не страшна навіть бомба. Спробував би той Кротов у синявинських окопах!..

«Отак би прикинутися, що вбитий. Нехай підіймаються в атаку всі інші. А я хочу з капітаном Кротовим розрахуватися. Тільки б вийти з цього пекла! Чому не пішов до військового училища ще в сорок другому? Сказали, що двадцять чотири роки — переросток для першого курсу!.. А насправді нащо мені оте училище, коли й у частині можна жити і служити до самого кінця війни та ще з капітаном, з яким душа в душу…» Мамонько подарував капітанові навіть срібний годинник «Пауль Буре», що його виміняв за двісті грамів хліба на міському ринку. Зекономив оті двісті грамів — і маєш годинничок! За їжу в Ленінграді озолотитися можна!

«Хоча б не вбило! Хоча б не вбило!» — слова ці були вже молитвою у старшого сержанта Мамонька.

— Ще хвилина-друга, братва, і… «полундра»! — нагадав мічман Непран.

— А ще недавно грали у футбол у запасному, — якось безнадійно промовив Охріменко. — І Мамонько бив мені пенальті.

— Що згадав! — понуро озвався Овчаренко.

— Витри, Мамонько, автомат свій. Ще заїсть. У грязюці ж…

— Що? А-га… — далеким від дійсності голосом відповів Мамонько. — Теж мені невидаль — грязюка! Витру.

Мамонько говорив, а сам думав про свого запеклого ворога — капітана Кротова. Мічман сказав про оту хвилину-другу. А може, Кротов зараз вийняв з кишені на срібному ланцюжку «Пауль Буре» і спостерігає, як спливають секунди. Там, у окремій частині, час — одне діло. А. тут, під Спнявиним в окопах, — інше. Про пенальті згадав Охріменко. Мамонько тяжко зітхнув: «Чи доведеться ще колись ганяти м'яча? Яке все на світі мінливе й короткоплинне!..»

У цю мить позаду дружно вдарили гармати. Навкруг заревіло, застугоніло. Мамонько витер автомат рукавом, дивлячись на бійців, що збиралися вилазити з окопу.

— В атаку! Впе-ред! — заволав за кільканадцять кроків командир роти.

Клич підхопили командири взводів. І ось уже загорланив мічман Непран:

— Полундра! Вперед!

Солдати, понасувавши зелені каски на самі очі, вилазили а окопів. Їх вів уперед клич: «В атаку! Ура!»

Біг і Мамонько. З-під низько насунутої на очі каски він бачив невеликий шмат землі, зритий воронками. Всюди розкиданий хворост: то залишки після чагарників. Ось розкидані понівечені каски. А ще далі — й самі німецькі солдати в окопах. Той лежить, скорчившись у три погибелі, той розпластався на дні окопу.

В червоноармійців безупину стріляли фашистські міномети і кулемети. І всі, біжучи, хто свідомо, хто бездумно, а хто з переляку, гукали «урра!».

Мамонько теж біг і кричав. Йому здалося, що коли він виживе в оці хвилини, то залишиться живим на довгі місяці війни, на роки й десятиріччя. Байдуже, що буде потім, аби жити! Байдуже, хто переможе, аби жити!

Сам того не помічаючи, Мамонько перший досяг ворожої траншеї і вскочив у неї, ледве не наступивши ногами на вбитого німця. За ним бігли свої, перестрибуючи через окоп, бігли далі, вперед, куди кликала їх команда ротного і мічмана Непрана.

Не встиг Мамонько віддихатися, як вигук Непрана:

— Полундра, Мамонько! Вперед, друже!..

Довелося вилізти з окопу й знову опинитися поруч з Охріменком і Овчаренком. «Дивно! — встиг подумати Мамонько. — В клекотінні цього пекла суворий мічман гукнув: «Вперед, друже!..» Себто він, Мамонько, — друг Непрану, Охріменку, Овчаренку й усім, усім, котрі ще були на ногах і котрі падали, скошені німецькими кулями, осколками.

Атака тривала. Червоноармійці вже, певне, долали другу чи й третю сотню метрів. Пройти триста метрів тут — це все одно, що десь там, на підступах до Дніпра, тридцять кілометрів. Так думав старший сержант Мамонько, котрий був просто впевнений, що всюди воювати легше, ніж тут, під Синявиним, куди занесла його зла і примхлива доля.

За спиною Мамонько відчував гарячий подих другої лави червоноармійців. Атака не повинна б захлинутися, бо є наслідком активних триденних боїв, які тут точилися.

— Ур-а-а!

А німці стріляли. І найдошкульніше по відділенню Непрана. Так було насправді, а не лише здалося Мамоньку. Стріляв кулемет з укопаного німецького танка. Кілька чоловік впало вбитими і тяжко пораненими. Довелося залягти.

— Пельку б заткнути танку! — сказав Непран.

Колишні телефоністи батареї балтійців Охріменко й Овчаренко перезирнулися. Їм уже доводилося «затикати» пельку німецьким кулеметникам ще на Кінгісеппському напрямку в липні сорок першого. Але тоді німці били не з броньованого укриття. Мамонько намагався прочитати, що ж було у тих поглядах? Немов змовилися, обидва витягли гранати, обидва поповзли у напрямку чагарників, між якими росли трава і мох. Дивно, як той зелений острівець обминули снаряди і міни. Навколо ж простелялася переорана вибухами земля…

Старший сержант Мамонько поповз за Охріменком і Овчаренком. Немов магнітом його манив зелений острівець, ніби то був рай серед пекла. Сюди кулеметні черги з танка не досягали. Кулеметники або ж не бачили крізь щілини з танка. Охріменка, Овчаренка й Мамонька, або ж обмежений у них був сектор обстрілу.

Проповзли кільканадцять метрів. Воронки, у яких передихали, залиті іржавою водою. Охріменко й Овчаренко підготували по три зв'язаних гранати. Підлізти б поближче й кинути під башту, з якої строчив кулемет. Лежачи не кинеш!.. Ще проповзли, огинаючи танк збоку. Вже. з п'ятнадцять кроків залишилося до танка.

— Ще… — прошепотів Овчаренко.

Мамонько діяв підсвідомо, мов під гіпнозом. Як і раніше, його гіпнотизував той острівець трави. Спершу здавалося, а потім навіть став вірити, що той острівець — його порятунок. Ця думка відігнала навіть страх. Він знав від інших, що страх найбільше породжують безвихідь і приреченість. Однак, крім смерті, на передовій є ще й поранення. Останнє поки що обминуло Мамонька, хоча половини вже з відділення Непрана нема у строю. Та поповзло до танка троє. Непран зостався тільки в чотирма. «Чому тільки з чотирма? — зловив себе на думці Мамонько. — Нас же троє. І ми не вбиті…» Мамонько прикусив до крові губу й дивився, як раптом Овчаренко звівся на ноги і щосили жбурнув зв'язані три гранати.

Гранати ще летіли в повітрі. Овчаренко не встиг упасти на землю, як з танка гаркнула автоматна черга і наповал скосила гранатометника. На танку загримів могутній вибух, і змовк кулемет.

Охріменко кинувся до свого друга. Мамоньку стало ніби байдуже. Помисли його були далекі від ситуації, яка склалася тут. «Жити б мені, жити!» — шалено працювала думка. Він чув, як Охріменко кликав Овчаренка: «Колю! Це я — Сашко…» Мабуть, в Овчаренкові ще теплилося життя.

— Мамонько! Допоможи! — гукнув Охріменко.

— Зараз… — сказав мовби не своїм голосом Мамонько, озираючись.

Позаду і збоку бігли бійці; стріляючи. Серед вигуків чулося й Непранове: «Полундра, братва!..» Тож виходило, що Овчаренко, а відтак і Охріменко, і Мамонько своє зробили. Перший майже повторив подвиг Матросова, про який писали у дивізійній газеті. Їх командування може нагородити медаллю «За відвагу»: все-таки заціпило танкові!.. Але нащо Мамоньку ота медаль, коли його не поранило? Щоб завтра знову піти в атаку і щоб його вбили?

— Допоможи… — попросив ще раз Охріменко Мамонька.

— А хіба він не вбитий?..

Думка у Мамонька дедалі несамовитіла. Він благав бога, щоб той дав йому зненависть до цього Охріменка, як до свого ворога, дав лють, яку він має до капітана Кротова!

За цим зеленим острівцем протікав ручай, а далі лісок. А там… нові позиції німців, які треба буде знову брати ось такою ціною. «Нехай німці і не переможуть у цій війні! Нехай. Але ж їх треба ще відганяти від Синявино, від Стрельної, вибивати з Петергофа, турити на захід до Пскова, через Естонію, Латвію і Литву, через Східну. Пруссію». Дух перехопило у Мамонька від таких віддалей. «І всі ці сотні кілометрів треба пройти з боями. За кожен той кілометр треба платити кров'ю. Іншої нагоди може не трапитися!..»

— Зараз! — гукнув Мамонько, тримаючи автомат напоготові.

Охріменко сидів, нахилившись над тяжко пораненим чи вже мертвим Овчаренком. Він видався Мамоньку самим Кротовим.

— Зараз! — для певності сказав Мамонько.

«Не я цьому виною. Не я!..» — прошепотів Мамонько і притиснув ложу автомата ППШ до плеча. Застрочив автомат у спину Охріменка, а заодно і в Овчаренка, котрий лежав нерухомо. Охріменко, з червоними плямами на спині, що виростали з кожною миттю, силкувався обернутися до Мамонька, та впав на Овчаренка, ніби хотів прикрити того ще й від куль з радянського автомата.

«Не треба було вам обом повзти до цього лужка! Він мій! Мій порятунок!» — виправдовував себе Мамонько, озираючись.

Це були перші на війні вбиті Мамоньком люди. І то не солдати ворожої армії, а свої. Та не він, не Мамонько у цьому винуватий. Вони самі. Нащо було ото їм повзти до цього танка? А в Мамонька іншого випадку не трапиться.

Він раптом заплакав, здригаючись усім тілом. «Як же тепер?.. Ждати, поки приповзе мічман Непран? То нащо такс затівати було? Ні. Тільки через острівець до ручая!»

Мамонько заспокоював себе: «А капітан Кротов і ота Ліля вважали мене боягузом! Як же! Побачили на колінах перед капітаном. Та не той тепер Мамонько! Головне вижити, жити, а решта все, як оці спалені вогнем чагарі й трава! Окрім малесенького оазиса!» Острівець додавав Мамоньку сил, вселяв надію…

Тремтячими руками Мамонько доторкнувся до спини Охріменка, продірявленою трьома кулями. З ран ще текла кров. Він перевернув тіло вбитого обличчям у небо. Карі очі були широко відкриті, ніби ще живі. В очах тих подив, а в зіницях Мамонько наче побачив свій ніс, схожий на бульбу.

Йому зробилося страшно. Однак думка про життя пересилювала всі почуття і страх. Мамонько дістав із кишені гімнастерки вбитого флотську книжку. Ще помацав, але комсомольського квитка не знайшов. Тоді Мамонько вийняв документи в Овчаренка. У флотській книжці, яку він так і не замінив на червоноармійську, був згорнений трикутничок — лист, що його заготував Овчаренко, чекаючи, поки Червона Армія визволить рідний Драбів на Полтавщині.

«І в цього нема комсомольського квитка!» — не розумів Мамонько. Нарешті його рука натрапила на клейончату торбиночку, що була пришпилена до смугастого тільника. «Ці морячки без понту не можуть!..» Торбиночка закривавлена: німці вистрелили з танка точно. Мамонько все заховав до своєї кишені. Якщо в цю мить чорти принесуть своїх, він скаже, що Овчаренко й Охріменко загинули на його очах і що він забрав їхні документи. Та ще задовго до загибелі Овчаренко просив, в разі чого, відправити його листа…

Та ніхто з відділення не приповзав. Поки що всі були зайняті боєм. І Мамонько поліз із «острівця» до ручаю. Тепер йому назад повороту нема. Найбільше Мамонько боявся, щоб не вцілив снаряд чи міна, бо ж загинути після таких душевних мук, значить, зовсім не мати ніякого щастя. Пригадалося, як бив пенальті Охріменку, як перед атакою Непран гукнув: «Полундра, друже!..» Отже, мічман вважав його другом, хоча якось і сказав, що в екіпаж на підводний човен не взяв би його. Потрібен той екіпаж Мамоньку!.. «Та я б і не пішов туди, як і в ті парашутисти, куди набирали підполковники. Діло зроблене. Вороття назад нема».

Ось і ручай. Вода у ньому рудувата, ніби змішана з кров'ю. Ручай глибокий, порослий осокою. На купинах стирчала рідка, мов чубик у капітана Кротова, трава.

Мамонько озирався. Та ніхто за ним не гнався. До танка і зеленого «острівця» підійшли якісь солдати.

Як нехоробрився Мамонько, виправдовуючи себе, та сумніви, мов черва, точили його мозок. «Краще було б, якби мене легко поранили, аби підібрали свої. Можна було прострілити долоню. Однак лікарі одразу взнають. Та автомат не гвинтівка, сприсне рука — і в серце ще всадиш сам собі кулю. Нехай уже!..»

Русло ручая звивалося, неначе гадюка, понад траншеями, які щойно були відбиті у німців, а потім круто повертало на південь, у глиб ешелонованої оборони противника. Мамонько проповз ще трохи, затим підвівся і, пригинаючись, побіг бережком. Раз по раз зупинявся, падав, прислухався до виття мін і снарядів. Тепер щільною стіною металевого граду снаряди і міни летіли од німців. «Яка ще в них сила! — подумав Мамонько. — Це ж треба підвезти під самий Ленінград стільки снарядів, мін, інших боєприпасів, харчів, щоб забезпечити цілу армію, яка ось уже два роки обстрілює й бомбує Ленінград і отак уперто б'ється на фронті! А політрук у запасному полку казав солдатам, що партизани влаштували операцію «Рейкова війна» місяць тому. Яка ж ціна тій «рейковій війні», коли німці засипають таким шквальним огнем?»

Ця думка стала для Мамонька ніби відкриттям. Тепер ліками для його скаламученої душі будуть події, факти, що утверджуватимуть силу німців, їхню організацію на фронті, їхнє вміння забезпечити «порядок», навіть коли ініціатива цього літа й осені перейшла на бік Червоної Армії. Тож, виходить, німцям ще далеко до поразки, ще не все пропало.

Що скаже він тим, котрі допитуватимуть його? А скаже, що він не перший такий. На їхній бік перейшов сам генерал Власов. Не здався, а перейшов! І Мамонько теж переходить. І не з порожніми руками, а з документами недавніх своїх двох співслуживців. «Які причини спонукали тебе перейти?»— запитають німці. «Які?..» І справді, які в нього причини перейти на бік противника? Невіра у перемогу над Гітлером? Брехня! Це не сорок перший і не літо сорок другого року, коли Червона Армія на півдні відступала до Кавказького хребта і до Волги. Тоді що він мусить сказати німцям, котрі допитуватимуть його? А те, що ненавидить Радянську владу, вірить у спілку Власова з Гітлером. Ще скаже, що поразки на фронті у німців тимчасові, що за Дніпром вони зупиняться і назавжди.

Звичайно, Мамонько знає ще одну істину. Ось вона: якщо Червоній Армії та її союзникам на Заході пощастить розтрощити армію Гітлера, то після війни ворогів у Країни Рад не зменшиться. А поки що треба вижити, перечекати, щоб не трапилося так, як з Овчаренком, котрий замахнувсь на танк і сам загинув.

Мамонько біг уже з усієї сили, а в душі радів, що був далеко від мічмана Непрана, від солдатів свого взводу. То й добре, що не дуже цікавилися у 61-й дивізії поповненням; із запасного, а одразу в атаку. Якщо Непран не знайде трупи Овчареика й Охріменка, то навряд чи хто в штабі їх знає. А уб'ють Непрана, то, вважай, Овчаренко й Охріменко пропали безвісти, як і він, старший сержант Мамонько.

— Хальт! Хенде хох! — раптом пролунав голос із чагарника.

На Мамонька націлилося чорне вічко автомата «шмайсер».

2

«Добре начало — половина діла», — подумав Мамонько, коли німці дали йому поїсти і пригостили цигаркою. Він потрапив у розташування дивізії «Поліцай», яку нещодавно перекинуто із південно-західних районів області, де солдати здійснювали каральні заходи проти партизанів. Полонених у німців не було, і тому з Мамоньком на передовій говорили тільки офіцери.

Надвечір він потрапив на допит до оберштурмфюрера Вундерліха. Ще того вечора стало відомо, що німецькі частини залишили Синявино й одійшли на «раніш підготовлені рубежі» і росіяни припинили активні дії у цьому районі.

Солдат привів Мамонька до хижі, збудованої у лісі недавно, бо колоди були свіжі і пахли хвоєю. За столом сидів офіцер. У нього есесівські петлиці і погони оберлейтенанта. Мамонько стукнув закаблуками начищених до блиску хромових чобіт.

— Я розумію по-російському! — самовдоволена сказав оберштурмфюрер Вундерліх. — Розповідайте…

— Я слухаю ваші, пане офіцер, запитання.

— Ви перейшли до нас по своїй волі?

— Так точно.

— У вас досить глузду, щоб знати, що нас цікавить, — завважив оберштурмфюрер Вундерліх.

— Звичайно. Я був штабістом, — ще наголосив Мамонько. — До липня цього року служив в окремій частині.

Оберштурмфюрер Йундерліх розгорнув карту, і Мамонько показав місце розташування частини.

— У червні ми отримали нову техніку СОН-2. Кажуть, що ці апарати прислали з Англії. Дехто думає, що це російська техніка, а тільки назви на приладах і ручках написані англійською мовою, мовби для конспірації.

Офіцер закліпав очима і став поквапно записувати. Прилизане волосся у Вундерліха було рідке, і Мамонько, як бувало часто по той бік фронту, з гордовитою усмішкою занурив три пальці у свою хвилясту чуприну.

Цей жест одразу ж був помічений уважним Вундерліхом, і він гострим поглядом своїх очей, здавалося, Пронизав полоненого наскрізь. Мамонько вже був не радий, що в дивізії перукар чи якийсь солдат не обпатрав його чуб під «нулівку».

— Своє самолюбство ви повинні були залишити по той бік окопів! — неголосно, але твердо, мов наказ, проговорив оберштурмфюрер Вундерліх. — У вас же багато там залишилося ворогів?

— Звичайно, були… — знітився Мамонько від такого запитання і подумав: «Це все через тебе, капітане Кротов, я, мов на екзамені перед офіцером есесівських військ! Ти і твоя нинішня дружинонька привели мене сюди».

— Розповідайте далі, — нагадав нетерплячим голосом оберштурмфюрер. — Прилади СОН-2…

— Апарати СОН-2 засікають висоту й азимут літаків противника на кілька десятків кілометрів. Ми мали змогу заздалегідь повідомити артбатареї про наближення літаків, навіть коли вони за хмарами.

— Як точно працював СОН?

— Цього сказати не можу.

— Ви були у штабі частини? — не то запитав, не то ствердив Вундерліх. — За що ви відповідали?

— Вів документацію, розшифровував окремі телеграми і дані, які поступали із СОН-2.

— Що то за шифри?

— Таблиця, як шахова дошка. По горизонталі й по вертикалі кожна клітина має дві цифри, як ото гра у «морський бій»… — Мамонько навіть показав пальцями, як він «стріляв» колись на уроках у тому «морському бою».

— Не зрозумів, — насторожився оберштурмфюрер.

Мамонько пояснив дохідливіше, і німецький офіцер зверхньо усміхнувся:

— Це примітив, а не шифр…

— Потім я потрапив у запасний стрілецький полк. Сорок восьмий, — додав Мамонько. — А звідти у піхотну дивізію…

— Добре! — був задоволений оберштурмфюрер. — У які частини брали поповнення?

Напружуючи думку, Мамонько пригадував дивізії й окремі частини, що їх називали солдати запасного, прощаючись з тими, котрі ще залишалися чекати своєї черги. Однак окрім трьох-чотирьох номерів дивізій Мамонько назвати не міг і розвів руками:

— Я ж тоді не думав, що доведеться мені бути в полоні.

— Ви одверті…

— Як перед богом.

— Зрозуміло, — змилостивився оберштурмфюрер. — В які війська із запасного полку брали солдатів?

— Кілька чоловік узяли до «катюш», — пригадав Мамонько. — Шість чоловік — у Ленінград… До штабу Ленінградського фронту. П'ятеро з них розмовляли по-німецькому. З шести солдатів я знав тільки одного — радиста.

— Радист може з'явитися близько, навіть отут, — загадково і самовдоволено додав Вундерліх. — Опишіть портрет радиста.

«Нащо я згадав про підполковників, п'ятьох солдатів і радиста — Охріменкового й Овчаренкового дружка? Невже оберштурмфюрер вірить, що з тим радистом може зустрітися десь тут, у своєму тилу?» У Мамонька пересохло в горлі, і він ковтав слину, яка здавалася йому такою гіркою, як і пілюля хініну.

— У вас надто пізно пробуджується почуття розкаювань, що прийшли до нас! — раптом промовив голосом прокурора оберштурмфюрер. — Пізно…

— Я це розумію. Хоча не шкодую, що прийшов до вас! — поквапливо запевнив Мамонько і зітхнув: — Радистові років двадцять. На вигляд зовсім пацан…

— Не розумію… — підняв палець Вундерліх, і Мамонько побачив на тому пальці великий перстень.

— Зовсім хлопець. Але чоло високе, круте. Ось такий лоб, — подивився Мамонько на свої стулені чотири пальці. — Чорнявий. Чубик їжаком. Очі великі — чорні, пронизливі, але добрі.

— Стоп! — застеріг Мамонька оберштурмфюрер. — Як це — пронизливі, добрі?

— Він щирий, душевний хлопець. Таким його вважали в полку. Це і відповідає «добрим» очам. Та я бачив ті очі й у хвилини суперечок. Тоді ті очі «пронизливі», — не знав і сам, як пояснити, Мамонько, позираючи на оберштурмфюрера, котрий щось записував до свого зошита. — На лівій руці тушшю витатуїрований «якір». Родом з Харківської області. Здається, 5 серпня його село взяла Червона Армія…

«Нащо я все це кажу німцеві? Про радиста… Я ж більше нічого не знаю, а німці подумають, що обізнаний з тими ділами, заради яких узяли радиста в Ленінград».

Та слово не горобець… Оберштурмфюрер Вундерліх старанно записував, і Мамонько зрозумів, які важливі для німця були саме відомості про морячка-радиста, про підполковників, котрі приїздили, щоб узяти знавців німецької мови.

— Шкода, що той радист з Харківської області, — зауважив оберштурмфюрер.

Ще й ще Мамонько збагнув, як далеко за отим початком, коли було покінчено з Охріменком і Овчаренком, зайшов він у своїй помсті капітанові Кротову, у бажанні більше не ходити в атаки. Вороття назад ніякого.

Оберштурмфюрер Вундерліх шкодував, що радист родом з Харківщини, бо фронт стояв на Дніпрі, а Харків уже недосяжний для ока і довгих рук німецької контррозвідки, яка б по назві району, по прізвищу неодмінно знайшла матір того радянського парашутиста.

Мамонька раптом пройняв жах. Його рідна ненька теж десь у селі, яке під владою німців, а може, і в партизанській зоні. Як йому бути, щоб мати не стала причетною до нього особисто? Він захвилювався: задихав важко, на чолі виступив піт. Такого з ним не траплялося. Хіба тоді, як капітан Кротов вихопив пістолет, погрожуючи розквитатися.

— Що з вами? — запитав оберштурмфюрер, наливаючи з глечика в череп'яну чашку води.

— Пане офіцер! Коли ласка, скажіть, де моє місце як полоненого? — спитав.

— А-а… Ось що вас схвилювало! Логічно… — Оберштурмфюрер дістав з польової сумки газету «Доброволец» і подав полоненому: — Ознайомтеся.

Очі Мамонька пробігли по фразі, що під заголовком газети. З Мадріда сповіщалося про інтерв'ю з А. Ф. Керенським. Слова Керенського: «Россия вполне созрела для борьбы за свободу. Я твердо верю, что генерал-лейтенант Власов поведет ее по верному пути».

І, ніби на підтвердження слів Керенського, надрукована стаття про генерала Власова. Автор статті утверджував, що рік тому Власов перейшов на бік німців і тепер створює «русскую освободительную армию», прийнявши на те благословення високих духовних санів древнього Пскова. В юності А. А. Власов закінчив духовну семінарію і вірить, звичайно, у бога, хоча й служив більшовикам.

«А. насправді дурний той Власов, що перейшов по своїй волі на бік Гітлера, — подумав Мамонько, дивлячись у розгорнену газету. — Хоча, певно, мав якісь свої плани, переходячи до німців. Не з п'яної голови надумав таке».

Мамонько потер рукою спітніле чоло. «Ні, таки був і є якийсь великий розрахунок у генерала Власова! Та й Керенський пише, що «Россия вполне созрела…» Не все кінчено у німців. На щось вони та надіються. Може, замиряться з Англією й Америкою, і тоді… Хіба можуть довго бути у приятельських відносинах комуністи з імперіалістами?»

Ще в газеті були оголошення: хтось когось розшукував і залишав свою адресу. Тих, кого шукали, були офіцерами із війська Донського генерала Краснова і з війська барона Врангеля. «Хто б міг подумати! — прикусив губу Мамонько. — Виявляється, живуть десь офіцери барона і генерала! Життя іде…» Ще деякі «женщины» шукали «мужчин», не старших тридцяти років, щоб вийти заміж. «Живуть же люди! — подумав Мамонько. — А я ніби розкис. Скаже цей оберштурмфюрер, що я ганчірка. Не буду ж у них рядовим. Не Ріо-де-Жанейро тут, не окрема частина ВНОС, та все ж не на передовій, як під Синявином!»

Мамонько подав газету Вундерліху.

— Залиште в себе. Ви можете служити і в генерал-лейтенанта Власова, — порадив Вундерліх. — У них… — кивнув на газету. — Є «Русский комитет», є штаб, є союзник — «Русская освободительная армия». А в Добендорфі є навіть школа пропагандистів-інструкторів РОА.

Говорячи все це, оберштурмфюрер «товкся» очима по обличчю Мамонька, дізнаючись, яке враження справляє на нього пропозиція піти до власовців.

А Мамонько тим часом сперечався сам із собою. «Нізащо! Бути власовцем — значить бути зрадником!» Він не раз чув у запасному наймерзенніші слова про власовців. Деякі червоноармійці Знаходили листівки, що їх скидали німці. В них говорилося про Власова-генерала майже так, як і в газеті «Доброволец».

Краще вже іти в табір полонених! Не стануть же там його тримати на голодному пайку після того, як він стільки розповів оберштурмфюреру. Про розстріли й катування тисяч полонених червоноармійців, про що говорив політрук, не може бути й мови. Старший сержант по добрій волі прийшов сюди! Мамонько прикусив губу: «По добрій волі. Отже, я «доброволець».

— Другий у вас шлях — табір військовополонених. Житимете з усіма й будете нашим повідомлювачем. У таборах завжди є ті, що хочуть утекти до партизанів, шукають зв'язки з комуністами й іншими підривними елементами! — сказав далі оберштурмфюрер.

«Ні! Ні!.. Не стану «стукачем»! Не хочу в табір. Не хочу! — ладен стати на коліна Мамонько. — Краще у школу пропагандистів».

Мамонько тяжко зітхнув. Є каяття, та нема вороття…

— Пошліть мене, пане оберштурмфюрер, в Добендорф.

— В школу пропагандистів устигнете, — сказав Вундерліх. — Я дам вам туди рекомендацію, але спершу треба заслужити довір'я…

— Які мої обов'язки? — завбачливо мовив Мамонько.

— Фюрер наказав від Нарви до Вітебська і далі по Дніпру до самого Чорного моря спорудити від більшовицької навали «Східний вал» і назвав цю запруду «порогом великої Німеччини». А ви повинні знати, як борониться поріг власного дому… У цій могутній лінії є відтин у районі Пскова, за який я відповідаю перед командуючим групою військ «Норд» фельдмаршалом Кюхлером. Відповідаю: за робочу силу, що її треба доставити з партизанських районів, з сіл і міст цього краю, за безпеку будівництва. Ваша робота — вистежувати лазутчиків штабу Ленінградського фронту, якщо вони виявлятимуть інтерес до нашої лінії, братимете участь в окремих не ризикованих каральних заходах. Працюватимете під маскою партизана. Робота надто ціниться. Вас чекають нагороди й умови, які тільки уві сні можна побачити.

Оберштурмфюрер чекав відповіді, а старший сержант Мамонько не знав, що й відповісти. Попав, як курка в «борщ! Це ж усе одно, що я пішов би разом з тими шістьма, котрих повезли підполковники. Тільки з них готуватимуть там розвідників, лазутчиків, як називає їх німець, а з мене — навпаки — «мисливця» за шпигунами. От тобі, Мамонько, і. школа пропагандистів за тридев'ять земель від фронту і від партизанів! — пожурив свою долю полонений. — Може, не варто було здаватися німцям? Може, мені на роду написано жити ще півста років, навіть п'ятдесят два, до двохтисячного, до нової ери?.. Вірив же радист, дружок Охріменка й Овчаренка, що його не вб'ють на війні, бо витримав на собі півтори тонни смертоносного металу! Може, нехай відправляє мене цей Вундерліх у табір полонених?.. Там видадуть арештантську робу з нашитими на спині латинськими літерами «SU», що означає «Совьєтуніон». Голод, холод, хвороби, непосильна рабська праця…»

— Мамонько, — сам того не помітивши, пробурчав уголос і здригнувся під пекучим поглядом обершїурмфюрера. Пригадалася рідна мати. Як вона зараз поживає? Де? У селі під німцями чи в партизанській зоні? Якщо жива, то щб сказала б, дізнавшись, що син її уже не в Червоній Армії?

— Гер… гер оберштурмфюрер! Коли ласка, дайте мені інше прізвище. Заради благополуччя моєї матері, якщо жива вона… — благально, ніби у молитві, склав руки Мамонько. — Я згоден. Буду служити у вас…

— Ви католик? — Запитав Вундерліх.

— Я православний, як і генерал Власов.

Оберштурмфюрер з іронією посміхнувся і сказав:

— У цьому є рація. Вигадуйте собі прізвище.

— Кротов! — раптом випалив Мамонько, назвавши прізвище, яке він не забуде ні вдень, ні вночі, ні зараз, ні в останню хвилину життя, якщо йому доведеться жити й до двохтисячного року.

— Кротов, — задумливо повторив Вундерліх. — Кріт риє землю. Бистрий і невидимий. Прекрасно! З таким прізвищем тільки і вистежувати сліди російських парашутних груп і партизанів. Кротов! Звучить упевнено. Кротов! — раптом перейшов на «ти» оберштурмфюрер. — Ти станеш Кротовим — грозою розвідників і диверсантів.

«От тобі, бабуню, і Юрків день…» Хіба ж Мамонько йшов сюди, щоб стати «лісовим котом» — ловцем парашутистів? Він кусав губи. Нащо ото говорити було про двох підполковників, про тих п'ять знавців німецької мови? Оці відомості й наштовхнули оберштурмфюрера Вундерліха на думку, що Мамонько може знадобиться німцям в охороні безпеки лінії оборони.

— Все! Домовилися. Завтра їдемо в Псков! — сказав Вундерліх, як давно ним уже вирішене — Там повчитеся, ознайомитеся з обстановкою, приймете присягу на вірність генералові Власову і великому фюреру Адольфу Гітлеру…

3

Три останніх місяці сорок третього і два перших тижні нового 1944 року надовго запам'ятаються старшому сержантові Мамоньку.

Немало пережито за цей час. Кротов був на курсах у Пскові, де власовців учили перевтілюватися у своїх земляків-партизанів. Здавалося, нічого складного тут нема. Бо й партизани — росіяни, українці, білоруси, сини інших народів, ї в генерала Власова теж — росіяни, українці, білоруси, та ще й легіонери, які моляться аллаху. Одежа у Кротова — партизанська, автомат радянський, з яким він і прийшов до німців під Синявином. Знали Кротов і власовці, що з ним виходили на завдання, прізвища командирів партизанських бригад і окремих загонів. І все ж боязко бути у такій розвідці. Кротову здавалося, що його видають місцевим людям і партизанам його очі й неспокійні у них вогники, породжені боязню за своє неоціненне життя. Кротов у вовчій зграї вив по-вовчому. Німці любили цього звіра і тому йменували свої командні пункти, наприклад, «лігво вовка». Останню операцію проти партизанів названо також «Полювання на вовка». Скільки було тих операцій, починаючи із сорок другого року?

В дні, коли Мамонько ставав Кротовим, командуючий Кюхлер звернувся до місцевих жителів східних областей Ленінградської області, щоб вони негайно «евакуювалися у більш безпечні зони», тому що «окупаційні власті не можуть в обстановці, що склалася, прийняти на себе охорону їхнього життя і збереження майна».

Прочитавши звернення, Кротов (в ті дні він учився на курсах) повірив у гуманізм німецького командування і був здивований, чому не хочуть евакуйовуватися в безпечну зону місцеві люди. Небажання покидати рідні місця призвело до того, що окупаційні власті оголосили кожного, кому виповнилося десять років, працездатним. А прямий начальник оберштурмфюрера Вундерліха — командуючий охоронними військами групи армій «Норд» — Бот у наказі, розісланім каральним частинам, написав: «Жоден росіянин не заслуговує довір'я».

Оце догралися! Нащо дратувати німців? А тепер — спалені хати, села, вбиті люди, серед яких і ота робоча сила, котрій минуло десять років! Самі ж винуваті!» — говорив сам до себе Кротов, а здавалося, його чують усі жителі цієї непокірної області.

Самі винуваті! Тому не випадково командуючий Кюхлер у новому наказі військам тилу сказав: «Удари й акти саботажу на залізницях, на шляхах сполучення, проти установ вермахта все збільшуються, що приводить до численних жертв серед особового складу. А все це свідчить, що місцеве населення широко підтримує партизанів і саботажників».

Фашисти нарощували сили проти партизанів. У жовтні-листопаді 1943 року, коли населення повстало проти окупаційних властей, командуючий охоронними військами Бот ввів проти партизанів 207-му, 285-ту і 281-шу охоронні дивізії, 388-му навчально-польову і майже 20 охоронних батальйонів. У смузі дій 18-ї армії, згідно наказу. Кюхлера, виділено ще 20 батальйонів (від кожної дивізії на фронті по батальйону). Та ще командування німецьких військово-повітряних сил доручило командуючому 1-им повітряним флотом Пфлугбайлю посилати щодня по кілька ескадриль на партизанські села і бази в лісах.

Ще ніколи з групи армій «Норд» не виступало стільки сил, як восени сорок третього року. Така була відповідь на заклик Ленінградського штабу партизанського руху підняти у тилу німців народне повстання проти німецьких окупантів, повстання за радянський народ, за хліб, за селянське і державне добро. В Ленінградській області палахкотіло три вогнища, два з яких — на північ від лінії Псков — Дно — Стара Руса — ріка Волхов. Третій повстанський край на північному заході області, де діяли 12-та, а також 6-та і 2-га партизанські бригади. Межі цього партизанського району на заході й півдні виходили безпосередньо до лінії «Пантера». Отой невидимий стик між 2-ю бригадою партизанів і районом будівництва оборонної смуги на північ і північний схід від Пскова і контролював оберштурмфюрер Вундерліх.

І ось Кротов отримав нове завдання — довідатися, чи справді на хутір «М» прийшли партизани групи секретаря Псковського підпільного райкому партії Акатова? Оберштурмфюрер Вундерліх хоча й пізно, але знав, що 30 грудня у селі Новоселля відбулося засідання партійного і радянського активу — з півтораста чоловік. Факт цей дуже розлютив німців, бо діялося це під носом у них, за десяток кілометрів від лінії «Пантера», яку німці хочуть зробити, як і весь «Східний вал», — неприступною для Червоної Армії. А виявилося, що на тій нараді партизани теж говорили про будівництво укріплень навколо лісових таборів, про людські резерви для партизанських загонів, про розширення продовольчих баз, а не лише про політичну роботу комуністів у селах і в партизанських формуваннях.

Кротов мав пересвідчитися, чи зупиниться на цьому хуторі Акатов і з ким він зустрічатиметься. Мабуть же, сюди прибуде хтось з керівників новосельської оргтрійки. Коли так, то завтра ж хутір обложать німецькі солдати з охоронної дивізії — і партизани не дорахуються ще кількох своїх керівників. Тоді були перебиті організатори псковського партійного підпілля і тільки Акатову пощастило услизнути.

Коли на східному небосхилі, над принишклою смугою лісу раптом заясніла, немов, проявилася на фотопапері, золотава півкуля місяця, Кротов і два його супутники — Пеньковський, ставний чоловік років під тридцять, і вузькоплечий Рябушкін — діставалися до луків, на яких загубилася у снігових кучугурах клуня.

— Заночуємо в клуні, пане Кротов? — запропонував Пеньковський.

Та Кротов думав про своє.

— Тут можна на бокову до ранку, — підтримав напарника низенький Рябушкін. — І перекусимо…

— Вірно. У ногах правди нема, вона в животі! — ствердив Пеньковський.

— Теж мені невидаль — перекусити! — з іронією промовив Кротов, до якого нарешті дійшли слова супутників. — Чому ж ні пари з уст про випивку?

— Само собою ясно! — підтвердив Пеньковський.

— Точно, — сказав Рябушкін. — Ні пари з уст… А пара та клубочиться, мов з труби. Погрітися й бог велів…

— Само собою ясно, — вставив Пеньковський.

Вони зайшли у пройму дверей, крізь яку намело снігу і всередину. Далі було сіно. В клуні пахло травами, снігом і ніби самим вечірнім літнім сонцем. Кротов з розгону впав на сіно, задерши ноги.

— Кра-со-та! Та цього вам не зрозуміти! — зверхньо мовив.

— Певне. Красота, якби нас не заставили нишпорити за партизанами! — висловив невдоволення Рябушкін.

— Не хникай! Витри соплі! Надто жирно для такого слюнтяя, як ти, нічого не робити на війні! — докірливо сказав Пеньковський. — Моли бога, що ти ще живий і маєш до пляшечки закусон. Не те, що в таборі військовополонених. — Точно. Табір — то пекло! — погодився Рябушкін. — А тут жити все-таки можна.

— Не напивайтеся. Можливо, доведеться віч-на-віч розмовляти з партизанами…

— А чому не бандитами? — прискіпливо поспитав Пеньковський.

— Тому, що ми зараз у зоні партизанів. Тож слідкуй, щоб не зірвалося щось небажане з язика, телепню. Випийте по два ковтки.

— Бути по-вашому, пане Кротов. По два то й по… чотири, бо два на два! — поцілував у денце пляшки Пеньковський.

«Пане Кротов!.. Мамонько», — старший трійки зітхнув, потім скинув шапку й покуйовдив пальцями хвилясте волосся. Заклавши руки за потилицю, потягся, солодко роззявивши рот. Стомився. Глибоко вдихнув повітря, що пахло травами.

«Хоча б усе обійшлося! І скоріше б до Берліна, в Добендорф! Звідти попльовував би на цю землю і цих партизанів! Нехай з ними воюють інші! Мені б лише в ту школу пропагандистів. Там би я показав себе! Може, узяли б до штабу генерала Власова. А штаб — це не команда «лісових котів», що ганяє мишей-партизанів. Та, що б не сталося, треба догодити командуванню охоронної дивізії і Вундерліху, вистежити партійних керівників псковських і новосельських партизанів. Звичайно, у Німеччині буде легше, ніж на цій неспокійній землі, що так і кишить партизанами, як гузир невода рибою, невода, затягнутого в рідному озері».

Зітхнув. Село, де він родився, мабуть, спалене німцями, бо й там, як і в Ленінградській області, є партизанські бригади. Розплодилося тих бригад! А куди православним християнам податися, як сказав Чирков, граючи хитрого середняка у фільмі «Чапаєв»? Червоні війська здали Мінськ, а німецька армія як язиком злизала всю Радянську Білорусь! Куди діватися? У партизани! А хто в поліцію. Вибір невеликий, як і в Мамонька-Кротова, коли він розмовляв уперше з Вундерліхом.

Думки Кротова щезли, коли пригубився до пляшки. Дудлив і про себе говорив: «Є що їсти, є що пити. І не на фронті ж, де від дерев залишаються тільки віники, коли розпочнеться наступ. Скільки там загине тих, хто йтиме на доти, дзоти, на вкопані в землю німецькі танки! А тут «лісовим котам» усе-таки легше вдавати із себе партизанів, щоб пронюхати, чи є на хуторі партійні місцеві вожді Акатов і Дуригін. Головне — впевнено поводитися. Переконати себе, що й сам ти зараз такий, який був у штабі дивізіону, у стрілецькому запасному полку, такий переконаний червоний, як отой мічман Непран, як отой радист із званням молодшого сержанта, котрий насмішив увесь взвод, назбиравши півказанка отруйних грибів.

Кротов машинально перехрестився. З часу, як він опинивсь по західний бік фронту і змінив своє прізвище Мамонько на тверде і звучне, мов бойова команда, Кротов, переконав себе, що вже вірує у бога. У цьому прикладом для нього став сам Власов-генерал, про якого писали газети, що він вірує в бога давно, бо вчився у семінарії на священнослужителя і був би ним, якби не більшовицька революція. А кому не відомо, що семінарія — це майже педінститут! Сталін теж закінчив семінарію, а розуму вистачило дати отакі бої німцям, як у Сталінграді, на Курській дузі і затягнути війну. Та нічого. Німецькі вчені, пишуть газети «Доброволец» і «За Родину», ось-ось винайдуть нову грізну зброю, що спопелить Червону Армію, і крізь фронт-пустелю війська фюрера знову підуть на Москву і докінчать більшовиків. Усіх росіян не переб'ють же! Потрібен буде місцевий правитель з руських. Ним і буде Власов-генерал, «Жукову без Власова туго, не та у більшовиків тепер стратегія!» Так говорять навіть німці.

Дістатися б поближче до генерала і подалі від партизанів і фронту…

Такі були плани в Мамонька-Кротова. Ще півроку тому він би сам не повірив, що колись маритиме школою пропагандистів, що її створив генерал Власов під Берліном. Життя… І все через отого капітана Кротова, жалюгідного ревнивця! І женися собі на здоров'я!.. Похудішала б ота Ліля, якби побула з Мамоньком…

Він облизав губи і простяг руку, щоб йому ще подали пляшку.

— Що, пане Кротов, посвітлішало на душі? — спитав Пеньковський.

— Кротов я, але зараз не пан! Теж мені невидаль — самогон! Я з оберштурмфюрером Вундерліхом пив кюммель, ром, мадярський коньяк… — похвалився Кротов.

Перед очима зринули перші вбиті — Охріменко й Овчаренко. Скільки після того вересневого дня доводилося стріляти — навіть в оту робочу силу, що не хотіла покидати рідні села і їхати на лінію оборони. Але ніхто так не запам'ятався, як оті два червонофлотці під Синявином. Краще б вони пішли разом зі своїм дружком-радистом на запрошення підполковників. Це ж зі штабу синявинської дивізії напишуть у їхній Драбівський район на Україні, що хлопці пропали безвісти. А може й: «Смертю героїв…» Охріменко ще встиг подивитися на Мамонька своїми величезними, як у бичка, з поволокою, чорними очима, у зіницях яких Мамонько побачив і своє обличчя.

Кротов заплющив очі й знову здригнувся: всього його, як і тоді, пронизують очі Охріменка. Кротов затулився рукою і прошепотів: «Згинь, маро! Невже отак будеш переслідувати? Що за невидаль, що я отак розкис! На те й війна, щоб убивати один одного!..»

Кротов повертів пальцем у лівому вусі й почув раптом далекий гуркіт моторів.

— Мабуть, німці летять на Ленінград! — сказав Пеньковський.

— От невидаль!.. Для таких польотів у них є аеродроми поблизу фронту, — відповів колишній шифрувальник, який добре знав дислокацію німецьких аеродромів, бо ж служив у частині, яка мала першою засікати в небі літаки і навіть розпізнавати їх, щоб повідомляти зенітно-артилерійські дивізіони.

— Це «Дуглас». З Ленінграда…

— Точно. Як шарахне по нашій клуні бомбами. Хі-хі… — пожартував Рябушкін.

— Цей без бомб. Транспортний, — розтолковував Кротов.

Гудіння моторів дедалі посилювалося.

— І летить невисоко, — сказав Крогов, підводячись. — Вийдемо і поглянемо, куди його чорти несуть.

— Мабуть, на Псков.

— А може, в Естонію?

Кротов з Пеньковським вийшли на луки.

На небі ще яскравіше світив місяць, геть розітерши світло зір. Він плив посеред неба, іскрив сніг. Гуркіт усе дужчав і відлунювався від лісу. «Дуглас» летів справді невисоко і ніби тримав курс на цей луг.

— Слухай, Кротов!.. Па-па-рашути! — вигукнув раптом, заїкаючись, Пеньковський.

— Бачу… — злякано відповів Кротов. — Один, другий. Сховаймося під стіну, в тінь!

Вибіг з клуні і Рябушкін. Його схопив Кротов за руку і потяг під стіну.

— Диви! Диви! Ще й ще парашутисти!.. — злякано белькотів Рябушкін.

— А чому їх скидають не на партизанські сигнали? Загін же десь поблизу. До чого їм ці луки? Ми ж їм не потрібні!.. — говорив стурбовано Кротов.

— Авжеж не ми… — аби заспокоїти себе, сказав Пеньковський. — Але всі карти нам ці парашутисти вже перетасували…

— Тікаймо, поки не пізно!..

— Пізно. Помітять…

— Помітять і приймуть за партизанів!

Літак розвернувся, несамовито гудучи моторами. Ще скинув кілька парашутів.

Потім погуркотів у напрямку Варшавської залізниці і Київського шосе.

Й знову розвернувся, але пролетів ніби осторонь. Тих парашутів вони вже не могли помітити: далеченько.

Кротов напружено думав, ніби розшифровував надто складну задачу. «Удамо із себе партизанів у разі чого…» Поки що це перше рішення у даній ситуації. І Кротов прошепотів, показавши рукою на луки:

— Ми тепер «товариші», якщо хочемо зберегти свої шкури! Ми партизани із загону Дуригіна. Чули? Були на зв'язку з партизанами 3-ї бригади, що по той бік залізниці й шосе. Зрозуміли? Ми ті самі, кого вистежували…

Неподалік десантник звільнявся від парашута. Ось небесний посланець побрів по снігу до іншого парашута, біля якого чорнів лантух.

Десантник нахилився і розігнув спину. Піднявши лижі, став начіплювати їх на ноги.

— А може, вони кудись підуть?

— Нізащо! — прошепотів Кротов. — Цю клуню вони не обминуть.

— Хоч сядь та й плач… Ішли по одних, а тут звалилися на наші голови чорти з неба! Тікаймо…

— Пізно! Вже з десяток парашутів опустилося. А озброєні вони знаєш як?.. — сказав Кротов і облизав пересохлі від хвилювання губи.

Він злякався не на жарт, побачивши десант. Але переляк не позбавив його здорового глузду. Кротов у цю хвилину переміг Мамонька-боягуза. Розум переміг, бо йшлося, жити їм усім у наступну хвилину чи загинути. Бути чи не бути? Треба зробити все, щоб бути!..

— Я вже сказав. Ми партизани із загону товариша Дуригіна, — повторив Кротов, заспокоюючись.

Кротов намагався поставити себе на місце парашутистів. Що подумав би їхній командир? Які то «лісові коти» серед ночі, у лісах, де поблизу базуються партизани? Кротов прикусив губу, думавши: «Це вже треба бути такими завбачливими, як нарком ен-ка-ве-де, щоб розпізнати у нас трьох німецьких розвідників, та ще й з радянським автоматом, та ще й усіх росіян!..» Як добре не знають обстановку парашутисти, вони все одно менше освідомлені, аніж Кротов, Пеньковський і Рябушкін.

4

Немов онімілий, стояв Галка, зачудований красою лісу й засніженої галявини. Прислухався. Але гуркіт літака не дав йому зосередитися. Гуркіт глушив «клацання язиком», що було сигналом, по якому десантники шукатимуть один одного. Наївний сигнал! Його почути можна лише на кільканадцять кроків. А парашутисти приземлялися ще й за третім заходом «дугласа».

Перший крок на ворожій території. «А може, вона й не. ворожа? — подумав хлопець. — Тут десь дислокуються дві партизанські бригади. В них загонів, мабуть, з десяток. Чому це псковська земля мусить бути ворожою? Та тут не панували навіть татаро-монголи!»

Він ще поклацав язиком. Ніхто не озвався. «Невже я затримався і Кудрявого далеко закинули вперед? Та гав ловив і Орел, бо й цього нема. Та й летів же «дуглас» не вище трьохсот метрів. Розсіювання повинно бути б незначне», — розмірковував, щоб якось утішити себе. Саме втішити. Усі сили свого духу він спрямував на те, щоб бути спокійним у ці перші хвилини перебування у тилу фашистських військ.

Галці захотілося пити. Як і тоді, в спекотний липень сорок першого, коли їхні зенітні батареї тримали ділянку оборони на Кінгісеппському напрямку. Гармати стояли у високому житі й стріляли по мотопіхоті і танках, башти яких ледь виднілися з жита. А поблизу ані криниці, ані ручая. Коли ж загорілося жито, стало немов у пеклі.

А тепер січень. Мороз. Потріскує видихнуте повітря. Недавно ще була мрячна погода і сніг покрився корою, проламуючись під ногами, шурхотів. А місяць у чистому небі такий же самовпевнений, гордий, як і по той бік фронту, в Ленінграді. Ще глянув на світило. «Ото Каїн підняв Авеля на вила!» — згадалося.

Зупинився, знову поклацав язиком. Долинув нарешті надто бажаний голос:

— Браток-кролик Галка, здрастуй!

Радист і командир обнялися, неначе зустрілися після довгої розлуки чи воювали на різних фронтах і це зустрілися після прориву блокади.

— Як настрій? — запитав Галка, відчуваючи, як б'ється власне серце, — аж стугонить.

— Щось не подобаються мені оці три кола, що накрутили пілоти. Як нагриміли! Німцям треба бути зовсім сліпими, щоб не помітити десант із п'ятнадцяти парашутів, — мовив стурбовано Кудрявий, поклавши руку радистові на плече. — Це добре, що ти вже є! Пошукаймо Орла й Коропа… Інші, мабуть, стрибали за третім заходом.

Один лантух із завислим на берізці парашутом знайшли тут же. Іншим парашутом бавився вітерець на галявині, надимаючи його, мов мильну кулю. До цього мішка квапилося двоє: вайлуватий, огрядний Короп і проворний навіть у ватяних штанах і фуфайці Орел. Обидва зупинилися. Короп потер руки, ніби ті дуже змерзли, і по-старечому покректав:

— Так. Нас уже четверо… І два мішки.

— П'ятий мчить на лижах! — повідомив радісно Орел, обернувшись. — Він біс-анцихрист! Навіть кожуха десь залишив і форсить у новому німецькому френчі. Це не Петро, а піжон з Ліговського бульвару!

За півхвилини заступник командира групи лейтенант Петро був уже зі своїми.

— А кожух де?

— Біля мішка з парашутом…

— Уже четвертий, — мовив Орел.

— Не до кожуха зараз! Ми приземлилися біля якогось хутора. Я бачив будівлі, вогники в хаті. А ще за хвилину людей, що прямують на ці луки. Штурман виявився розтяпою і спровадив літак не туди. Ніяких двох озерець тут нема. Є клуня на луках, про яку ми й поняття не мали, коли домовлялися про місце десантування, — показав рукою.

Говорив Петро поспіхом, і а його голосі тривога.

Всі подивилися на клуню із засніженим дахом, що бовваніла за дві сотні кроків на луці. Якби не чорні стіни з колод, то клуня здавалася б потонулою в заметах.

— Скільки ж їх іде? — поспитав Короп.

— З десяток.

— А хто ж вони? — обережно запитав Галка.

— Оце і я хотів би знати, — зітхаючи, мовив Петро. — Одне знаю — наш десант помітили…

— Да! Штурман випив, а нам похмелятися! Ще й прилетить і доповість: завдання виконано, десант скинуто в домовлених координатах. Навіть на війні не обминеш брехню! — сердито сплюнув Короп.

Вони все ще стояли в нерішучості. Як бути?.. Чекати, поки прийдуть сюди оті десять, що прямують від хутора? А хто вони — партизани? Німці?

— З клуні виходять троє! — раптом прошепотів Кудрявий.

— От біси! Це ж вони стежили за нами! — вигукнув Орел.

Троє у цивільному одязі. Один високий, з радянським автоматом, інші два з гвинтівками прямували від клуні. Зупинилися. Один, з ППШ на грудях, вигукнув:

— Теж мені невидаль опівночі! Хто ви такі?

— Ти сліпий? — з серцем відповів на повний голос Галка. — Не бачиш, що ми янголи небесні? Хто ж іще з неба опускається на голубих крильцях?..

Кротов чув цей голос і стояв ніби заворожений. До парашутиста, нав'юченого, мов верблюд, двома ранцями по боках і одним мішком за спиною, віддаль була із сто метрів. Обличчя не розгледіти. Але голос на морозі був дзвінким і ніби знайомим. Де Кротов міг чути цей голос?

Та зараз не до розгадок кросворда, і він, намагаючись бути якнайспокійнішим, сказав:

— Партизани ми. Із загону товариша Дуригіна. Але про десант нам нічого не повідомляли…

Сказавши це, Кротов весь затіпався від ляку. Звідки знати йому, що партизанам не повідомляли про цей десант? «Пропало все!» — подумав закам'янівши.

— Звичайно, якби знали, то ви б тут запалили вогнище… — сказав Петро.

Це була рятівна фраза, за яку вхопився Кротов. Це був отой ковток повітря, якого так не вистачало мічману Непрану на підводному човні. «Все! — ледве вигукнув Кротов. — Мабуть, отой нав'ючений ранцями хлопець і є радист із запасного стрілецького полку! Який же вузький клятий світ!»

Трійка стояла в нерішучості, і Кротов, хвилюючись, зняв шапку і покуйовдив чуприну:

— Ми партизани із загону Дуригіна!

Тепер настала пора думати «янголам небесним». Про Дуригіна як представника оперативної трійки в Новосельському районі вони чули від генерала Петра Петровича, який був одночасно і членом Ленінградського штабу партизанського руху. Тож виходило, що пілоти помилково їх десантували у партизанський загін, як кажуть, без пересадки.

Уперше Галка партизанів побачив віч-на-віч два роки тому у величному й врочистому залі театру імені Пушкіна. Того зимового дня артисти ленінградської оперети ставили «Сорочинський ярмарок» на честь партизанів, які провели в обложений і голодний Ленінград валку з хлібом — дарунок селян партизанської зони. Партизани були одягнені у кожухи, фуфайки, бушлати, на шапках червоні стрічки, як і в народних месників часів громадянської війни. Серед обозників — бородані, тридцятилітні й хлопці, котрі не встигли підрости до мобілізації перших днів війни. Рейд валки з партизанським хлібом проліг повз ворожі гарнізони і поліцейські стани, через окопи лінії фронту, а далі по кризі Ладозького озера в Ленінград. Вистава супроводжувалася оплесками, часом непідробно щирим сміхом партизанів. Кілька їх сиділо спиною, поблизу Галки, і той інколи обертався, чуючи перемовки і регіт. Один посланець партизанів, сміючись із щиросердного Черевика, хапався за вухо. Та й більшість глядачів активно реагувала на гру акторів. Мабуть, це були ті хвилини, коли всі забували, що Ленінград — фронтове місто, що в будь-яку хвилину може розпочатися обстріл з Пулковських (висот снарядами великого калібру, та й можуть у цей ясний зимовий день на місто налетіти ворожі бомбардувальники, і не кожного з глядачів жде сьогодні вечеря, а коли і є та вечеря, то лише з п'ятдесятьма грамами хліба.

З ротів глядачів клубочилася пара: у театрі не топилося. Однак артисти були вдягнені, як і їхні герої на Сорочинському ярмарку в спекотливий серпневий день. «Оце дають! — почув Галка котрогось з партизанів. — Їм би сто грамів перед виставою, щоб не закоцюбнути!..»

Тоді, два роки тому, Галка й на мислі не мав, що колись доведеться зустрітися з партизанами на місці їх дій, у тилу німецько-фашистських військ. І ось тепер ця друга зустріч з партизанами…

— От невидаль! Ви нам не вірите, чи що?.. — ще звернувся партизан з автоматом ППШ. — Двоє з ваших, ходім-те до товариша Дуригіна на переговори!

Галці здалося, що слівце «невидаль» сказане якось м'яко і знайомо. Помітив Галка і те, як високий, з автоматом ППШ знову став куйовдити свою зачіску від хвилювання.

— Так ото ваші йдуть сюди? — запитав раптом Короп. — Прийдуть, і потім переговоримо…

— А чому не зараз! — заперечив лейтенант Петро. — Я з ними мотнуся і приведу командира сюди, — звернувся до Кудрявого.

— Добре! — кивнув Кудрявий.

— Не йди! — раптом смикнув Галка за рукав Петра, відчувши якусь непевність і тривогу. — Невеликий пан той командир. Прийде сам.

Та заступник командира групи обсмикнув новенький френч і вперся обома лижними палицями у сніг. Порівнявшись з трьома партизанами й перемовившись, Петро одірвався від них на кілька кроків уперед. За ним підтюпцем бігли троє.

Кротов, Пеньковський і Рябушкін не озиралися, щоб не виказати себе перед парашутистами, котрі залишилися ждати їхнього повернення разом із «командиром Дуригіним».

Кротов відлічував кроки. Йому хотілося справді нездійсненного: щоб якнайшвидше одірватися від трійки парашутистів і ніколи не дійти до партизанів, котрі цепом ідуть на луки. Від парашутистів вони віддалилися кроків на двісті. До партизанів було ще з півкілометра. «Ну й потрапили!» — кусав він до крові губи, позираючи на Пеньковського і Рябушкіиа. «Так! — думав Кротов про своїх поплічників. — Ще пройдемо кільканадцять кроків, до отих, чагарів — і вони обидва втечуть звідси. Страху їм не позичати! А що ж буде тоді зі мною? Їхній лейтенант Петро збагне, що ми не ті, за кого себе удаємо. А… Треба діяти…»

Кротов підняв автомат і, цілячись у спину парашутистові, натиснув на гачок.

Пролунала коротка автоматна черга, і лейтенант Петро впав обличчям у сніг. Пеньковський і Рябушкін побігли що було сили, щоб сховатися за клуню.

«От тобі й партизани! От тобі й друга зустріч з ними на їхній же землі!..» — з жахом подумав Галка. Він уже вихопив пістолет на довгому ремінці й цілився у чорні, ніби безголові, постаті. Постріли лунали один за одним, ляскаючи і тьохкаючи. Ось із його ТТ вискочив останній патрон. Випалив усю обойму, усі дев'ять. Та хіба поцілиш на такій відстані з пістолета?

Стріляли, ставши на коліна, Кудрявий і Короп. Орел побіг уперед. Галка кинувся за ним. В цю мить залунали ще постріли з гвинтівок і автоматів. То з протилежного боку дали знати про себе ті, що йшли від хутора.

З Орлом Галка біг до лейтенанта Петра. Встигнути б, доки підійде цеп. Встигнути б!.. Більше вже ні про що не думали Орел і Галка. Та їх наздогнав розпачливий голос Кудрявого:

— Назад! Вас уб'ють! Назад…

Галка й Орел зупинилися, важко дихаючи і дивлячись бездумними очима в той бік, звідки бігли озброєні люди. Вже чути їхні крики.

— Назад! — гукав Кудрявий. — До лісу!..

Кудрявий не договорив. І так ясно: їм тут чотирьом не втриматися довго проти отих, що йшли від хутора, та ще цих трьох, які зникли за клунею.

— Це власовці, туди їх розтуди!.. — вилаявся Короп.

«Отак Каїн підняв Авеля на вила!..» — у відчаї думав Галка, позираючи на місяць, якому так байдуже до подій тут, на псковській землі.

— Мабуть, убили, — порушив мовчанку Орел. — Одягнений же Петя не в кожух!

— Не в кожух… — аби що сказати, повторив Короп. — Петро ж був у новесенькому німецькому кітелі.

— Партизани не могли прийняти Петра за німця навіть у німецькій уніформі: вони ж бачили наш десант, — розсудив Кудрявий. — Напевне, це власовці або поліцаї.

— А де Сокіл, Іван? — запитав мов сам у себе Короп. — Вскочили ми в халепу.

Десантники заглиблювалися у ліс, важко переставляючи ноги по глибокому, часом до пояса, снігу. Гілляччя било по обличчях. Іноді зупинялися, щоб послухати, що діється там, за стіною дерев. Ні пострілів. Ні голосів. Ті, що прийшли цепом, мабуть, уже взяли вбитого чи тяжко пораненого Петра, одягненого в німецьку уніформу.

«Нащо він її одяг!» — картав себе Галка, ніби сам був винен у цьому. Йому інколи вже здавалося, що стріляв у Петра не власовець, а партизан, перелякавшись німецької уніформи, хоч Ця думка одразу відступила на задній план.

«Що знали про Петра? Дуже мало. Ані прізвища, ані звідки родом, хто його батьки й чи є у нього дівчина?.. Лише побачили, який Петро щирий і відданий хлопець… Мужнім показав себе і в ці перші хвилини перебування на ворожій території».

За час війни Галці немало доводилося бачити вбитих, змерлих з голоду, прострелених. Кожна з тих смертей по-своєму страшна, хоч і є оті смерті на війні неминучими. Г ось нова смерть — люди, котрі назвалися своїми, вистрілили в спину десантникові, а потім утекли. Падлюки! Така смерть протизаконна навіть на війні.

«А може, варто було не послухатися Кудрявого, а таки добігти, доповзти до Петра?»-зітхнув Галка. Він зупинився, щоб почекати командира, який ішов за ним слід у слід.

— Стомився?

— Треба було з Орлом добігти до Петра, — ствердив Галка ще раз думку, що обпікала його серце, його мозок.

— Ви б не встигли! Там би вас і прикінчили. Яка ж тоді буде робота для Центру ще й без вас обох? — сумним голосом відповів командир.

— Ти ще й про роботу думаєш? — запитав насмішкувато Короп.

— Хай би прикінчили і мене! — пригнічено мовив Галка. — Як же далі йти, не знаючи, що з Петром? Не відаючи, де Сокіл та Іван? Куди йти? Де ми взагалі? У якому районі?

У лісі стояла тиша, ніби і не було гуркоту літака, не було пострілів. Тихо. Мовби і війни нема.

— Петя упав не скрикнувши. Він убитий, — з тугою і скорботою мовив Короп.

Йому ніхто не відповів, хоча кожен думав у ці хвилини про долю Петра. Мовчанку нарешті порушив Орел, звернувшись до радиста:

— Тобі тяжко нести рацію і торбу з батареями. Дай щось мені…

Галка віддав дванадцятикілограмовий пакет із живленням до рації, у білому, ізсередини прогумованому ранці.

Десантники торували чи не найтяжчу у своєму житті стежку. Куди вона їх веде? До смерті? До життя?

Скільки в Ленінграді готувалися, на них надіялося командування — сам генерал розвідки… А виявилося, не буде навіть початку у їхній роботі. Нема з чим радистові Галці виходити в ефір на перший сеанс. Буде лише їхній кінець, нежданий і безглуздий.

«Ото Каїн підняв Авеля на вила…» — знову подумав Галка.

Ще зупинилися. Тихо.

— Мабуть, уже зустрілися і троє вбивців зі своєю поліцайською бандою! — прошепотів Короп.

Хлопці запалили цигарки. А Короп, дивлячись на сліди, що зникали між дерев, сказав:

— Хурделицю б заразі.. Як не ступай в один слід, як не маскуйся — все одно завтра наздоженуть карателі.

Минула ще якась година. Десантники зовсім знесилилися.

Орел рішуче зупинився і сказав:

— Ще вийдемо на залізницю! Якраз встигнемо на сніданок до фріців.

— То що по-твоєму?.. Не треба одриватися від власовців? — запитав насторожено обережний Короп.

— Одриваючись від власовців, можна напоротися на німців, — втрутився Галка.

— Погляньте, — показав рукою Орел. — Ось галявина і бомбова воронка. Тут і окопаємося. Звідси у нас буде гарний сектор обстрілу. Як, командире?

— Точно. Нащо мучитися походом у невідомість, — погодився Кудрявий. — Поки що заляжемо у воронці. Почне світати, нехай Галка передасть у Центр про наше нещастя. Може, щось порадять, попередять партизанів про нас…

Ситуація настільки приголомшила командира, що Кудрявий навіть не примовляв свого улюбленого «браття-кролики».

— Ніякого зв'язку не буде! — заперечив Галка. — Таку ганебну радіограму не стану зашифровувати. Доживемо до вечора, тоді й передам!..

— Думаєш дожити до вечора? — скептично зауважив Короп, накидаючи на сніг гілок, де збирався лягати.

— Є шанс: я і Галка на матерів схожі! Ось цього якраз і не врахували німці з карателями, — буркнув Орел.

— В усякому разі, в нас — чотири автомати, з тисячу патронів, гранати. Повоюємо! — пригасив свій песимізм Короп.

— На нашому сліду поставимо кілька протипіхотних мін! — уточнив план оборони Кудрявий.

— І чого я не розшнурував ще в літаку мішок і не взяв баклагу? — раптом пожалкував Орел. — . — Тепер все одно дістанеться німцям. Хоч вертайся назад та шукай…

Галка вмить спохопився і дістав зі свого ранця баклагу.

— Візьми, старійшино, — подав Коропу.

Короп заблимав очима, а Кудрявий здивовано вигукнув:

— Іди ти!.. Є чим зігрітися!

— Андрій Савич дав, щоб відзначити благополучне приземлення…

— Як у воду дивився Савич.

Їсти не хотілося. Однак усі знали, що їсти треба. І вони нехотя жували суху ковбасу, сухарі, розмочені в снігу, на який хукали теплим повітрям з рота.

Місяць уже був на західному небосхилі, заплутавшись у засніженому гіллі високих ялин. Яка краса! Мовби у казці. Ліс, ніби заворожений, причавлений снігом, заллятий синьо-темним відблиском далеких зірок. Такого лісу Галка ще ніколи не бачив. «Що там на Слобожанщині? Ані сосен, ані беріз, про ялини годі й говорити. Ліщина у байраках або гаї дубові. Та куди снігові втриматися на дубах! Тільки стрункі ялини здатні одягнутися у такі білі шати…» А тут не ліс — казка. У казці добрим людям завжди удача, успіх і життя. А тут?

5

Тільки на світанку Кротов, зовсім знесилений, мов загнаний вовк, важко дихаючи, зупинився і сказав:

— От невидаль — оті парашутисти! Змусили нас драпати. Перекур. Ноги на стовбур! — скомандував. — Як виправдаємося перед оберштурмфюрером?

— Скажемо, що пішли на пошуки партизанських командирів, а натрапили на червоних парашутистів! — відповів, витираючи обличчя і спітнілу лисину, з якої клубочилася пара, Пеньковський.

— А де докази? — з іронією поспитав Кротов, удаючи в цю хвилину з себе оберштурмфюрера. — Де папери вбитих, де полонений десантник?..

Справді, як Кротов пояснить своєму шефу? Що він, Кротов, злякався і випустив нагоду провести парашутистів до партизанів і там з ними залишитися, щоб вивідати все для оберштурмфюрера? З таким «причепом», як парашутисти, зовсім не боязно іти до партизанів. Ото було б діло по великому рахунку! Таке не присниться не те що оберштурмфюреру Вундерліху, а й самому шефу імперського гестапо. Кротов же втратив такий шанс, всадивши дві автоматні черги в десантника. Нерви підвели.

Поверталися до свого шефа Кротов, Пеньковський і Рябушкін тими ж лісовими стежками й дорогами, які й привели їх до клуні на луках, де приземлився радянський десант, йшли озираючись: боялися переслідування партизан.

Нарешті Кротов зупинився, обіпершись спиною об стовбур сосни. Він важко дихав. Віддалік уже виднівся большак, на якому блищали сліди від гусениць і автомобільних шин.

Тут можна й «поголосувати». У Кротова є пароль. Та й багатьох знає в обличчя за два місяці перебування у цих місцях.

— Не сумуй, пане Кротов, — сказав Пеньковський, задерши ноги на стовбур.

— Таку нагоду упущено!.. — відповів Кротов.

— Не до жиру, бути б живу… — підкинув Рябушкін.

— Краще б не було того десанту. Ми б зробили своє, і гер Вуидерліх дав би нам «вольную» під чотири вітри!

— Так. Так… — засміявся Пеньковський. — Під чотири вітри! — І гукнув до Рябушкіна: —Чого не задираєш ніг? Боїшся, що з халяв потече? Діло житейське: ідеш по чужу голову, неси й свою.

— Сволочі, — вилаявся Рябушкін і побрів у чагарі.

— Не тужи, Кротов! І моли бога, що так обійшлося… Акатовці чи дуригінці з парашутистами все одно нас би розкусили, — заспокоював.

— Так гадаєш?..

— Так. Ніякі ми не боягузи, а герої!.. Що там стежити за партизанами, коли надибали десант?.. Та ще стільки парашутів! Хто з німців знає про цей десант? Ніхто. А ми знаємо. Пан Вундерліх теж знатиме. То за що ж нас лаяти-гудити?

— Точно! — сказав Рябушкін, повернувшись з чагарів.

Рябушкін змерз. У нього зуб не попадав на зуб. Голову зовсім увібрав у плечі, руки розставив і тому був схожий на городнє опудало.

— І ще прикинь, пане Кротов! Ти убив парашутиста у німецькій уніформі? Так. А кого совєцькі посилають сюди у німецькому кітелі з новенькими погонами? — запитав самовдоволеним голосом Пеньковський. — Тож-бо… Не шию нам намилить гер Вундерліх, а подякує.

Кротов уперше усміхнувся. Запаливши цигарку запальничкою, він у думках аналізував до подробиць, про що буде доповідати оберштурмфюреру. «Ти сліпий? Не бачиш, що ми янголи небесні?! Хто ж іще з неба опускається на голубих крильцях?..» — вчувся голос хлопця, обвішаного ранцями білого кольору. Хто міг летіти в тил противника з такими торбами, як не радист? Це ж ясно, як удень…

Кротов подивився у той бік, де вже давно зайшов місяць, і зітхнув. У голосі тому — насмішка-виклик. Радист неначе глузував з «бездумного партизана», який нібито не тямив, що й до чого, тобто звідки і нащо сюди опустилися «янголи небесні». Кротов прикусив губу, повторюючи два слова. Так говорив і радист із запасного полку, дружок загиблих Овчаренка й Охріменка. Можливо таке чи ні, що на луках опустився «янгол» в образі радиста із запасного, котрий. ледь не нажерся отруйних грибів? Авжеж. Для підготовки у десант його і взяли два підполковники з погонами інженерів. Куди ж іще посилати оті десанти з Ленінграда, як не під Псков, не в район лінії «Пантера»?

«Так. Усе вірно. Хоч випадків таких в історії небагато. Все ніби закономірно: морячок-радист з витатуїрованим якірцем на лівій руці вже тут, на місці своїх дій! Навіть якщо це і не він, то відомості про новий радянський десант дуже знадобляться оберштурмфюреру Вундерліху».

Від задоволення Кротов руки потер.

6

Незабаром світанок. А парашутисти лежать у бомбовій воронці.

Ліс, як і вночі, принишклий. Інколи ледь чутно десь трісне гілочка від морозу. І знову тихо.

В ці тяжкі хвилини десантників невідступно переслідувала думка про самотність. Кожен з них, той більше, той менше, бував на передовій, пережив атаку. Хоч як там тяжко, все ж кожен відчував, що він не самотній, що поряд з ним товариші — чув їхні вигуки, лайку, постріли. А тепер у їхньому становищі? Тут нема отого «ліктя» й «плеча» своїх. І медсанбату теж. Давно підраховано: у бою кількість убитих становить одну третю або й четверту від поранених. На фронті. Ну, а в тилу ворожому у розвідників-парашутистів? Тут поранених треба вважати вбитими.

— Ось ми і дожили до ранку, — промовив нарешті Короп хрипким голосом.

— Скоро по розпису час виходу в ефір!.. — несміливо нагадав Кудрявий.

— Вийти в ефір і відстукати своїм і всьому світові SOS? — скептично запитав Галка і заперечно похитав головою.

— А як же ти думав? — з гнівом промовив Короп.

— А що тут думати? Треба почекати до вечора… Таки зовсім він здурів отаке «каркати»…

— В ефір не вийду! І тобі, Коропе, теж не раджу! — стояв на своєму Галка. — А може, карателі не прийдуть сюди! А коли прийдуть, то, може, ми витримаємо оборону. Надійся на гірше, вір у краще… Ніби ж так казав наш генерал?..

Кудрявому, Коропу й Орлу таки не було що відповісти Галці. А що, справді, передати в Центр? Що наткнулися на засаду? Що пілоти їх скинули не в той район? Більше того — десант не знає навіть зараз своїх координатів! Коли поглянути на їхню ситуацію з цієї точки зору, то начштабу групи Галка правий.

— Кому потрібні наші сльози?.. Там ще й так вийде, що ми скаржимося на пілотів. Що з них візьмеш? Ну, посадять їх на гауптвахту, а війська тим часом підуть у наступ. Погода льотна. Сльози наші ні до чого генералові, котрий думає про успіх операції! — для певності промовив Галка. — Будемо ждати!

Тим часом на верховіття сосен і ялин упали рожеві плями від ранішньої зорі. Небо чисте, ясне, і гострі списи ялин, здавалося, проштрикували блакить. Ще перегодом білий сніг заблищав, немов хто сипнув на нього міріади діамантів. З-за обрію виринуло сонце.

Сонце першого дня у ворожому тилу. Галка дивився на нього, порівнюючи, чи раніше таким чи інакшим здавалося воно йому погожого ранку? І таким. І ні. Зараз сонце було помережене гіллям, пописане стовбурами дерев і тому якесь непевне, боязке, насторожене, мовби причетне до подій тут, на землі.

Короп палив одну за одною цигарки і втикав недопалки у сніг. Позираючи на нього, Орел посміхався, мовляв, Короп і тут дбає про конспірацію.

— І чого б я ото зуби скалив? — невдоволено озвався Короп, зиркнувши з-під настовбурчених брів на Орла. — Підклав би більше ялинових гілок. Ще простудишся на одній плащ-палатці.

Кудрявий уже вкотре ходив сюди-туди, утоптавши стежку від вирви, у якій десантники звели гніздо, до розкішної берези.

Колокольчики мои,

Цветики степные!

Что глядите на меня,

Темно-голубые?

И о чем звените вы

В день веселый мая,

Средь некошеной травы

Головой качая?..

Читаючи свої улюблені куплети, Кудрявий намагався не показати, що занепав духом, що його хлопці у безвиході. Однак його голос лунав якось примусово, навіть фальшиво. Ніякий артист на його місці теж не зміг би утаїти, що їм усім не до віршів.

Слова «в день веселый мая…» закарбувалися у Галчиній голові, як щойно розшифрована радіограма. Подумалося, що настане травень через три місяці, буде травень і через рік і три місяці, тобто у сорок п'ятому, коли хлопці і дівчата його десятого класу домовлялися зустрітися після п'яти років самостійного життя. У сороковому вони вірили у цю прийдешню зустріч.

И о чем звените вы

В день веселый мая?..

Уста командира скривилися. Він думав про свій рідний Урал, про матір і молодшого брата, якого ще не взяли до армії, і благав долю, щоб війна скінчилася скоріше, аніж братові виповниться сімнадцять…

— Ще одну годину прожили — і хвала богові, — зітхнув Орел, вийнявши на срібному «ланцюжкові кишенькового годинника.

— А ти у якого бога віриш? У православного? У лютеранського? Чи католицького? — поцікавився Короп.

— Трохи у лютеранського, як мама. Та більше у православного, як батько. Але біси нечисті в усіх богів ті ж самі… — відповів серйозним тоном Орел і поспішно змінив розмову: — Скільки ми там, по той бік фронту, говорили про свою роботу тут, і ось скинули нас пілоти навмання… А тут не берег покинутого людьми і богом озера, а луки з клунею і трьома покидьками, що ховалися у ній. І Сокіл та Іван десь петляють у засніженому лісі.

Галка дістав з польової сумки топографічну карту і став розглядати місцевість у чотирикутнику — Новоселля — Ляди — станція Ями на річці Желча — Псков. Два озерця поблизу Лядів. А хутір, клуня на луках?.. Можливо, топографи складали карту, коли не було клуні. На двокілометровці клуня неодмінно мусить бути позначена. Хіба оцей луг?..

Біля Галки приліг на ялинове гілля Кудрявий.

— Де ми?

— За хвилину до десантування я, здається, бачив залізницю, — сказав Кудрявий. — І, мабуть, то була залізниця Луга — Псков…

— А може, Псков — Гдов?

— Ні, тоді б ми побачили і простори Чудського озера. Ми, мабуть, ось тут… — показав пальцем на карту Кудрявий. — Недалеко від Варшавської залізниці.

— А якщо ми між Гдовом і Веймарном?.. Між Веймарном і вузловою станцією Велика Дивенка? І тут залізниці…

— Чайку б гаряченького! — заплямкав губами Орел. — Піду назбираю хмизу…

— Дим помітять! — застеріг нетерплячого хлопця розсудливий Короп.

Орел захихикав. Короп знітився, збагнувши, що без заметілі, при такій ясній погоді ніщо не сховає їхні сліди у лісі. Що там того диму!.. Вночі він сам говорив про ті сліди…

— Наламаю сухенького галуззя — і горітиме, мов порох! — підвівся огрядний, у кожусі, Короп.

Поки Короп і Орел заготовлювали паливо. Галка і Кудрявий вирізали дві рогатини й палицю. Потім на палицю повісили два казанки з снігом.

Розпалював вогнище Короп, лігши на сніг. Він дув з усіх сил, ніби під щоки заклав по яблуку, дув фуркаючи.

— Як старається конспіратор! — сказав, примруживши лукаве око, Орел, штовхнувши ліктем Галку.

— Тобі, піжон, палець покажи — і сміятимешся! — невдоволено пробуркотів Короп. — Розпустила таких буржуазія! Дивись: горить і диму ніякого. А є ж і приказка: нема диму без вогню!

Полум'я вже облизувало казанки. Ледь-ледь сичав, розтаючи, сніг. Вода вже є! Незабаром закипить, і вони вип'ють чаю. А це вже велике діло.

Галці пригадалася оповідь мічмана Непрана про краплини прісної води і ковток свіжого кисню. Тут кисню повен ліс! Дихай — не надихаєшся. Чисте повітря, опромінене сонцем. Тут вони, немов у будинку відпочинку.

Вода в казанку вже забулькала, і перед очима Галки постало булькання гарячої води з крана в лазні на Василівському острові в суботній день грудня сорок першого.

Взвод червонофлотців прийшов помитися у єдину на весь Василівський острів лазню. Яке ж було здивування морячків, коли в залі біля крана з гарячою водою побачили чергу… Стояли з тазиками голі жінки й дівчата. Тож не лише єдина Лазня працювала, — а й був один кран з гарячою водою. Не вистачало палива нагріти води на кілька кранів. У залі не було пари, холодно. Шибки на вікнах, перетяті паперовими стрічками, розмальовані морозом. З тріщин тягло холодом.

Затуляючись тазиками, хлопці переполохано дивилися один на одного великими, глибоко запалими на худющих, виснажених обличчях, присоромленими очима. Кожен намагався підкреслити перед своїми і, може, перед самим собою, що йому байдуже до дівчат, котрі з крана набирали гарячу воду і які мовби зійшли з якоїсь середньовічної картини. Тільки на картинах художники утверджували красу жіночого тіла, красу життя, що світилося й в очах натурниць. А тут в очах жінок невимовний смуток, безнадія, байдужість.

Гнітючу паузу порушила чергова по лазні, гукнувши: «Морячки, а також. цивільні мужчини! У той, дальній куток! Женщини! До глухої стіни!..» — і показала на стільці попід глухою стіною, біля якої було темніше, чим на зворотній половині зали, махнула рукою в інший бік, ніби регулювальник руху на перехресті.

Ані вигуків, ані жартів, як це завжди буває в лазні. І чоловіки, і жінки милися мовчки, бережливо використовуючи кожну пригорщу гарячої води, що її, може, вже через тиждень зовсім не стане на всьому Василівському острові чи в усьому місті. А митися треба, щоб боронитися ще від одного ворога — вошей. Такі умови диктували блокада, голод, що забирали кожного грудневого дня сорок першого тисячі й тисячі життів отих «цивільних» чоловіків і жінок.

Галка дивився на вогонь. З вогнем легше на душі. З вогнем відчуваєш себе не так безнадійно. Вогонь ріднив їх з деревами, що дали паливо, зі снігом, що дав їм воду, з глибоким лазурним небом, куди струмився несміливо, наполохано димок.

Галка вийняв з кишені ватяних штанів «кіровку» на ремінчику. Стрілки на білому циферблаті показували без п'яти хвилин шістнадцять. Це пора другого за розписом сеансу Галчиного радіозв'язку, якого, звичайно, не буде.

— Ідуть! Ідуть анцихристи!.. — вигукнув Орел.

— От і попили чайку! — з жалем і тривогою в голосі сказав Короп.

Галка здригнувся. Всі його думки розвіялися, як дим, що піднявся угору. Він вийняв з торбиночки дві гранати-лимонки, погрів на вогні віхоть і витер ним ствол автомата.

7

Штаб Ленінградського фронту остаточно відкориговував план бойових дій на повну деблокаду Ленінграда й на розгром 18-ї армії німців з групи «Північ». Підготовка до розгрому сил противника розпочалася ще в жовтні сорок третього року. Вже тоді командування розробило два варіанти операції: «Нева-1» і «Нева-2». Перший розрахований на випадок відходу частини військ противника на інші ділянки німецько-радянського фронту. Таке можливе після провалу німецької операції «Цитадель» на Курській дузі, після здобуття українськими фронтами стратегічних плацдармів на правому березі Дніпра. Однак бої на Україні вже у листопаді й грудні характеризувалися дедалі відчутнішим опором противника.

А на захід від Києва німці здійснили контрнаступ і захопили Житомир. Виходило, сил у німців ще досить, щоб стримувати наступ радянських військ.

Операція «Нева-2» передбачала необхідність прориву сильної оборони німців під Ленінградом. Та, судячи з розвідувальних даних, що потрапили з німецького тилу до начальника розвідвідділу, командування німців не збиралося відводити дивізії від Ленінграда на інші фронти.

Начальник розвідвідділу штабу фронту працював по вісімнадцять годин щодня. Русяве волосся поріділо, обличчя зблідло, великі очі глибоко позападали. Шість-сім годин сну часто переривалися безсонням. Коло питань, за які відповідав перед штабом фронту, перед командуючим генералом Говоровим, перед Ставкою, широка агентурна розвідка, партизанська боротьба, безпосередня участь у розробленні операції «Нева-2». Хто-хто, а розвідка завжди повинна дати відповідь командуючому на питання, які стосуються ворожих армій. І кому-кому, а генералові розвідки чи не найбільше і доводиться на нарадах говорити про найскладніше, яким є дислокація військ противника і їхні наміри в найближчі часи…

Розвідку генерал-майор очолює з перших місяців війни. Працював на цій посаді і тоді, коли Північно-Західним, а потім Ленінградським фронтом командував маршал Ворошилов і коли Сталін у вересні сорок першого прислав генерала армії Жукова на місце Ворошилова, щоб ужити невідкладні заходи у зміцненні оборони міста і таки не пустити гітлерівські війська в місто.

Жуков був різким і нещадним до генералів і полковників у штабі. Він вимагав від усіх військових докладного знання обстановки і свого діла, відчуття відповідальності. Тільки в розмові з секретарем ЦК ВКП(б) Ждановим ставав м'якішим і, висловлюючи якусь ідею, план, мовби запитував: «Ви, Андрію Олександровичу, теж такої думки?» Генерал розвідки знав, що ота суворість Жукова непоказна, як у декотрих вищих військових командирів, котрі перед підлеглими удають із себе полководця Суворова. У Жукова суворість продиктована самою обстановкою на фронті, великою й особистою відповідальністю за свої діяння у цій тяжкій війні, перед історією, яка нікому не простить неуцтва в питаннях військової стратегії і тактики, слабодухості, нерішучості, підлабузництва й окозамилювання.

Тому серед перших, з ким вів розмову новоприбулий командуючий Ленінградським фронтом генерал Жуков, був і начальник розвідвідділу.

— Чи є у розвідників рації? — насамперед спитав Жуков.

Петро Петрович назвав кількість радіостанцій, а Жуков відповів:

— Не густо! Невже гадаєте виконати свої обов'язки перед фронтом, ждучи посильних з глибокого тилу?

— Ми все зробимо, щоб рацій було більше, щоб удосконалити шифрування радіограм і прилучити до розвідки партизанів! — пообіцяв Петро Петрович і виклав заходи, які поліпшать розвідку в недалекому майбутньому.

Іншим разом він отримав по радіо надзвичайно цінну, звістку. Щоправда, сигнали тої рації ледь були чутні, напевне, «видихлися», анодні батареї. З радіограмою генерал прийшов до Жданова. «Від Красногвардійська на Лугу, і далі на Псков по шосе проходять колони німецької мотопіхоти і танків, Андрію Олександровичу!» — сказав Петро Петрович діловим і спокійним голосом. «Не може бути!.. — підвівся з стільця Жданов. — Невже Гітлер відкинув намір штурмувати Ленінград?..» — «Це я не стверджую, — стримано відповів головний розвідник штабу фронту. — Більше того, розвідники з 8-ї приморської армії взяли папери в убитих німецьких солдатів під Петергофом, які два дні тому були під Пулковим і під Гатчиною — Красногвардійськом. Німці можуть спробувати міцність нашого Оранієнбаумського плацдарму». — «Якщо Гітлер перекидає війська, то куди?» — запитав Жданов. «Передусім про це треба повідомити Москву. Але таке повідомлення неодмінно погодити з Георгієм Костянтиновичем!..» — «Жукова зараз нема. В укріпрайоні. Прибуде пізнім вечором! Де ж опиняться ті військові частини, помічені вашими людьми на шосе Луга Псков?.. Невже це правда? — все ще дивувався Жданов, бо ж надто складна обстановка створилася навколо Ленінграда. — Таки відчув Гітлер і силу наших контратак, і залізну міць нашого міста, і нашу рішучість стояти до кінця!..» — «А територія України, за винятком Донбасу, вже окупована фашистами. Цього Гітлер досяг, знявши з групи «Центр» 2-гу армію і 2-гу танкову групу, тобто 25 дивізій. Уже четвертий місяць війни. Мабуть, Гітлер хоче повернути групі «Центр» свій борг. Про це й засвідчує рух танків і мотопіхоти в напрямку Пскова. Але це моє припущення, Андрію Олександровичу. Це ще треба перевірити розвідкою нашого Генштабу.

Тої осінньої ночі 41-го Петра Петровича викликав Жуков. «Підготовлене повідомлення для Москви про рух мотоколон і танків на Псков?..» — запитав командуючий фронтом. «Так. Ось воно» — подав генерал аркуш паперу. «Передавайте. Ці колони німців уже засікли розвідники, які діють у тилу групи «Центр». Але це ще не означає, що нам на Ленінградському полегшає. І вже напевне Москві буде тяжко! — мовив задумливо генерал Жуков і до Петра Петровича: — Одна рація під Псковом, друга під Вітебськом просигналили про ті ж самі військові колони, і вже можна прочитати контури нової операції ворога. Що то означає, коли є радіо у наших розвідників!»

Слова ці завжди пам’ятає генерал. Радіосигнал з-під Пскова восени сорок першого був чи не першою ластівкою у роботі розвідувальних груп. Тепер, у січні сорок четвертого, на зв’язок зі штабом виходять десятки позивних. Кожного ранку й надвечір Петро Петрович ходить на радіовузол за новинами, не ждучи поки їх принесуть у землянку, коли він знаходиться на передовій.

Ще вчора операція «Нева-2» була тільки на картах, на папері, а вже вночі авіація завдала бомбового удару по артилерійському угрупованню ворога в районі Беззаботного. У повітряних атаках взяло участь тільки сто бомбардувальників: погода стала псуватися. Зате удосвіта артилерія сказала своє могутнє слово. Першими дали залп полки реактивної артилерії у смузі 2-ї ударної армії. Годину й п'ять хвилин по фашистах, що окопалися під стінами Ленінграда, били батареї фронту і флоту. З глибини Ораніємбаумського плацдарму вели вогонь важкі гармати фортів «Серая Лошадь» і «Красная Горка», батареї Кронштадта. За ту пам'ятну історичну подію в боях за місто Леніна випущено на укріплення і позиції фашистських військ понад сто тисяч снарядів, не рахуючи роботи реактивної артилерії.

Настав довгожданий час розплати з гітлерівськими годованцями. З 18-ї і 16-ї армій групи «Норд» за їхні злочини на ленінградській, новгородській, псковській землях, за сотні тисяч ленінградців, які загинули голодною смертю, за спалені Петергоф, Гатчину, Новгород і десятки й сотні міст і зрівняних із землею непокірних партизанських сіл, за шибениці на майданах Пскова й Новгорода.

Після артпідготовки з'єднання 2-ї ударної армії під командуванням генерал-лейтенанта Івана Івановича Федюнінського швидко оволоділи траншеями на передньому краї оборони ворога і зав'язали бої за опорні пункти. Майже сорок хвилин противник приходив до тями й відбивався тільки вогнем з автоматів, гвинтівок і кулеметів, артилерія ж мовчала, була понівечена нещадним вогнем помсти фронтових і флотських радянських батарей. Протягом першої доби наступу 2-ї ударної армії артилерія німців випустила снарядів і мін у тридцять разів менше, ніж гармаші Ленінградського фронту й Балтфлоту за годину артпідготовки раннього ранку 14 січня. Та й було у що і по чому бити снарядами важких калібрів: німці побудували міцні оборонні споруди 3 бетону, заліза і безліч дзотів.

Наступ військ Ленінградського фронту на остаточний прорив блокади і розгром дивізій 18-ї армії розпочався.

Начальник розвідвідділу штабу Петро Петрович о дев'ятій ранку вже стояв біля досвідченого чергового оператора, котрий прослуховував хвилю, на якій у ці хвилини повинна вийти в ефір група Кудрявого. Однак перша хвилина на одинадцяту минула, а позивний Галки не озвався. В ефір вийшов оператор Центру. Та й після цього було мовчання.

Радист розвідвідділу то слухав, то передавав, винувато позиркуючи на генерала.

— Невже Галка й справді експериментує з малими антенами, що його зовсім не чути? — невдоволено спитав генерал, неначе уголос роздумував, — Його ж попереджував і Андрій Савич, навіть в останні хвилини, перед вильотом!

— Так само і начальник радіозв'язку! — додав радист-оператор, почувши докір генерала. — Можливо, група ще не вся зібралася і Галка з'явиться на хвилі о 16-й, за розписом.

— Можливо, — погодився Петро Петрович. — Але ви стежте кожної миті. Вони можуть викликати нас і в будь-яку годину на аварійній хвилі.

— Єсть, товаришу генерал! — пролунав голос начальника радіовузла. — Так ми і діємо. У нас, Петре Петровичу, і муха не пролетить непочутою в ефірі!

— Якби було так, то ви, товаришу майор, не виступали б проти намірів радиста Галки довести потужність своїх радіосигналів у тилу противника до дзижчання мухи! — невдоволено відповів начальник розвідвідділу.

Майор-зв'язківець розвів руками і, зітхнувши, сказав:

— У Галки ще школярство в голові, фантазує він. Уже під час свого сеансу о 10-й він зрозуміє свої прорахунки й о 16-й вийде в ефір.

До радіовузла ввійшли полковник Іван Сергійович, зі шрамом на щоці, молодцюватий майор Андрій Савич. Обидва козирнули.

— Як Кудрявий? — неголосно запитав Андрій Савич у майора-зв'язківця.

— Мовчить…

До командирів підійшов шифрувальник з папірцем. Генерал Євстигнєєв прочитав очима радіограму і сказав:

— Оскар повідомляє, що німці ждуть удару від нашої 42-ї армії у напрямку Стрільної. У Гатчину до них прибув новий батальйон.

Всі підійшли до карти. На ній нема стріл, а тільки двома лініями окреслено передові позиції радянських і фашистських військ.

— Дані Оскара і Васі-саратовця ще раз підтвердили вірність нашого задуму. Німці ждали-першого наступу від 42-ї армії, а дала їм під щелепу 2-га ударна армія Федюнінського. 42-га ж скаже своє тільки завтра… — мовив генерал, дивлячись на карту, на якій за червоною і чорною лініями бачив розташування чужих військ з нумерацією дивізій і окремих бригад, полків.

— «Нева-2» в дії! — багатозначно сказав майор Савич, втупившись очима в карту. — Сьогодні 2-га ударна з району Ораніємбаума, завтра 42-га з Пулково…

Саме так. «Нева-2» передбачала два удари в спільному напрямку — на Ропшу. Завдання: прорвати глибоко ешелоновану оборону противника, а потім оточити угрупування ворога в Красному Селі, Ропші, Стрельній. В цей же час на іншому крилі фронту артилерія 67-ї армії у смузі Невська Дубровка — Синявино — Ґонтова Липка скує сили німців. Дії на землі прикриватиме 13-та повітряна армія, авіація Балтфлоту, якщо дозволять метеорологічні умови.

Операція «Нева-2» передбачала розвиток наступу на Кінгісепп і частиною сил на Красногвардійськ (Гатчина). В цей саме час війська ще одної 67-ї армії переходять у наступ до Мги й Гатчини. Два удари завдасть і 59-та армія Волховського фронту — один з плацдарму на західному березі Волхова (на північ від Новгорода) і другий — на південь від Новгорода через озеро Ільмень, в обхід Новгорода. Після визволення Новгорода війська Волховського фронту розвинуть наступ на Лугу і вийдуть на рубіж Луга — станція Клабутинці на Варшавській залізниці, а також на Київську шосейну дорогу, відрізаючи шляхи відходу головним силам 18-ї армії німців. Інші дві армії Волховського фронту — 8-ма і 54-та — вестимуть наступальні дії на Любанському, Тосненському і Чудовському напрямках, вибиваючи німців з Октябрської залізниці і не даючи їм змоги перекидати підкріплення до Новгорода. Військові частини цих двох армій, що звільняться у ході операції, будуть використані на Лузькому напрямку, тобто — на лівому крилі Ленінградського фронту, — котрий має розгромити 18-ту армію німців.

Підготовка до наступу шести армій Ленінградського, Волховського й сусіднього з Волховським 2-го Прибалтійського фронтів і сам наступ підкріплювалися кропіткою, напруженою бойовою роботою партизанів. Партизанські бригади і загони повинні розширити вогнища збройного повстання в одинадцяти районах області. Партизани рятуватимуть населення від знищення фашистськими властями і від масового вигнання людей до лінії «Пантера», де розгорнулися ще в серпні сорок третього року будівельні роботи.

План командування Ленінградського, Волховського і 2-го Прибалтійського фронтів також передбачав бойову взаємодію армійських частин з партизанськими бригадами у здобутті важливих опорних пунктів, окремих залізничних станцій, сіл і міст, у захопленні важливих у тактичному відношенні висот і рубежів, перехрестя доріг, у здобутті переправ, мостів, які будь-що треба втримати до підходу регулярних частин армії. Командування фронтів від партизанів, як ніколи раніше, вимагало посилення диверсійної діяльності мінування доріг, дезорганізації зв'язку фашистів.

Партизани мають також у цей відповідальний період посилити розвідувальну роботу на найважливіших напрямках, організовуючи цілодобове спостереження за рухом військ по дорогах, оперативно про цей рух повідомляючи в Ленінградський штаб партизанського руху. Серед інформаторів має бути і група Кудрявого, радист якої так і не вийшов на свій перший сеанс зв'язку о 10-й ранку.

За п'ять хвилин до передвечірнього виходу Галки в ефір Петро Петрович, Іван Сергійович і Андрій Савич були вже в радіовузлі. Всі позирали на годинники, затамувавши подих. Очі кожного спрямовані на пальці радиста, що вистукували позивний» даючи знати Галці, — його чекають, його хочуть почути.

Галка мовчав.

Радист припинив роботу на телеграфному ключі, закрутив ручкою настройки приймача. Потім лише доторкувався до тої ручки, боючись збитися з потрібної радіохвилі. Було чути сигнали, гучніші й тихіші, хрипкіші і писклявіші. Однак оператор не обертався до тих, що стояли за його спиною. А це означало, що рація Галки в ефір не вийшла.

— Невже льотчики скинули групу не туди? — порушив мовчанку генерал, коли радист «промацав» потрібну хвилю втретє після цього виклику і розвів руками.

— Пілоти доповіли, що група десантована в заданий квадрат, — відповів Андрій Савич.

— Так різко змінилася обстановка в тому квадраті?.. Не розкрився парашут у Галки?.. То чому ж тоді мовчить другий радист? — картався в догадках генерал.

— Важко сказати, Петре Петровичу, — зітхнув полковник Іван Сергійович. — Все часом трапляється: і нерозкритий парашут, і десант одразу потрапляє на вечерю до німців. На війні як на війні…

— У таку ніч штурман не помилиться! А може, місячно було тільки в Ленінграді? Що сказали льотчики? — звернувся генерал до майора.

— Там було місячно й зоряно.

— А тут уже зранку стало насуплюватися небо. Що, не озивається Галка? — з нетерпінням звернувся Петро Петрович, до радиста-оператора.

— Не озивається, — цонуро відповів черговий. — Тоді слухатимем на аварійній хвилі. Ввечері і вночі.

— Не подобається мені це мовчання. Хоча й не віриться, що група…

І генерал не договорив. Він і полковник Іван Сергійович покинули радіовузол. Андрій Савич залишився. В ефір вийти мав ще один кореспондент, і майорові хотілося першим Після шифрувальника прочитати радіограму.

8

Дізнавшись від чергового єфрейтора, що Кротов повернувся на базу, оберштурмфюрер Вундерліх був прикро здивований. Адже той мав з'явитися тільки наступної ночі. Вундерліх подумав: «Злякався Кротов і не проник у стан партизанів. Десь пропиячив ніч і — назад. Вір цим росіянам…».

Вундерліх цього разу хотів діяти напевне, здійснивши глибоку розвідку тих формувань 2-ї партизанської бригади Синельникова і комісара Єфімова, які найбільше перешкоджали рухові на Варшавській залізниці. До того ж надійшли сигнали про зустріч керівників партійних центрів — Новосельського і Псковського. Командуючий охоронними військами групи «Норд» генерал Бот особисто наказав Вундерліху взяти під контроль операцію «Сонцевир» у цьому районі — вона мала стати останньою у знищенні партизанів. Треба поспішати, бо генерал Говоров незабаром розпочне остаточну деблокаду Ленінграда і тоді стане набагато складніше боротися з партизанськими диверсантами у смузі Варшавської залізниці й Лузького шосе, які є основними артеріями, що живлять 18-ту німецьку армію під Ленінградом і частково лівий фланг новгородського угрупування 16-ї армії.

І ось раптова поява. одної з груп лазутчиків на базу занепокоїла оберштурмфюрера. У ці хвилини він був готовий поставити до стінки цього служаку, який і уві сні бачить себе курсантом Добендорфської школи пропагандистів власовської армії, аби опинитися подалі від цього пекельного партизанського фронту, що завдає стільки клопоту командуванню групи «Норд».

— Клич сюди Кротова! — сказав Вундерліх, звернувшись до єфрейтора, котрий прийшов йому доповісти.

— Єсть! — стукнув кованими закаблуками чобіт єфрейтор і застугонів ними по підлозі.

На порозі з'явився Кротов у фуфайці, в вушанці, на ногах кирзові чоботи. Вундерліх, відряджаючи лазутчика до партизанів, подбав, щоб в одязі нічого не було німецького. І в зброї теж. Автомат і гранати («лимонки») у Кротова теж російського зразка. Кротов зняв шапку й розчесав буйну русяву чуприну пальцями.

— Що? — вигукнув оберштурмфюрер Вундерліх. — Нема чого сказати? А я надіявся на тебе, Кротов!.. Після «Сонцевиру» ти мав поїхати в Берлін.

Та Кротов не кліпав зляканими очима, а, навпаки, дивився на свого оберштурмфюрера зосередженими, відданими очима. Це помітив Вундерліх і вже спокійніше спитав:

— Що сталося, пане Кротов? Чому так швидко повернувся? Встиг з'ясувати, де дислокуються полки 2-ї бригади? Де зустрічаються партійні керівники? Чи, як кажуть росіяни, у страха великі очі?

«Ні, не злякався Кротов, — відзначив подумки Вундерліх. — У нього досвід: розстрілював саботажників на лінії «Пантера», вивозив із сіл людей і пускав «червоного півня», як називають росіяни пожежі. Щось сталося інше…»

А Кротов жадібними очима дивився на склянку чаю, з якої парувало. До бази він добрався дві години тому попутною автомашиною, стоячи з Пеньковським і Рябушкіним у кузові, й дуже змерз. «Аби-то оберштурмфюрер дав чарку шнапсу, — щоб зігрітися». Та Кротов бачив невдоволення й здивування шефа і тому вирішив доповісти йому чітко і з понтом, щоб есесівець не пропікав його таким знищувальним поглядом.

— Дозвольте, гер оберштурмфюрер! Трапилася невидаль! Нечувано. Непередбачена ніким!.. — уже цими словами Кротов хотів підкреслити значимість свого повідомлення. — Ми наткнулися на парашутний десант червоних! Я, Рябушкін і Пеньковський нарахували 'з дванадцять парашутів. Ніч була місячна. Можливо, парашутів опустилося ще більше, бо «дуглас» тричі кружляв над лісом і залітав аж за Варшавську залізницю…

— І ви бачили вогнища? Партизани подавали пілотам сигнали? — не терпілося узнати й про цю деталь Вундерліху.

— Ні, гер оберштурмфюрер! Ніяких сигналів партизани не подавали. Але виявилося, що партизани були близько, на хуторі, і цепом пішли до парашутистів. Однак ми зустрілися з ними перші. Вони опустилися біля нашої клуні за якихось двісті метрів. Почалися переговори. З нами трьома пішов їхній один, вдягнений у новеньку уніформу німецького лейтенанта. Я хотів одійти з ним якнайдалі, а потім взяти його у полон…

Почувши останню фразу, Вундерліх скептично посміхнувся: «Невже Кротов міг взяти в полон парашутиста?.. Набиває собі ціну! Так той парашутист і дався б у полон…» Вундерліх пропікав очима Кротова, а той тупив погляд.

— Та не пощастило, гер оберштурмфюрер!.. Зненацька ми побачили з п'ятнадцять партизанів. Вони йшли на луки, до парашутистів, до нас і десантника, який був з нами. Хто міг передбачити, що партизани будуть тут як тут? У такій обстановці дав автоматну чергу по парашутистові, скосив його. На жаль, польову сумку, що була при нім, ні Рябушкін, ні Пеньковський одрізати не встигли. Я ж тим часом дав чергу по чотирьох парашутистах, які вже стріляли по нас. Треба було утікати і від парашутистів, і від партизанів…

— Нащо розпочав стрілянину? Ти б міг як провідник парашутистів стати своїм серед партизанів? — оберштурмфюрер поставив запитання, якого найбільше боявся Кротов. — З таким «паролем» можна пройти до їхнього Штабу, — міркував уголос Вундерліх.

— Обстановка не дозволила, гер оберштурмфюрер! — сказав Кротов, тяжко зітхаючи. — Довелося вбити парашутиста.

Кротов, звичайно, не міг признатися, що в нього не витримали нерви, що в Пеньковського і Рябушкіна вже тряслися піджилки; що ще мить — і вони видадуть себе перед парашутистами. Страх — не жарти. Вгамувати страх не допомогла і горілка, яку випили, розташувавшись на ночівлю в клуні. Одне діло стріляти із засади першим у спину партизанам, стріл ятя У беззбройних і палити хати й хліви тих, що не хочуть евакуйовуватися заради «безпеки свого життя», як сказано в наказах командуючого військами «Норд» Кюхлера, інше — вести розмову віч-на-віч з партизанами і радянськими парашутистами. Тому Кротов і розрядив півдиска в парашутиста, вигравши дорогоцінні секунди, й приніс ось таку звістку.

Кротов помітив: новина зацікавила Вундердіха. Ще б!.. Дванадцять чи й більше парашутистів приземлилися навіть потай від партизанів. Це щось та означає! Мабуть, у них є якась таємна місія від ленінградського командування. Про це засвідчує і новесенький кітель з погонами лейтенанта німецької армії, у який одягнений десантник..

— Шкода! Шкода, пане Кротов, що не взяли ніяких паперів у вбитого! — зауважив оберштурмфюрер.

— Не було часу. По нас стріляли. Ще кілька секунд — і нас би побили, — відповів Кротов. — Ще, гер оберштурмфюрер, двоє з чотирьох десантників з туго набитими ранцями. В ранцях ніби ящички. Думаю, оті двоє мали рації. В інших тільки по одному мішечку за спиною…

— Два радисти? — перепитав Вундерліх, підвівшись з-за столу. — Твої відомості дуже цінні…

— Два радисти, подумав я тоді, група — надзвичайно небезпечна, засекречена навіть перед партизанами. Треба поспішати до вас, гер оберштурмфюрер! — збрехав Кротов, бо насправді думав лише, як урятувати свою шкуру.

І все ж…

Все ж, коли Кротов біг, увібравши голову в плечі, біг, боючись смертельних пострілів, в очах чомусь постав один серед чотирьох парашутистів — з рацією на лямці через плече, котрий гукав, щоб партизанські командири прийшли до них самі: «не великі пани».

«Не великі пани!» Сказано було українською мовою. Та й постать ніби знайома, хоча обличчя на такій віддалі розгледіти, неможливо. Отож Мамонько-Kpoтов біг до клуні, що мала затулити їх трьох від пострілів, і думав: радистом є той самий, якого Мамонько в запасному полку пригощав грибною юшкою з казанка, якому, як і Охріменку, бив пенальті по воротах між валуном і покладеним каменем. Охріменку таки забив «гола» навічно, як і парашутистові, а молодший сержант, радист залишився на луках у німецькому тилу…

Точив Кротова і сумнів. «Може, й не він? Ленінградський фронт великий!..»

Вундерліх тим часом дістав із тумбочки пляшку рому, налив чарку Кротову.

— Ти заслужив. Я клопотатиму, щоб тебе фюрер нагородив. Випий…

— Данке! — подякував Кротов, нахиливши голову. Немов черва, його мозок тепер невідступно точила думка:

«Поява тут радиста із запасного стрілецького полку логічна й закономірна». І Кротов рішуче сказав:

— Гер оберштурмфюрер! Серед десантників і отой радист, про якого я вам розповідав під час першої зустрічі.

— Ситуація… — потер руки Вундерліх. — Були в одному полку, а опинилися у ворожих арміях! Бажаю успіхів, пане Кротов! Про ваші відомості зараз же буде знати розвідка штабу «Норд». Там уважно прослуховують ефір, сюди вишлють машини з радіопеленгами…

Вундерліх розгорнув карту на столі, а Кротов підійшов і ткнув пальцем.

— Ось клуня. Десь звідси вони й передають по рації.

Повідомлення оберштурмфюрера Вундерліха у штабі групи «Норд» зустріли із задоволенням. До цього контррозвідка штабу знала, що на лісорозробках, поблизу шосе Псков — Луга випадково знайдено вантажний мішок. Стокілограмовий пакунок завис із парашутом на високій сосні. До наповненого речами лантуха прив'язані дві пари лиж, у мішку боєприпаси, пара чобіт, цукор, тютюн, міни, і що найцінніше — новенька карта двокілометровка. Розіслана карта ледве вмістилася на столі. Заходи в штабі «Норд» уже прийняті по виявленню розвідувальної чи диверсійної групи парашутистів. Ефір прослуховується найдосвідченішими радистами-операторами. З Пскова у напрямку Новоселля вийшло дві автомашини з антенами-пеленгами.

Вундерліх тер задоволено руки, слухаючи повідомлення з Пскова.

— Сюди якнайскоріше треба полк солдатів! — нагадав Вундерліх.

— На жаль, ні полку, ні батальйону прислати не можемо. Шість годин тому генерал Говоров розпочав нечуваний донині артилерійський обстріл наших позицій у районі Петергофа. Лінія нашої оборони, яка була неприступна майже дев'ятсот днів, росіянами прорвана, — сказали оберштурмфюреру по телефону.

— Каральна експедиція відміняється?

— Ваше завдання: слідкувати за десантом візуально. Для стеження в ефірі до вас прибудуть за годину пеленгаторні машини. Групенфюрер контррозвідки доручає особисто вам знищити парашутистів. Для цього сил у вас вистачить! Судячи з трофейної карти, розвідники Говорова не залишаться у партизанів. У них своя робота.

Вундерліх поклав трубку на ящичок польового апарата, подивився на розіслану карту, думаючи, як знешкодити десант: «Це добре, що в мене є Кротов. Служив би тільки віддано, як пес. Подорож Кротова до Добендорфа відкладається. Кротов буде «вальдкаце», він допоможе мені розквитатися з парашутистами. На мене має надію сам групенфюрер — начальник контррозвідки фронту…»

9

Лижників ішло з півтора десятка. Одягнені хто в чому: у шинелях, фуфайках, пальтах, піджаках і навіть у кожухах. Більшість озброєна карабінами і гвинтівками. Йшли, як гуси, один за одним, що й здивувало Галку: чому не цепом.

Віддаль між лижниками і парашутистами, що приготувалися до бою у невеличкій бомбовій вирві на галявині, дедалі зменшувалася. Кудрявий, Короп, Орел і Галка прицілювалися, знаючи, які важливі перші прицільні постріли.

— Підпустити якнайближче! — попередив Кудрявий.

Притиснувшись щокою до холодного автомата. Галка ловив на мушку лижника. Ще мить, ще — і він натисне на…

— Не стріляйте!

— Не стріляйте, товариші парашутисти!

— Ми свої!.. — поквапливо і наперебій горланили лижники.

Всі вони, неначе по команді, попадали у сніг, за стовбури сосен, затуляючи голови руками, ніби від бджіл. Їхні вигуки на якусь мить паралізували свідомість десантників, і ті втрималися, не натиснули пальцями на спускові гачки.

Галка тяжко зітхнув і спідлоба зиркнув на своїх.

— Треба було стріляти раніше, коли вони йшли… немов п'яні барани, слід у слід!.. — з гнівом прошепотів Орел. — Це ти, командире, винуватий!

— Учора ви теж удавали із себе партизанів і вбили нашого! — гукнув до лижників Кудрявий. — Зброю в сніг!

— І руки вгору, сволото! — ствердив ці слова ще й лайкою Короп. — Ви всі лежите на мінах.

— Полоснемо по мінах — і од вас залишаться тільки віники! — підтримав Коропа й нетерплячий Орел.

— Не стріляйте!

— Ми партизани!

— А стріляли у вашого «лісові коти». Власовці.

— Всадили, сволочі, автоматну чергу в спину і втекли…

— Не стріляйте. Ми свої!

Така була відповідь на погрозу Коропа й Орла.

— Ваш лейтенант тяжко поранений. Сволочі перебили йому хребет. Біля нього зараз наш лікар!

Це був ще один голос від лижників, хтось навіть назвав ім'я лікаря, щоб довести десантникам, що до них прийшли не карателі, не «лісові коти», а партизани.

— На партизанській базі зараз секретар райкому партії товариш Акатов. Лейтенант Петро казав, що про нього вам говорили в Ленінграді! — гукнув ще один лижник.

— Не стріляйте!

Своїми вигуками лижники збили з пантелику парашутистів.

«Як могло таке статися?!» Це мучило кожного. Безсумнівно, стріляли у Петра власовці. А йшли на луки партизани, побачивши, як кружляє літак і опускаються парашутисти? Зробивши чорне діло, троє власовців, виходить, побачили партизанів і — навтіки. Чому ж партизани не погналися, не вбили трьох німецьких найманців? Та, мабуть, тому, що вони не партизани, а німецькі карателі. Тепер хочуть хитрістю взяти в полон ще й цих чотирьох парашутистів. Тому й сказали, що власовці «намазали п'яти салом», бо самі є «лісовими котами».

— Брешуть анцихристи! — процідив з люттю Орел.

— Але ж вони називали ім'я нашого лейтенанта! — розмірковував уголос Галка. — Сказали, ніби Петро їх попередив, що ми знаємо про_Акатова…

— Мучили нашого Петра, і той тяжко поранений, у гарячці обмовився.

— Не вірте їм! — застеріг Короп.

Перемовка у бомбовій вирві вщухла. А тяжкі думи лишилися. Хто ці люди, що прийшли по сліду парашутистів? І ті, що стріляли у Петра?

Мовчав і ліс. Лише вітерець вогкуватий ніс із Атлантики туман.

— Ти, командире, винуватий! Повернув мене й Галку назад, — докорив Кудрявому Орел. — Треба було добігти, доповзти до Петі. Його кров і на нашій совісті.

— Нащо ти отак? — з болем вимовив Короп.

— Нехай, — тяжко зітхнув Кудрявий. — Винуватий я. Ну, а далі? Що скаже Галка?

Галка раптом випростався на весь зріст і звернувся до лижників:

— Далі розмови ні до чого! Дванадцятеро ваших складають зброю і залишаються тут. Ось на цій поваленій ялині. У залог! Троє повертаються у партизанський табір і приходять сюди з командиром загону…

— І тільки так! — гукнув рішуче і сердито Короп, вилаявшись.

Галка виліз із воронки і пішов до поваленої буреломом ялини. Він був упевнений, що по їхніх слідах у ліс прийшли партизани.

Лижники один по одному стали підходити до Галки, складати на купу гвинтівки і карабіни. Троє з карабінами, поправивши на ногах лижі, неохоче попленталися по своїх же слідах назад, звідки прийшли.

— Признайтеся, вигадали про власовців? — спитав Галка заложників. — Ваш поранив помилково нашого?

— Ні. Стріляла власовська розвідка. Ці собаки нишпорять за нами, — відповів партизан. — Ми було кинулися за трьома. Та ті вовки тутешні стежки знають. А тут ще ваш Петро стікав кров'ю. Перебинтували йому спину…

— Ми партизани. І по зброї видно — вона бідняцька. А той гад озброєний ППШ! — сказав другий партизан.

— Хіба по наших обличчях, наших очах не видно, що свої? — спитав третій.

«Хіба не видно по обличчях, по очах…» — подумки повторив Галка, свердлячи поглядом своїх великих карих очей хлопця, котрий сказав ці слова. — Теж знайшов пароль!.. Очі й обличчя! І в того, що стріляв у спину Петрові, звичайне, а може, навіть і вродливе обличчя? Та й не німець же він, а, мабуть, земляк цих хлопців?..» І все-таки обличчя у цих, що прийшли сюди по їхньому сліду, були одверті, навіть щирі, а в очах відчувався смуток. І Галка впевнено підійшов до Кудрявого:

— Нам час іти на хутір з цими людьми…

— Ні. Ждатимемо людей з партизанського загону! — вирішив Кудрявий.

10

Опритомнівши, Петро помацав сніг. Він був мокрий від його крові. Пальці злипалися. «Хоча б урятувалися хлопці!» — подумав і сторожко підвів голову, зіпершись на лікоть правиці. Своїх не було. Не підходили й чужі. З кожною миттю він відчував, як утрачає сили, як стає йому байдуже до всього на світі. Поворухнув рукою, яка мала послужити йому востаннє, якщо підійдуть карателі, — ніби відморожена. Пальці, що на них уже замерзла кров, здерев'яніли, не згинаються. Кобура з пістолетом, до якої має дотягтися, виявилася неймовірно далеко. А ще ж треба відстебнути кнопку. «А торбинка з гранатами залишилася там, біля вантажного мішка. Не повезло нам…»

Пригадалися веселі пілоти, їхні розмови. А що завтра скаже генерал, коли Галка не вийде на зв'язок? Що подумає майор Андрій Савич? Нікудишні діла! Дивне життя. Ті квапилися у кіно, а тут доводиться вмирати, стікаючи кров'ю, на цій ворожій території.

Петрові холодно. Якщо не рухатиметься, замерзне. Але й рухатися, виявляється, не може. Ноги мов повідрубувані, не слухаються. Краще б одразу в серце. Та ні. Не міг покидьок підняти вище ствол автомата, щоб у серце або в голову. Квапився. А тепер пропадай! Недаремне ж попереджували, що можуть трапитися надзвичайні ситуації, коли треба покінчити з собою. Але ті попередження були ніби не для Петра, не для кожного з них, а для когось іншого, котрий міг потрапити у біду. А сталося, що Петро першим має випробувати на собі, що се означає. Тепер він сам собі суддя, прокурор, адвокат і виконавець вироку.

Рука на морозі зовсім перестала слухатися. Тіло захололо. Сльози тільки були гарячі —. повзли по щоці. Петро плакав від безсилля. Замерзнути б! Умерти тихо, мов заснути. Тоді стане тепло, байдуже. Може, і справді смерть не така вже й жахлива? Треба лиш звикнутися з думкою, що вона неминуча. Чому неминуча у двадцять два роки? Чому неминуча, коли поруч люди, які удавали партизанів?.. Чому взагалі ті власовці у німців на службі? Що вони хочуть цим довести? Війна ж ця Вітчизняна, Велика війна, а не громадянська, коли брат стріляє у брата…

Всі «чому» зринали в голові, як бульбашки у казані, під яким палахкотів огонь. Відповіді ніхто не давав і дати не міг. Та вже скоро йому було не до думок. Свідомість була на межі між смертю й життям.

Тим часом на луки прийшов взвод партизанів, які з'явилися на хуторі ще вдень, щоб забезпечити охорону зустрічі представників двох оргтрійок — псковської і новосельської. Пізнім вечором вартовий на хуторі забив на сполох, побачивши, як з транспортного літака почав спускатися парашутний десант. У партизанів не було рації, і Ленінградський штаб не міг їх повідомити про прибуття десанту. Однак сумніву ні в кого не було — посланці фронту приземляються на псковську землю напередодні великих подій.

Петра партизани принесли на хутір — у хату, фельдшер Борис туго перев'язав шматками матерії з шовкового парашута рани, зробив укол. Петро незабаром розплющив очі. Принесли партизани й шість мішків вантажу. З першого мішка витягли карти, сухі анодні батареї для рації, патрони до автоматів, сіль, цукор, пачки тютюну, дві пари чобіт, санітарну сумку з медикаментами, які тут же й використовував фельдшер Борис. Інші мішки не розпаковували, а клали на сани, поквапливо споряджаючи валку, щоб якнайшвидше покинути хутір, — німці не втратять нагоди послати проти парашутного десанту карателів. Недаремно ж оті троє щось винюхували поблизу хутора.

Командири партизанів послали п'ятнадцять бійців за парашутистами, щоб привести їх у ліс. О третій ранку на хуторі вже не було жодної людини. Валка саней рушила лісовими дорогами до урочища — в партизанський табір.

Петро лежав горілиць і бачив над собою зорі, які стали ще яскравішими, бо місяць зайшов. Інколи й дрімав. Часом перебував у забутті. Лік часу він утратив. «Де хлопці? Як вони там?» — хвилювався, коли біль рани не давав задрімати. Тоді свідомість його ставала ясною, мов небо у погожий день, і Петро у пам'яті відтворював пережите на лузі.

… Йдучи на переговори до партизанів, він не мав сумніву, що три його супутники не ті, за кого вони видали себе перед парашутистами. Петро навіть здивувався, що Галка вигукнув: «Не йди…» Слова ці Петро зрозумів як: «Почекай!» Але нащо чекати, коли то були партизани. Один високий, з буйною зачіскою, у яку занурив п'ятірню, коли скинув шапку. З трьох говорив тільки чубатий: «Ото невидаль — десант! Чи не страшно стрибати з літака?» — «Наші більше боялися не стрибка, а куди потраплять, опустившись на землю… Та, виявилося, до своїх», — відповів Петро. Від того, що йшов найближче, війнуло самогонним перегаром. Петро хотів зупинитися, обернутися, щоб ще подивитися в обличчя його провожатих. В цю мить блискавкою зринули в пам'яті слова Галки: «Не йди!..» Ще мить — і спину Петра обпекли автоматні кулі, а тишу розкололи постріли…

Фельдшер Борис раз у раз пересвідчувався, чи добре вкритий поранений парашутом, а зверху — кожухом з величезним коміром.

— Там є чим їх зустріти! Навкруг табору споруджені.

— Не замерзну, — пошепки заспокоював Петро. — Чи скоро доїдемо?

— Зробили гак, щоб збити німців зі сліду. Та вже скоро, — пояснив Борис пораненому.

— А як прийдуть туди?

— Там є чим їх зустріти! Навкруг табору споруджені кулеметні дзоти. Перед кожною амбразурою зручні сектори обстрілу. Є навіть міномети. Посилай хоч батальйон карателів, наші одіб'ються. Вже було, коли від полку карателів залишалися одні віники. Ми живучі. А зараз розпочався наступ наших військ. Фашистам доведеться латати свої дірки під Ленінградом. Вони не в змозі послати проти нашого табору більше полку! Ми вже були биті, а за битого двох небитих дають. Заспокойся, товаришу лейтенант.

— А що ж мені ще доводиться, як не заспокоюватися, — з іронією мовив парашутист. — Який уже з мене лейтенант, коли не може ворушити ногами…

Фельдшер ще поправив кожуха, хоча той не сповз: дорога рівна, накатана, та й поранений лежав нерухомо.

Просто Борис хотів доторкнутися до обличчя Петра, відчути тепло його щоки. Для нього самого це була якась утіха: поруч же — посланець Великої землі, представник Червоної Армії, яку тут ждуть не діждуться і якій випадає звільняти не лише Ленінградську область, а йти далі.

— Стій! Хто йде?.. Пароль! — вартовий владним голосом зупинив дозорних партизанів, а з ними й обоз.

Дозорні з валки обмінялися паролем, і коні рушили далі.

Петра поклали до землянки-лазарету. Тут лежало чоловік з десять на суцільних нарах, що тяглися понад глухою стіною. Вікна були невеличкі, і тому, коли навіть надворі зовсім розвиднилося, у землянці було напівтемно.

Петро розплющив очі й усміхнувся куточками знекровлених губів: біля нар, на яких він лежав, стояли Кудрявий, Короп, Орел і Галка.

Кудрявий узяв Петра за руку, і поранений ледь-ледь її потиснув: такий був знесилений.

— Чому ти не вигукнув, не скрикнув, що живий? Орел і Галка приповзли б до тебе…

— А якби були оті, що йшли від хутора, не партизани?.. — відповів Петро. — Мовчав, щоб ви втекли подалі. Мовчав, щоб Галка згодом став передавати радіограми в Центр. Уже працював? — запитав у Галки.

— Яка тут робота при такій невідомості! Ось поговорю з тобою і стану працювати, — відповів радист.

— Німцям відомо про наш десант, вони зараз промацують ефір, чи не з'явиться рація з новими позивними. Знають і квадрат, куди ми десантувалися.

Кудрявого і хлопців здивувала оця турбота тяжкопораненого за свою групу, за роботу рації. Адже Борис пошепки їм сказав, що надії на одужання у Петра майже нуль: перебитий хребет, посічений спинний мозок. Але поранений вірить, що для нього не все скінчилося, що він підведеться і ще воюватиме. Очі його карі світилися від бажання діяти до останнього.

— Сліди, що на них натраплять, пеленги, не ті, що на снігу. Електромагнітними хвилями треба користуватися обачно. Я думав про це. Час роботи за розписом минув уже. Я на «аварійній» хвилі передам генералові про все, що сталося, і про тебе теж, Петю… — запевнив Галка.

— Прошу, не кажи, що я не можу рухатися. Минеться. Нащо хвилювати Савича і Петра Петровича. Поранений — і все… Важливо, що ми у партизанів, що карателі нас зараз не вгризуть. Партизани нам допоможуть.

— У них усюди зв'язки у Пскові, в навколишніх селах. У них тільки нема рації… — говорив, тяжко дихаючи, Петро.

— Заспокойся! — нахилився над пораненим Орел. — Ми все зробимо. Працюватимемо й за тебе, Петю!

— Поки ви тут, інформуйте мене про все! — попросив Петро. — Мені легше буде.

Донеслися вигуки привітання. Галка з Орлом підбігли до віконця. Біля землянки стояли люди, оточивши коня з саньми, навантаженими лантухами. Віжки тримав старший лейтенант Іван, шия якого була обмотана шарфом. Поряд — лейтенант Сокіл. Обидва у кожухах. Шапки набакир.

— Що за гвалт? — поспитав Петро.

— Наші анцихристи з'явилися. Сокіл з Іваном. Псковські піжони!

— Здорово! Слухай, Галко, додай у своїй першій радіограмі, що Ваня і Юра з нами! І я теж підведуся, — пошепки, але рішуче сказав Петро. — Підведуся, що б там не сталося! Біжіть до них, хлопці! Тут лишаться Борис, санітарка. За мене не турбуйтеся. Починай, Галко, свій перший сеанс.

11

Старший лейтенант Іван і лейтенант Сокіл приземлилися один від одного недалечко і вже зустрілися за кілька хвилин. Обом довелося пововтузитися навколо берези, яку накрив Іванів парашут. Гілки берези, впершись у міцний шовк, пружинили, стропи заплутувалися. Та все ж обійшлося без сокири, яку вже вийняв Іван з речового мішка.

Парашути і речовий мішок заклали хмизом, сосновим гілляччям, якого тут нарубано було немало. То там, то в іншому місці виднілися купи колод і штабелі дров. І всюди — сліди від саней, автомобільних шин, від людських ніг. Здогадатися було неважко: Іван і Сокіл потрапили у масив, де провадилася лісозаготівля.

— Вскочили ми, Юро, по самі вуха!

Іван звернувся до Сокола по імені, щоб якось тепліше стало на душі. Як-не-як — у ворожому тилу вперше. Та й зустрілися поки що вони лише удвох. Решта десанту вистрибнула кілометрів за чотири. Вже ранком тут будуть люди, автомашини, солдати. У німців же працюють під автоматами й кулеметами. Такий уже «новий порядок».

Того веселого настрою, що був у літаку, в Івана не лишилося й крихти. Його і Сокола занесло від решти десанту аж за залізницю, перейти яку буде не так легко, бо ліс обіруч насипу вирубано на двісті метрів і залізниця, як казали ще в Ленінграді, патрулюється німцями, бо партизани і минулого літа, і восени влаштовували тут операції «рейкової війни». «Нищили б уже паротяги, — невдоволено подумав Іван, — мости, вагони! Так ні. Взялися за рейки і такого шелесту накоїли!»

Дружного десантування не вийшло. І все через те, що хтось з обслуги не встиг скинути ще два мішки. Назад же їх літак не повезе. У лантухах боєприпаси, медикаменти, тютюн, мило, сіль. Все це дефіцит на окупованій території. Мішки в останню мить побачив Іван і заходився їх скидати з літака. На це пішов час. А навіть десяток секунд — запорука того, що десант би приземлився дружно. Цьому б сприяла й тиша — вітру не було, і «дуглас» летів низько. Однак Сокола та Івана однесло аж по той бік залізниці. А це означало — вони опинилися у вузькій смузі між залізницею Псков — Луга і шосейною магістраллю цього ж напрямку, яка пролягла майже паралельно.

Сокіл добре бачив, ще коли приземлявся, і залізницю, і вирубку уздовж колії, бачив холодний блиск при світлі місяця очищеного і добре вичовганого автомашинами покриття шосейної дороги.

Сокіл усе дивився в той бік, де за деревами ніби був великий простір. Можливо, там село, хутір.

— Ходімо, Ваню, туди! — сказав Сокіл.

— А може, візьмемо із знайденого мішка боєприпаси, поки не чути заготівельників?

— Ні. Це не по-розвідницькому. Ми повинні знати, де знаходимося, — не погодився Сокіл.

— Переконав. Бути по-твоєму, Юро.

За кілька сотень метрів ліс уривався і попереду розіслалася рівнина. У далині чорніли хати і хліви.

— Більше разу не вмирати! — вирішив Сокіл. — Зайдемо у крайній дім.

— Кого з себе удавати? — запитав Іван. — Поліцаїв, німців?

— На місці буде видніше.

— Що й казати, Юро, одвага мед п'є.

Вони пішли від лісу протоптаною стежкою до крайнього обійстя. На снігу понад стежкою сліди від хворосту, який тягли мешканці хати… Біля хліва зупинилися. Прислухалися. На подвір'ї і в хаті ніяких ознак життя.

Сокіл став біля вікна, Іван за рогом хати. Сокіл зазирнув у шибку — нічого не видно. У хаті тепло — шибки не замерзли. Недарма ж соснового гілляччя на подвір'ї велика купа. Топити хазяїнові було чим.

Сокіл постукав у шибку, несміливо, немов хлопець до дівчини. Так стукав він, Юрко, в останнє літо перед призовом в армію до своєї Насті. Потім Настя казала, що мати лише удавала, що спить, бо була не проти, щоб Юрко став її зятем. На обличчя він не красень, обличчя те в дитинстві було у ластовинні, а в юності стало муруватим: ластовиння розпливлося, немов зелена вода у ставку в час дощів. Чубик русявий, прилизаний набік. На такого не всяка дівчина й позаздриться, бо ж інші якості, варті шани, сховані десь у глибині душі. Про них могли засвідчувати лише сірі, великі й розумні очі, про що теж такій, як Настя, одразу не взнати. Доньці підказала мати.

Юркові здалося зараз, що стукав він, сигналячи, до своєї коханої дівчини, забувшись про все. Спохопився, коли перед самісіньким склом виринуло бородате обличчя, схоже на «дядька-чорномора» з дитячої казки, а може, ще й на портрет Івана Сусаніна з афіші Великого театру — коли був у Москві, слухав цю оперу. Спершу він відсахнувся. Та розгубленість тривала мить. Сокіл неголосно, але владно промовив:

— Червона Армія прийшла! Десант! — і націлив автомат у шибку.

Бородата голова перехрестилася. За плечима бороданя з'явилася, немов русалка, у білому, з довгим розпатланим волоссям жінка.

Сокіл миттю до ґанку. Там стояв Іван. У сінях цокотіли гаком чи клямкою невпевнено, нервово.

— Я сказав, що ми десант, — прошепотів Сокіл.

— Ну і даєш! Сказав би вже, що ти — сам Олександр Невський! Воскрес цієї ночі, — відповів Іван.

Двері відчинилися. Сокіл з Іваном, пригинаючись, вскочили до кімнати, нишпорячи очима й вічками стволів автоматів по ліжку, стінах, лаві.

— Нема у нас нікого, — порушила мовчанку впевненим голосом молода жінка. Вона вже встигла одягти сукню і тепер накинула на плечі жакет.

— Свят-свят… Хто там, Насте? — пролунав кволий голос з печі.

— Якісь, мамо, посипальники-щедрувальники! — не без гумору сказала Анастасія, що підкреслювало її сміливість. — Сьогодні ж Новий рік по-старому…

«Анастасія!» — подумав Сокіл. І, стоячи під вікном, пригадав свою Настю. А вголос:

— Ми щедрувальники. Можеш, діду, пригоститися тютюнцем з Великої землі. Абхазький. Точно такий, як і турецький! Пахучий. Такого вік тобі не доводилося палити, е те, що твій самосад, яким навіть стіни пахнуть. Як тебе величати?..

— Герасим, — сказав хазяїн. — А стіни прокурив, щоб міцніші були. Хочеться дожити до світлого часу…

Він дивився на Сокола й Івана, вдягнених у кожухи, взутих у валянки, з автоматами, що їх цінують і німці і поліцаї за патронники, схожі на сковорідки. «Мабуть же, десант! Якого біса німцям іти у таку пору?» — подумав Герасим, натягуючи верхні штани й одягаючи косоворотку.

— Поблизу німецький гарнізон є? — запитав Сокіл.

— В селі Цапелька є. Шосе ж поруч. Та й желєзка з верству з гаком, — відповів хазяїн.

— Ти щось хитриш, діду! До залізниці від Цапельки, що на шосе, з десять кілометрів! — уточнив Сокіл, який уже зорієнтувався, де вони знаходяться.

— Вірно. Дев'ять кілометрів, — сказала Анастасія.

— То, виходить, у вас кілометр з гаком — усі вісім? — засміявся Іван. — Псковський гак.

— Зайшли, то сідайте, — трохи знітився хазяїн, — якщо ви справді ті, що з неба…

— А якщо ні? — вирішив Іван промацати старого.

Герасим розвів руками й відповів з люттю в голосі:

— Та я б на твоєму місці не терзав мою душу. Вона і так пережила за сорок мучеників і за дванадцять апостолів!

— Не гнівайся на нього, — втрутився Сокіл. — Зрозумій і нас. Годину, як на цій землі. Усе невідоме. Де свій, де ворог…

— Чужий би грюкав у двері і, так барабанив у шибку, що деренчало й сипалось би скло. А ви… — проказав Герасим.

І Сокіл став перемовлятися в Герасимом. Парашутистові треба знати, де стоять німці і скільки їх, чи часто. бувають партизани, чи заходять у хату німці. Жінка вона вродлива, живе при гомінкій дорозі…

Старий дивувався, що за кілька хвилин він весь відкрився цьому «посланникові» з Ленінграда: таким Юрій виявився щирим, сердечним і всерозуміючим.

— Ми б хотіли вам зробити новорічні подарунки. У лісі, під дровами, сховані три парашути: два шовкових, один батистовий. Матерії вистачило б на хустки і блузки всьому вашому селу, — запропонував Сокіл.

— А вам, Насте, у першу чергу! — теплим, ніжним голосом мовив старший лейтенант Іван, і од голосу того чорні очі його заблищали, як розпалені вуглинки, у цій напівтемряві.

«Ой же і дає наш дон-Іван! — подумав Сокіл. — Та нехай залицяється для користі діла!..» Так хлопці іноді називали Івана, бо в нього справді жінки й дівчата закохувалися з першого погляду. Серцеїдів жіночих душ всюди йменували донжуанами. Що то є класичний образ у літературі, в опері! Та Юрій раптом звернув увагу, що до тих славних опер він вже сьогодні звертався. Дід Герасим видався йому Сусаніним. Якщо старий виправдає їхнє довір'я, то матиме підпільне прізвисько Сусанін. Якщо Іван «завербує» Анастасію, то вона стане Псковитянкою. Юрій уявив, як майор Савич і Петро Петрович будуть радісно здивовані, прочитавши в радіограмі, що всі відомості добуті Сусаніним і Псковитянкою. Сокіл зітхнув: ще ж так далеко до тої радіограми, в якій Галка передасть відомості.

— Допоможіть нам сховати парашути і дещо з вантажу, — Сокіл звернувся скоромовкою, немов у нього не було часу. — Жаль, коли таке добро дістанеться німцям. Наші незабаром прийдуть. Ждати вже недовго. Нас так і просили й про це сповістити своїм людям.

— Свят-свят… — почувся голос, а потім лопотіння: стара читала молитву.

Герасим зі смаком затягувався димком високосортного абхазького тютюну, якого, Юрій казав правду, він ніколи в житті ще не палив. Та такого тютюнцю не снилося навіть німецьким солдатам.

Герасим і Анастасія одяглися. Хвора мати на печі шепотіла молитву. Гучно стукали ходики. Старший лейтенант Іван підійшов до стіни і пальцями намацав стрілки: ті показували без чверті дві години. «Темного» часу у них ще з п'ять годин. Юрій та Іван повинні переховати парашути, взяти з речового мішка боєприпаси, міни, все необхідне. Потім їм треба пройти десять кілометрів на північ, по той бік залізнице Щоб знайти там хлопців Кудрявого.

З хати вийшли сторожко і попрямували тою ж стежкою, що й привела Сокола га Івана до Герасима й Анастасії. Раз чи два Анастасія спіткнулася. Іван тут як тут — підхопив її за тонкий стан, затримавши на талії свою велику ї теплу руку.

«А стан у неї інтелігентний, як у вчительки! — подумав Іван і додав: — Катя ніби огрядніша, хоч і молодша.» А вголос — про діло:

— Будете стежити з вікна за рухом на шосе, яке поряд, і ставитимете палички, як на уроці з арифметики в першому класі. Окремо — криті машини з солдатами, окремо — з гарматами тягачі, скільки промчить легкових «опелів» і «мерседесів» і в який бік… І ще. Якби ви знайшли «такого», хто б знав, де німці заряджаються бензином чи відпочивають. Ви жінка розумна, і вам здогадатися неважко, що може цікавити розвідників Червоної Армії.

— Я вже здогадалася, Ваню…

Почувши своє ім'я, вимовлене так лагідно Анастасією, Іван ніби зробився ще вищим. І тут же спохмурнів: «Щира вона чи тільки удає свою лояльність до нас?»

Сокіл тим часом нахилився, розгріб гілля і витяг звідти цілий оберемок білої шовкової матерії.

— Треба акуратніше скрутити і зв'язати парашутною стропою!..

— Знадобилася б така шворка в хазяйстві! — пробував Герасим міцність парашутної стропи. — А в отношенії того, чи добре бачу, можу доложить: читати без окулярів важко, а те, що віддалік, углядів би й за три верстви, дай бог кожному… Ну й міцна! — ще смикнув стропу.

— Обережніше, тятю! Щоб німці на цій стропі не повісили нас усіх! — застерегла невістка, а сама піднесла шовковий парашут до своєї щоки. — Який ніжний!..

Іван і Сокіл розшнурували тим часом мішок і дістали з нього пачки патронів, міни, підривачі до гранат, гранати і ще деяке спорядження. Все це добро складали у свої ранці. Бруски мила, кульки солі віддали Герасимові й Анастасії.

— Тільки будьте обачні! — ще нагадав Сокіл. — Знайдуть десь у вас німці хоч обривок парашутної стропи — кінець вам. Та ще, на біду, один мішок ми так і не знайшли…

— Хоча знаємо, що він десь недалечко, — додав Іван.

— Це вже гірше. Ранком німці знайдуть той парашут і стануть прочісувати вздовж і впоперек ліс, — клопотався дід Герасим.

— Добре, що тут багато слідів: і людських, і від саней, — завважила Анастасія.

Вони стояли серед штабелів дров, куп хмизу і пеньків.

— Запам'ятовуй, Ваню, кожний пень, кожен острівок чагарів, щоб іншим разом не заблудитися! — сказав Сокіл.

— Я запам'ятав усе, що треба! — відповів упевнено старший лейтенант, потиснувши руку Анастасії. — У мене є свій азимут…

Вона вирвала руку і сказала:

— Чи всі фронтовики такі?..

— Та ні, — відповів жартома Сокіл. — Через два — на третій.

— Ви на нього не гнівайтеся. У Ленінграді в нього е Катя. Вона й шарф йому подарувала. Покажи, Ваню, Анастасії батьківні шарф. Шкода, що темно. Вдень, та ще при сонці шарф виграє барвами, мов райдуга…

— Точно, — підхопив Іван, бо більше нічого не міг сказати на отаке «розвінчання» його особи. — А ми ось вашим дівчатам і жінкам подаруємо шовк на хустки й блузки. Скінчиться війна, надінете… — він у захваті підняв руку, зображуючи, яке то буде свято, а потім рішуче опустив її. — То не забудьте, що ми вам говорили. І про папірці, і про пень, під яким лежатиме консервна банка…

— Не забудемо, синки! — відповів Герасим. — Скоріше б наша армія приходила. Рушайте ось отак — за дві верстви й желєзка…

— За три кілометри, — уточнила Анастасія. — Дивіться добре: там патрулі ходять і їздять на моторних дрезинах. Особливо в ці дні…

— Чому в ці дні? — насторожився Сокіл.

— Німці ждуть якихось подій на фронті. Так говорив один офіцер.

— А ще буде краще, коли стане відомо номер дивізії чи полку, в якому служить той офіцер, — озвався Сокіл.

— Постараюся, — сказала Анастасія.

— І ще знайте, синки мої. Якщо й станеться біда зі мною й Анастасією, ми вас не викажемо. Як же інакше. Ми ж росіяни.

— Росіяни, тятю, і «лісові коти», — додала невістка.

— Що за «коти»? Вже вдруге чуємо від вас про «котів»? — запитав Сокіл.

— Це ті, що стежать за партизанами. Тут їх ціла зграя. Недалеко німці будують укріплення. На сторожі тих укріплень і стоїть якийсь там фюрер, а з ним зграя власовців.

— Оберштурмфюрер Вундерліх, — підказала прізвище Анастасія.

— Звідки ви його знаєте? — поспитав Іван, мовби сам давно знав того оберштурмфюрера.

— Німець на чорній легковушці часто проїздить мимо нашого села. Бував і в нашій хаті, — признався Герасим. — Видать, Анастасія йому сподобалася…

— Вундерліх служить в есес. Він якийсь начальник на будівництві укріплення лінії, яку ще з літа німці почали споруджувати руками тисяч наших людей уздовж старого кордону, — доповнила невістка і ніби у своє виправдання додала: — Не можу ж я піти у партизани!.. Синок малий дома. Та й дізнаються, спалять хату, уб'ють свекра, матір… Ми ж не в зоні живемо, а на трасі! Тут усі і все в німців на виду…

— Отакий-то калінкор! — сказав понуро Герасим.

Анастасія наблизилася до Івана і неголосно, але твердо сказала:

— Ми псковичі. Наші предки били німецьких псів-рицарів, не кланялися татаро-монгольським ханам». Повірте — і ми з свекром постараємося допомогти вам.

— Віримо! — посміхнувся лейтенант Сокіл. — Думаю, не підведуть земляки!

Сокіл переконував сам себе в тому, що нові знайомі — люди свої.

— Перекажемо. На той бік фронту передамо, що знайшли тут друзів. Будьте достойні цього. Ви мої земляки, і я несу відповідальність за вас! — сказав на прощання лейтенант Сокіл. І до, Анастасії:-А у моєї нареченої теж було ім'я Настя.

Іван думав про Анастасію. Не під ковпаком же скляним живе вона, а при самому тракті. Що ж тут дивуватися, що німцю подобається така жінка?? Як нічого особливого не було і в тім, що Анастасія служила б розвідникам Червоної Армії, спостерігачем на шосейній магістралі і, може, й ще в інших місцях, якими могло цікавитися командування в Центрі.

Він звів на неї погляд. Анастасія була струнка й вродлива. Може, Іван її ніколи не побачить. Може, мить, коли він дивиться на неї своїми вогнистими очима, вже не повториться. «Чи такий погляд у Каті? — мружив очі, ніби змірював далеку відстань. — Спить, мабуть, Катя у цю годину міцним, непробудним сном. А може, думає зараз про мене?»

Іван поклав на плечі Анастасії руки і поцілував її у гарячу щоку, прошепотівши:

— У щічку від імені всієї нашої армії як завдаток, що чоловік ваш повернеться неодмінно і саме з військами Ленінградського фронту.

— Ну й баламут ви, Ваню! Навіть сердитися на вас не можна! — сказала Анастасія.

— А нащо сердитися?.. Ми всі родичі у такій війні.

— Істинно! — погодився і старий Герасим.

Іван і Сокіл пішли. Вже кінчалася ніч, а їм ще переходити залізницю. Це буде нелегко. Та все ж Сокіл заспокоював і себе й Івана: «Це ж не позиція «Мажіно» чи «Зігфріда»!»

Та ось і вирубка понад колією. Місяць уже зайшов. Стало темніше. Це було їм на користь. Треба квапитися, бо за годину-другу вже світатиме. Десь удалині перегукувалися патрулі. З іншого боку лунав гуркіт двигуна моторної дрезини.

— Там станція Стурги Красні, — сказав Сокіл. — Надто пізня пора. Ризикнем, поки не розвиднилося й німці не пустили свої ешелони?

— Треба, Юро!.. Хлопці шукають нас.

12

Після довгих блукань Сокіл з Іваном зустріли одну з пошукових груп, послану в напрямку польоту «Дугласа» секретарем підпільного райкому.

Поки партизани й парашутисти йшли назустріч одні одним, на хутір удерлося зо дві сотні німецьких солдатів і під вибухи партизанських мін запалили хутір. На хуторі горіло все, що могло горіти. Незабаром з хати лишилися тільки піч та димар, що нагадував тепер чорний привид посеред білої пустелі. Карателі рискали по лісових дорогах, шукаючи сліди від валки саней, що покинула хутір, обшастали всі луки. Але там за ніч було стільки натоптано партизанами, які шукали вантажі, скинуті з літака, і самих парашутистів, що ніякому слідопитові не розгадати, де ж саме сліди парашутистів?! Та ще розгадували «лісові коти» і німецькі солдати після того, як добряче пообідали. Усім дали шнапсу, бо ж ішли у ліс, на холод, у глибокі сніги.

Поки каральна експедиція розгорталася, Сокіл та Іван зустрілися з партизанами. І паролем їм стали слова: «Товариші! Ваш Петро з нами!» А потім обмін запитаннями й відповідями на віддалі. Ще за хвилину: «Закуримо, щоб дома не журилися!» На таку просьбу спроможні тільки люди з відкритими очима, чистою душею і щирим серцем.

До таких слів німцям не дотумкати, хоч як би вони не обмізковували брехню, щоб ошукати парашутистів. Є ж на світі слова, фрази, які з головою видають тебе, навіть коли ти у ворожій уніформі, що ти свій, радянський.

— Закуримо, щоб дома не журилися! — знову повторив партизан, дістаючи з кисета нарубаного самосаду.

— Тоді свої! — сказав старший лейтенант Іван.

— Можемо пригостити і «Бєломором» з вашого мішка, що гойдався на парашуті.

— І справді свої! — упевнився й лейтенант Сокіл.

Дізнавшись, що заступник командира групи тяжко поранений у сутичці з власовцям, Іван розпачливо мовив:

— Так ось чому в мене боліло серце! Ось чому якийсь сумнів, мов черва, точив мою душу!

— Петя не уберігся. Як же це? Як же це? — говорив Сокіл.

За кілька годин Сокіл та Іван прибули в партизанський табір. Тепер до раніше зашифрованого уже тексту Галка змушений додати радісну фразу: «Тільки що зустрілися з Соколом та Іваном. Розпочинаємо роботу…» Ще радист повідомляв як підтвердження, що по шосе з Пскова на Лугу, між Подбор'є і Цапелькою, у першу половину дня пройшло 50, з солдатами у критих кузовах, автомашин.

Галка сидів на поваленій ялині, біля землянки, у якій ночуватимуть парашутисти, і дошифровував радіограму. Іван, Сокіл та Короп палили цигарки. Тут же стояли Кудрявий і Орел. Слухали Сокола та Івана про їхні пригоди.

— Добре, що ви, браття-кролики, вийшли до людей, — сказав Кудрявий.

— А чи можна вірити отим свекру й невістці? — засумнівався Короп.

— Побачимо. І вже скоро. У партизанів запитаємо про них. Але квартирантами у товариша Акатова ми довго не будемо, підемо на самостійну роботу. Так ми нічого не втнемо для свого командування. Конспірація — діло добре, але ще більше потрібен вихід на люди. Кожен з вас повинен сам розбиратися в людях і не забувати, що нас прислали сюди не ховатися від німців, а працювати. Ховатися тут не важко. Залазь у гущавину лісу, відшукай барліг, кидай туди мішок сухарів, консервів і лежи.

— Це все ти говориш, командире, ніби до мене? — розсердився Короп. — Я ж тільки за те, щоб сім раз відміряти і раз відрізати!

— Ні, Стасю! — звернувся по імені до Коропа командир. — Я просто розмірковую вголос. Сказане стосується й мене теж. Як і в тебе, так і в мене живуть дві особи: одна за обережність, інша за справжню роботу, за риск. От я і переконував себе і вас, віддаючи першу похвалу Соколу та Івану.

Кудрявий нахилився, підняв гілочку і став писати якісь лінії на снігу. Не підіймаючи голови, він сказав, звернувшись до Івана:

— Твоя Псковитянка говорила, що тут діють «лісові коти» оберштурмфюрера Вундерліха.

— І ще Анастасія сказала, що цей есесівець дбає про охорону укріпленої лінії на північ і схід від Пскова… — додав лейтенант Сокіл.

— Може, ті укріплення і називаються лінією «Пантера», про що казали нам у Ленінграді? — поспитав Короп.

— Може, — відповів за Сокола командир. — Та нам важливо у деталях знати ті укріплення хоча б у смузі десяти-двадцяти кілометрів, за які відповідає, якщо це правда, отой оберштурмфюрер. Га, браття-кролики? Може, якось спробувати вийти на Вундерліха через Псковитянку?

— Куди сягонув? — здивувався Короп. — Курочка ще в гнізді, а ти вже з сковородкою…

— А чому не подумати й про більше, навіть коли воно зараз нездійсненне? — втрутився Галка.

— Школярі ви ще обидва з командиром! — докорив старійшина групи Короп. А до Кудрявого: — Гадаєш, наші, розпочавши сьогодні вранці наступ під Петергофом і Пулковим, за тижнів сім прийдуть сюди і штурмуватимуть Нарву і Псков?

— Або штурмуватимуть зразу, або пізніше. І в обох випадках укріплення на порозі Пскова — міцний горішок. Його треба знати, щоб не поламати зуби, — сказав старший лейтенант Іван. — І Псковитянку з її знайомими у місті, і людей, що вмирають під нагаями на укріпленнях, треба покликати собі на допомогу.

Іван дивився на Галку. Той чаклував над текстом, розв'язував задачі з допомогою рулона цифр. Ще кілька хвилин — і він вийде в ефір.

— Псковитянка. Оберштурмфюрер і лінія оборони поблизу Пскова… — знову повторив, мовби сам собі, Кудрявий.

— І «лісові коти»! — голос Сокола. — Ми повинні будь-що помститися за Петра власовцям!

Парашутисти позирали на Галку, який закінчував шифрувати радіограму.

Галка відчув на собі погляд і підвівся.

— Юро! Місяцю ясний, Соколе бистрий, як співається у нашій народній пісні! Прдави мені кулаком між лопатками. А я займуся коліньми: геть отерпли! — нахилився радист.

— Можу й по ребрах пройтися. Скидай фуфайку! — пожартував Сокіл, духопелячи Галку поміж лопатками.

— Та обережніше! Гей, асистенти, — звернувся до Коропа й Орла. — Розкидайте антени!

Короп і Орел узяли дощечки, на яких намотано ізольовані дроти, і перезирнулися.

— Цей Галка виведе з рівноваги хоч кого! — буркнув Короп.

— Що хоче цим сказати наймудріший з усього десанту?

— Гадаєш, німці ще не вислали автомашини з пеленгами, щоб засікти твою величність?

— Вони не знають, коли я вийду в ефір, не знають хвилі, на якій буду працювати. Поки суть та діло, передам радіограму. А ви що, хотіли, щоб я працював на мізерних антенах? — запитав Галка.

Кудрявий теж не відходив від Галки. Навіть приточив до рації сухі анодні батареї на 180 і 260 вольт.

— Ну, братику-кролику! — підморгнув вицвілими бровами.

— Почнемо! — пошепки мовив Галка і переставив вимикач з нейтрального положення на прийом.

Натискуючи на голівку телеграфного ключа, що його тримав у лівій руці, глянув на амперметр. Стрілка амперметра захиталася: рація справна, можна починати. Щоки хлопця затремтіли, по спині побігли мурахи. Він вистукував свій позивний з трьох латинських літер OPL. Здавалося, й серце Галчине пульсувало у такт стукоту телеграфного ключа. Затамував подих, ніби занурився у воду.

«Аби почули! Аби почули!» — І витер крапельки поту з чола.

У навушниках, прикритих від зовнішнього середовища м'якою байковою матерією, зашуміло, запищало і забалакало німецькою й російською мовами.

Кудрявий випростався. Застиглими стояли й хлопці, немов умерзли в землю. З уст тільки клубочилася пара. Галці здалося, що навіть сонце, яке вже висіло над гострими піками ялин, одухотворене і йому не байдуже до цього. Пригадалося, як з Васею-саратовцем та Миколою-москвичем тримали радіозв'язок з того місця, де влітку сімнадцятого Володимир Ілліч Ленін писав книгу «Держава і революція». На тих луках Галці хотілося внести поправку в судження фахівців, що короткохвильова рація з далекої відстані може працювати й на зовсім коротких антенах. Та не вдалося. Надто близька тоді була відстань від луків на Карельському перешийку до міста Леніна, щоб дати розгін радіохвилям, які випромінюватимуться спершу в небо, а потім падатимуть до землі й знову шугатимуть за стратосферу, до йонізованого шару Хівісайда.

Подзьобавши ключем. Галка перейшов на прийом, зупинивши стрілку варіометра на частоті, що була у нього аварійною, тобто на якій можна приймати в разі виходу в ефір не за розписом.

Кудрявий аж присів. Увага радиста тепер зосередилася на слухові. Він зціпив зуби, насунув глибше шапку з відкоченими вухами, щоб не потрапили сторонні шуми, ніби відключився від усього світу, слухаючи гомінкий ефір.

Центр не відповідав ось уже тридцять, сорок секунд… Мовчав і через хвилину.

— Ну що?

«Що?..» — хіба він, Галка, знав, чому не відповідають. Мабуть, не почули. Він знову передавав знаки телеграфним ключем і слухав.

Нарешті! В ефірі пролунав позивний Центру з трьох літер латинського алфавіту. Так. Сумніву не було. Радист почув Галку на аварійній хвилі й уже впевнено, досить гучно сповіщав, що чув на три з плюсом бали і що готовий прийняти радіограму.

Напруження у Галки спало. Він посміхнувся, зняв навушники і подав Кудрявому й хлопцям. У навушниках похрипувала морзянка.

— Наші?

— А чому такий хрипкий голос?

— Простудилася. Мабуть, схопила ангіну… — сказав Галка.

— Іди ти, браток-кролик! Ще й жартує! — із задоволенням вигукнув командир групи. — Передавай скоріше, бо щось наші господарі партизани уже шикуються у взводи.

— Пищать малопотужні курчата, а рація Центру — індик! — пояснив Галка товаришам, чому така відмінність у звуках, якими був переповнений ефір.

І знову полинули сигнали в ефір. Галка передав два десятки п'ятизначних цифрових груп, а потім поспитав, чи всі прийняв радист Центру. Довелося деякі повторити. Не біда. Працювати можна. Наступний десяток груп оператор на тім боці фронту прийняв без помилок. І так по десять, по десять Галка все передавав цифрові групи.

Були затримки, Галка повторював окремі групи, однак діло вершилося.

Минуло чверть години. Галка передав увесь текст радіограми. Для Кудрявого у штабі ще нё було заготовлено ніякого тексту. Та й зрозуміло: там нічого не відали ось уже добу про долю групи.

— Чому не згортаєш своєї музики? — здивувався Кудрявий, дивлячись на засмучене й задумливе обличчя Галки. — Що трапилося?

— Хай хлопці змотають на дощечки антени. Спробую по-своєму! — раптом вирішив Галка.

— Ти ніяк не вгомонишся! — невдоволено зустрів нову затію першого радиста Короп. — Що за людина? Почули тебе на три бали, то й радуйся, що передав! їм же не те, що тобі, сидячи на стовбурі й відтираючи пальці, щоб не заклякли. Та і вдалині вже пострілюють! — кивнув головою.

— Однак і слух у тебе, — завважив хтось.

— Слух радиста, — піддакнув Короп. — Чує моє серце: сюди прийде полк карателів.

— А може, дивізія, — уточнив Орел.

— Не смішно, — буркнув Короп.

А Галка тим часом уже вистукував на ключі, користуючись антенами, які викликали сміх і подив. В обидва гнізда він устромив кінці нерозмотаних з дощечки антен.

— Та ти що? — готовий вилаяти Галку командир.

Однак радист підняв руку: не заважайте. І Кудрявий угамував гнів. Він навіть став благати всіх апостолів, щоб допомогли Галці таки довести своє, щоб його почули на, ось таких химерних антенах. Скільки школярства було в цьому досліді! Однак Кудрявому хотілося вірити, що цей хлопець недарма у школі студіював фізику і був чемпіоном з шахів, нехай і випадково, як признався сам Галка, бо був інший гравець, у якого Галка вигравав надто рідко, але який програвав випадково, зловивши гаву, якомусь іншому й слабкому шахістові. Кудрявий до війни закінчив дворічний учительський інститут. В школі і в інституті поважав хлопців, що були здатні до самостійного мислення.

Такої здатності у людини не треба глушити й на війні, навіть коли вона рядовий солдат. З цим зараз мало хто рахується серед командирів, пов'язуючи таке «самостійне мислення» з неслухняністю, яка може привести до нещастя у той момент, коли треба буде підкорятися єдиній волі командира. Саме заради цього в роки війни скільки вийшло наказів про командирське єдиноначальство, про те, що наказ командира — закон для підлеглого. Але Кудрявий був переконаний: сила армії не у козирянні, а в тім, щоб виконувати свою роботу осмислено, свідомо, з урахуванням плюсів і мінусів своїх особисто і попередників чи сусідів по роботі.

«Нехай робить, як знає, цей неслух!» — подумки сказав Кудрявий, проймаючись до Галки повагою вже тому, що на такі експерименти здатний, можливо, він один з кількох десятків радистів. Урешті, може, професія радиста у нього є покликанням. Те, що Галка зараз робить із-за своєї упертості, має підстави.

— Нехай робить! — повторив уголос Кудрявий, звернувшись до парашутистів. — Почекаємо…

І це — чекання для Галки, якого ніколи ще не зазнавав.

Хвилина чекання у Галки особлива, як у гравця в шахи, котрий відчував, що в цій заплутаній ситуації є вихід, а ось якими саме ходами треба діяти, не знає. Не знайде той хід — програє, та ще й осміють його. Знайде, виграє — утвердить себе як радиста групи, з яким можна йти на серйозні завдання.

«Таки, мабуть, я сів у калюжу! Не варто було афішувати свою затію. Але ж треба спробувати! Заради діла, а не в ім'я спортивного інтересу!» Галка журив себе і водночас заспокоював. Тут же пригадав: «Лейтенант Петро у землянці жде моїх трьох пострілів, якщо вийде по-моєму. Він вірить. Жде цих пострілів, як ліків для своїх ран. Скоріше б Петю відряджали в госпіталь! Скоріше б сюди приходила наша армія… Прокляття! То дайте відповідь, хоча б заради Петра! Ну, класні оператори! Розвішали там свої вуха!»

Та він зараз не розумів, що думка, як і радіохвиля, блискавкою спалахує у голові. Адже відколи востаннє вистукав свій позивний, минуло кільканадцять секунд. А йому на морозі було вже жарко. Скинув навіть шапку, ні на що не надіючись. «Мабуть, я не правий? Та й чому це донині ніхто із спеців не довів, що можна працювати на віддалі триста і більше кілометрів з мізерними антенами?» Не підводив голови, боявся зустрітися з очима Кудрявого і товаришів по групі.

Раптом на приймальній хвилі ніби загуло, як це буває, коли вмикається потужна радіостанція, а потім… Потім несміливо, як і п'ять хвилин тому, хрипко просигналило три латинські літери, які були позивним Центру.

Так. Цього разу Центр його теж почув, але тільки на три бали з мінусом. Двадцять хвилин тому на три з плюсом. Різниця невелика. Галка передав навушники Кудрявому.

Той здивовано, з хвилюванням запитав:

— Вони?

— Так.

— А як тебе чують?

— На три з мінусом… Та що той мінус значить у переповненому сигналами ефірі? В цю мить з мінусом, в іншу з плюсом! Головне, я зможу передавати радіограми з луків, з боліт, а не з пагорбів і ось з такими антенами! Могорич, Кудрявий! — збуджено заговорив Галка.

Галка не встиг застебнути пряжки на упаковці рації, як до парашутистів підійшов у бойовій екіпіровці командир партизанського полку і сказав:

— Німці ідуть цепом. З того боку, звідки прийшли ви, — показав на Сокола й Івана, — з нашими. Забажалося їм розгромити ваш десант. Дві наших роти вже зайняли оборону. Не турбуйтеся. Впораємося без вас. Ті сволочі зовсім глузду позбулися і йдуть на рожон. Їм і невтямки, що у нас тут і блокгаузи, і дзоти, і окопи — справжня лінія «Мажіно». Я служив начальником застави і знаю, як треба утримати оборону не лише проти регулярних військ, а й проти «котів» і карателів! — Він зиркнув на сонце. — За годинку вечорітиме, а вечір, ніч — наші союзники!

— У нас же автомати! Підемо. Хіба що радистів залишимо! — рішуче сказав Сокіл.

— Я тут командир! І нікуди ви не підете! Скінчиться бій, і Кудрявий врочисто передасть секретареві Псковського райкому партії пакет від секретаря ЦК ВКП(б) товариша Жданова й командуючого генерала Говорова про нагородження нас, партизанів, серед яких будуть імена бійців і командирів, які зараз битимуться з карателями. Всі люди знають, з чим ви прилетіли сюди, і стоятимуть, як леви. А зараз я піду на командний пункт…

Командир полку ще підняв обидві руки, ніби стримував натовп, і сказав Кудрявому:

— Ви ж наші гості. За ваше життя ми зараз відповідаємо. Досить з вас і того, що трапилося вночі.

— Ситуація, браття-кролики! — промовив Кудрявий, коли командир полку пішов. — Якщо німців батальйон, то у партизанському полку теж не більше трьохсот чоловік. Це ж не стрілецький полк, а звичайний партизанський загін.

— Усе залежить від того, як битиметься цей загін, — сказав старший лейтенант Іван. — Незручно все-таки… Підемо ми хоч утрьох.

— Так. Я з Галкою і Коропом залишуся! — погодився Кудрявий.

Сокіл, Орел і старший лейтенант Іван побігли до лінії оборони. Там лунали постріли з гвинтівок. Та ось задудоніли дружно і кулемети, автомати. Забабахкали перші міни, на які натрапили карателі. Огризалися у відповідь на партизанський вогонь німецькі автомати. Та їх одразу ж заглушували кулемети. Від стрілянини, що луною котилася по лісу, здригалося сонце, ховаючись за стовбури дерев, за гілляччям, з якого сипався від вибухів і пострілів сніг.

Галка сидів задуманий, мовчазний. От і довелося йому тримати перший зв'язок уже під акомпанемент бою з карателями Билося тривожно серце. На фронті теж доводилося працювати на рації під вибухи снарядів, мін, бомб, під тріскотняву автоматів і залпи гармат. Але тоді за спиною радиста були свої позиції, санчастина, одне слово, своя територія. А тут… Пригадав, як попереджували його, що у фашистському тилу є ще й такий засіб боротьби, як власна куля у серце в разі тяжкого поранення. У цьому теж відмінність від фронту.

За кілька сотень метрів клекотів бій. Стрілянина хвилями перекочувалася уздовж оборони. Для Галки цей бій був ніби другим фронтом. Він уявляв генерала Євстигнєєва і майора Савича, які вже читали його розшифровану радіограму.

Кудрявий поглянув на радиста, потім у бік партизанської оборони. Там стрілянина ніби вщухала. Та ось і пролунало смертельно-грізне для противника «ура». Кудрявий підвівся і полегшено зітхнув. «Таки правду говорив командир полку. Карателі нічого не відали про вогневі точки у цьому таборі й з розгону напоролися на партизанські вила. Азарт привів «лісових котів» і батальйон німецьких солдат у западню.

З бойових позицій поверталися партизани. Галка запитав в одного:

— Як там?

— Це за вами фріци приходили! Та ми їм, їдрона вош, дали прикурити.

13

Перед строєм партизанського полку пізнім вечором був прочитаний наказ про урядові нагороди, якими удостоєні декотрі з командирів, бійців.

Потім командування ознайомилося з листом, у якому ставилися конкретні завдання на час наступу військ Ленінградського фронту: йшлося про бойову взаємодію партизанів з регулярною армією, про посилення диверсійної діяльності підривників.

Командир десанту Кудрявий передав партизанам дев'ять парашутів, на яких опустилися люди й вантажі. Парашути будуть використані на бинти, білизну пораненим. Один парашут хлопці візьмуть із собою. Складеним уп'ятеро, ним будуть укриватися, коли спати доведеться просто неба. А Іван, як група зустрінеться зі своїми військами, подарує шматок м'якого шовку своїй Каті.

Наступного ранку партизани знову вийшли на свої оборонні позиції, готуючись відбити напад карателів. Позиції були справді надійні. Мав, виходить, підстави заступник командира полку по диверсійних діях старший лейтенант Альоша, сказавши, що це у них лінія «Мажіно».

Карателі не з'явилися ні вранці, ні в полудень, ні увечері. Мабуть, досить їм було вчорашнього. Потрібен час, щоб віддихатися — залишили ж десятки трупів на білому снігу.

Опівдні партизани ховали двох підривників-мінерів, що загинули у бою з фашистськими солдатами. Замінувати колію не вдалося.

Альоша був схвильований і знервований. Над могилами своїх бійців він лише сказав: «Прощайте, Саша і Даня, друзі мої!»

Не з'явилися фашисти й наступного дня і через три дні.

Тим часом підривники і взвод прикриття ходили на залізницю. І знову принесли трьох убитих і серед них — підривника.

І знову похорон і триразовий салют над могилою.

А Галка й Короп тим часом повідомляли Центру про рух військових частин німців у напрямку Луги і Ленінграда, про колони санітарних машин, що повзли у напрямку Пскова, про передислокацію окремих військових штабів і частин.

Ці відомості добули розвідники Кудрявого, партизанська розвідка. Кудрявий з'ясував, хто такі Сусанін і Псковитянка. Люди вони певні, на них надіятися можна, бо й чоловік Анастасії мобілізований у Червону Армію у дні оборони Луги влітку сорок першого. Кудрявий та Іван ходили на зустріч із старим Герасимом і Анастасією і принесли від них перші дані агентурного характеру.

Штаб фронту вимагав від партизанів і розвідників різної за характером роботи: перші повинні якнайбільше нищити військові ешелони противника, підривати мости на залізниці, обстрілювати колони автомашин на шосе Псков — Луга, розвідники мають вести облік руху ешелонів, автотранспорту у напрямку фронту і в тил — до Пскова. Спільним і в підривників, і у розвідників було те, що вони мали опору в особі надійних людей, які жили і служили на залізничних станціях Струги Красні, Новоселля, Торошино. Свої «очі і вуха» були і в населених пунктах на шосе Псков — Луга.

Судячи з листа від штабу фронту і Ленінградського штабу партизанського руху, переданого Кудрявим, диверсійною діяльністю у Ленінграді були ще не задоволені і вимагали її активізації. Так воно і було: поїзди і в напрямку фронту і до Пскова по Варшавській залізниці ходили по десятку-півтора. Німці встигали на фронті «латати» дірки, отримуючи боєприпаси, пальне, гармати, транспортери, іншу техніку, продовольство і навіть підкріплення у живій силі. І, як наслідок, фашистські війська мали змогу чинити впертий опір корпусам і дивізіям Ленінградського і Волховського фронтів.

Ворожі ешелони ходили, не дивлячись на те, що вночі, ранніми ранками гриміли на колії вибухи під тріскотняву кулеметів і автоматів. Спалахували справжні баталії між партизанами, які прийшли прикривати своїх мінерів, і солдатами, що охороняли колію. На кінець сорок третього року німці уздовж залізниці побудували дзоти і сотні вогневих точок. Кожна диверсійна операція партизанів оплачувалася кров'ю передусім мінерів.

Ще навчаючись операторському мистецтву в роботі на рації, Галка з великою шаною ставився до партизанських мінерів-підривників. Навіть заздрив їм, що робота у них вагома, зрима, її можна, як кажуть, помацати руками, вона виражається у перекинутих паротягах, у спалених вагонах, у знищених солдатах, у згорілих цистернах з пальним. «А хто визначить ефект роботи розвідгрупи? Рації?» — не раз думав він.

Група Кудрявого привезла наказ про нагородження і партизанів-підривників. Орденом «Червоної Зірки» відзначений старший лейтенант Альоша, колишній студент інституту інженерів залізничного транспорту, випускник школи мінерів при партизанському штабі в Москві. Галка та і всі парашутисти Кудрявого дивилися на Альошу, мов на справжнього героя, діяння якого проти фашистів такі зримі, відчутні.

З чергового завдання Альоша повернувся у доброму настрої: мінери скинули з колії ешелон, а серед підривників нема вбитих, а тільки два поранених. Біля госпітальної землянки Галка і зустрів командира підривників.

— Ходімо до вогнища, Галко! Погріємося та й онучі підсушимо… — звернувся до радиста Альоша.

— Згоден, Олексію Петровичу!..

Вони сіли на колоді, що лежала біля багаття, і головний мінер партизанського полку наблизив обидві руки до вогню.

— Вас орденом нагородили… — почав розмову Галка. — І все ж я бачу вас більше засмученим, заклопотаним. Втрати хлопців на залізниці вас непокоять?

— Так. У нас зараз майже нема протидії на посилену німецьку охорону залізниці. Ми, підривники, ще й досі воюємо засобами часів сорок першого і сорок другого року, як ті «злоумышленники», — гірко посміхався Альоша і сказав далі, мов виправдовуючись: — Може, й не зовсім доречна паралель з героєм чеховського оповідання, але розсуди, Галко, сам, у якому ми становищі.

— Поки що я вас не розумію, Олексію Петровичу, — признався Галка. — Скільки було говорено після партизанських операцій «Концерт» і «Рейкова війна»! Та в Ленінграді я дивився кінохроніку: як сміливо партизани-ленінградці, калінінці, білоруси виходили на колію, підкладали плитки тротилу під рейки, біля рейок і шматували надвоє. Дим стовпом ішов. Перебиті рейки партизани геть скидають з залізничного полотна!..

— Вірно, — кивнув головою Альоша, наблизивши до вогню онучу. — Тільки партизани Ленінградської області перебили 50 тисяч рейок, як вважає командування, знищили. Наш загін ще й під укіс пустив зо три Десятки ешелонів!

— Шкода, що я не мінер! — спалахнули вогники у великих карих очах Галки.

— Я, звичайно, теж за «рейкову війну». І за «концерт». Врешті, всі засоби хороші. Аби бити ворога! Я за таку «війну», але не як правило, а як виняток. Уявляєш, скільки ми вгатили тонн вибухівки на знищення рейок? А ешелони німецькі пішли вже незабаром і зараз ходять, кат їх побери! Це ж видно і з того, що німцям на фронті є чим стріляти, с що їсти. Тож і кажу: не для того мене навчав інженер-полковник Ілля Григорович після чотирьох курсів інституту інженерів залізничного транспорту, щоб я відгвинчував гайки на стиках рейок!.. Влітку «концерт» влаштувати можна було. А восени? А тепер?.. Німці не лише посилили, а4 й удосконалили охорону залізниці. Ви у нас тут лише тиждень, а ми вже встигли поховати шість підривників. І ще двох принесли сьогодні поранених. А штаб прислав листа: «Посилити диверсії на залізниці! Це одне з головних ваших завдань».

— Знаю. Зараз залізниця у німців, як і ваша «Мажіно» біля табору.

— За минулі два місяці я втратив підривників більше, аніж їх загинуло в цьому полку від літа сорок другого. Тому й болить серце. Йдемо на железку, і кожен думає: «Ешелон чи підірвемо, але хтось з мінерів та загине. Хто на черзі?..»

— То як бути? — пошепки поспитав Галка, усією душею відчувши, як тривожило все це головного мінера партизанського полку.

— Як бути?.. Саме таку ситуацію ще весною передбачав наш наставник Ілля Григорович і домагався, щоб головною зброєю партизанських підривників стали міни сповільненої дії — «емзедушки», як ми їх називали. Масове виготовлення цих мін розпочалося ще весною сорок третього року. Міна ця може вибухати під першим, під третім і під будь-яким ешелоном, що може пройти над нею, вибухати в цю годину, сьогодні і навіть через сорок днів! Уявляєш, Галко, яка грізна ця зброя! — дедалі захоплювався Альоша і навіть заплющив очі. — Скажімо, сю ніч ми вийшли на колію з двадцятьма мінами і закопали їх, замаскували на ділянці у два кілометри, десь на вигині полотна, щоб надійніше падав паротяг і вагони. Закопали і… пішли у табір їсти кашу й сушити онучі. А там аварія. Німці розтягнули б мотлох, підрихтували колію. Пройшов один чи й чотири ешелони і знову… вибух майже на тому місці. І так двадцять вибухів на одній ділянці за місяць. А якщо стільки ж на другому відрізку залізниці? Та німці схопляться за голову. Спробуй відремонтувати оті сорок паротягів. Всі депо і паровозоремонтні заводи будуть ними забиті. І надовго…

— А німці ж можуть пройтися щупами і повиймати міни, — зауважив Галка.

— Я особисто знаю, як прилаштувати малесенький пристрій, щоб міна стала недоторканою. Якщо ж сапер її спробує знешкодити — загине…

— Чому ж ви не воюєте такими мінами?

— А тому, що начальство Центрального штабу відкинуло план інженер-полковника Іллі Григоровича — переозброїти такими мінами, як головною зброєю у «війні на рейках». «Концерт», у якому брали участь тисячі партизанів, засліпив багатьох командирів. Надто вражаючий був попередній ефект від операції «Концерт». Його удавану помпезність могли бачити тільки спеціалісти, мінери і залізничники…

— І де ж на озброєнні у партизанів таки міни?..

— В Українському штабі партизанського руху, куди пішов заступником начштабу інженер Ілля Григорович. — Нове, особливо у техніці, сам знаєш, не завжди легко пробивається. Багатьох партизанських командирів лякала та обставина, що працювати з мінами сповільненої дії можуть лише навчені підривники. Тут треба толкових хлопців, які б знали ази фізики, хімії, хоча б за сім класів, розсудливих хлопців і з такими пальцями як у радиста. Тут звичайний «злоумышленник» не втне. Це насторожує багатьох командирів і начштабів, і вони відмовилися від цих надто складних, морочливих, на їхню думку, мін, від організації курсів у ворожому тилу нової мінно-підривної техніки!..

— Та в армії, у партизанах усі хлопці з семикласною і десятикласною освітою, не кажучи вже про таких, як ви, як Кудрявий, що встигли повчитися і в інститутах. На те ж була і культурна революція! — був щиро здивований Галка. — Якщо за сим діло…

— Була, друже, ще й соціалістична індустріалізація, і колективізація, — іронічно всміхнувся Альоша. — Це правда. І як наслідок — сотні тисяч хлопців оволоділи трактором, комбайном, автомашиною, стали механіками в МТС, не кажучи вже про робітничий люд із заводів. Тепер вони на танках Т-34, КВ, на нових самохідках САУ, стріляють з «катюш»… Ну, і в небесах, і на морі. Це означає, що армія переозброїлася і по техніці стала вище німецької. А партизани-підривники?.. А ти питаєш, чому такий сумний-невеселий…

Альоша акуратно обмотав ногу сухою уже онучею і всунув її у чобіт, на підошвах якого заблищали шляпки від шипів.

— Трофейні. Підйом вузький. Змалку босими не ходять ці бюргери. Гадаєш, я носив би ці кайдани?.. Але ж сліди на колії залишаються від них німецькі?

— Німецькі… — ствердив Галка, проймаючись повагою до цього тямущого інженера, нині підривника.

Збираєтеся покидати нас?

— Надто далеко ваш табір від залізниці. Відомості, що надходять із станцій, стають запізнілими. Треба перебазовуватися за кілометр, два від залізниці і поближче до шосе.

— Ми проведемо вас, — сказав головний мінер. — А зараз нас уже запрошують на обід…

14

Одразу ж по обіді Група Кудрявого і взвод підривників стали збиратися у похід. Партизани понесуть не лише своє бойове спорядження (міни і вибухівку), а й вантажі парашутистів. Кількість мінерів і бійців охорони визначалася ймовірністю сутички з німцями. Бійці повинні прикрити роботу мінерів на колії вогнем.

Кудрявому на свою базу треба перенести набої до автоматів, протипіхотні міни, тротил, чоботи, маскхалати, одяг. Та найбільше харчів: мішки з сухарями, консерви, цукор. Парашутисти повинні жити на своєму пайку, а не добувати їжу, демаскуючи себе.

Лейтенант Петро, ясна річ, залишався у таборі. Тепер десантники мали велику надію на те, що під час відступу німецько-фашистських військ від Ленінграда випаде можливість відрядити в госпіталь обоз з тяжко пораненими партизанами.

Парашутисти зайшли до партизанського лазарету, щоб попрощатися з Петром.

— Уже йдете? — надломленим голосом запитав Петро.

— Так, Петю! — відповів Кудрявий. — Годі жити на партизанських харчах. Треба йти на свій хліб.

— Шкода, що я з вами не можу…

— Нам завжди тебе не вистачатиме.

— Ми і за тебе попрацюємо! — запевнив пораненого Іван.

— Чому мовчиш? — поглянув на радиста Петро зволоженими очима.

Галка і так розумів, що всім говорити з Петром тяжко. Що вони можуть сказати? Як і він їм. Підуть своїми маршрутами, а там усе залежить і від них, і від місцевих людей, г від німців. Що їх чекає на залізниці, біля шосе завтра, через три дні? Як складеться ситуація там, куди йдуть Іван, Сокіл і Короп?

— Якщо за місяць-півтора прийдуть сюди наші, ми неодмінно поїдемо в Ленінград і зайдемо до тебе в госпіталь.

— Хлопці! Милі ви мої!..

Петро взяв Галчину руку. Той відчув кволий потиск і подумав: «Хоча б скоріше Петра перевезти у справжній госпіталь!»

— Генерал і майор Савич обіцяли тебе зустріти в Пітері, — сказав Галка.

— Чорт візьми того проклятого власовця! Я б і серед сотні впізнав його! Й словечко врізалося в пам'ять, немов забитий цвях. «Теж мені невидаль — парашутисти!» Лиш тепер зрозумів, що в словах тих був страх і непевність. Йшов би поруч, вибив би з його рук ППШ. Ті два з гвинтарями…

— Теж мені невидаль… — підсвідомо повторив Галка. — Невидаль…

«Здається, у запасному полку улюбленою примовкою у старшого сержанта Мамонька була: «Теж мені — невидаль!..» Хоча — де Крим, де Рим, а де попова груша!..» — засумнівався Галка і запитав у Петра:

— Скажи, який обличчям той власовець?

— Ніс ніби кирпатий, чуприна густа і розчісував він волосся п'ятірнею. Більше при світлі місяця я його не розгледів. Та й нащо він тоді мені був потрібен? Аби ж то я знав, що він падлюка! — понурим голосом відповів Петро і безнадійно тяжко зітхнув.

— Він! — поквапливо мовив Галка. — Мій знайомий — старший сержант Мамонько — теж мав звичку засовувати пальці у свою гриву. Проте хіба може таке статися?.. Як він опинився серед власовців?..

— Відтоді минуло вже півроку, — розсудливо мовив Короп. — Може, й потрапив чи навмисне здався в полон. Нехай і не по своїй волі, але там їм німці дають так прикурити, що куди хоч заженуть — в РОА або й далі. А може, отой Мамонько і є чистої крові власовець? Був бій — утік до німців. Розказати мав що — у штабі служив! — Раптом насторожився: — Слухай, Галко! Він же знав, що тебе взяли із запасного в парашутисти? Може, й упізнав тебе на луках?..

Галка розвів руками, дивлячись на хлопців, а потім на Петра.

— Вийшло в нас погано! — з жалем промовив Петро. — Десант розконспірований повністю! Будьмо тепер обачними, хлопці!

Петро не міг стримати сліз. Вони капотіли з очей, повзли по зблідлих щоках аж до пересохлих губів.

— Не треба, Петю! Все обійдеться!.. — заспокоював Галка. — Ми ще зустрінемося…

— Самі сльози ллються… — винуватим голосом відповів Петро.

За годину парашутисти і партизани, нав'ючені мішками, покинули табір. Попереду на сотню кроків троє дозорних. За ними парашутисти і підривники.

Хлопці розповідали історії — більше про дівчат.

— У мене під Торошино залишилася Настя, — щиро признавався лейтенант Сокіл. — Таки дістануся туди. Може, зустрінемося, якщо її не вбили німці…

— Або не вивезли в Німеччину, — додав котрийсь.

— Настя з таких, що тікають.

— Не такий я вже донжуан, як дехто думає про мене… З Катею я обходився чемно, бо кохаю її. А в тому, що поцілував Анастасію у щічку задля діла, не бачу крамоли, — жартома відбивався Іван.

Під час перекуру Альоша розповідав Галці про новини в мінно-підривній техніці.

— Тепер вже і радіо причетне до вибухів мін, та ще й на далекі відстані. Наставник партизанської школи мінерів Ілля Григорович повідав нам, курсантам, — пригадував Альоша дні навчання у Москві, — як у будинку коменданта Харкова — генерала фон Брауна, він же був і командиром дивізії, — вибухнула радіоміна. Диво мінно-підривної техніки. В листопаді 1941 року, через місяць після окупації Харкова фашистами. Що скажеш, радисте-музиканте? Може, не віриш?

— Хто знає межі й можливості радіо? — відповів запитанням Галка. — Коли це справді так сталося — це здорово! Харків завжди був центром технічної думки…

— Не поспішай співати во здравіє! — застеріг Альоша. — Ілля Григорович і радіоінженери посивіли у тридцять п'ять років через оту радіоміну. Скільки виявилося охочих спеців від науки і високих чиновників, аби скомпрометувати винахід і його авторів як самозванців і марнотратів державних коштів. Так, ніби вмонтувати радіоприймач у міну все одно, що пиріг начинити брусницею або грибами. Але й на пиріг треба гроші. Деякі наші воєначальники розуміли, що в агресора на перших порах війни усе одно буде ініціатива, його відмобілізовані дивізії таки оволодіють певною частиною нашої західної території — смуги битв між армією агресора і Червоною Армією, головні сили якої розгортатимуться, ось у цих смугах загримлять вибухи на шосе, залізницях, вокзалах, де скупчаться поїзди і війська. То міни сповільненої дії і диво підривної техніки — радіоміни, керовані десь за сотні кілометрів радистами, такими, як ти, з потужних станцій. Отак натисне радист на телеграфний ключ — і за мить розлітаються у тріски заздалегідь замінований особняк, станційна будова, ангари й літаки на аеродромах…

Олексій Петрович змовк, увіткнувши неподалік цигарку у сніг:

— Ти людина, якій можна відкривати думки… Час рушати. Та я ще скажу тобі, Галко, що на курсах у нас було два Альоші — я і Альоша Єгоров, довоєнний випускник фінансового інституту. Той Альоша полетів разом з Іллею Григоровичем на Україну. А з ними і кілька тисяч мін сповільненої дії. Тепер ти збагнув, що наш навчитель десь та свого доможеться? Мабуть, їхні дії — безперервні вибухи мін під ешелонами на всіх чотирьох залізницях навколо Ковеля! Ото робота!.. — підморгнув по-дружньому головний підривник.

— А я все думаю про радіоміну… Це ж не лише з допомогою електромагнітних хвиль можна управляти вибухом бомби, а й управляти апаратами на великих відстанях? — замислився радист, ідучи поруч з Олексієм Петровичем.

Час минав у розмовах, у споминах про домівку, рідних, дівчат. Повний місяць уже викотився над лісом. Він був ледь голубуватий. Темними плямами проступали зображення гір, що символізували Каїна, який підняв Авеля на вила.

Пізньої ночі група Кудрявого прощалася з бійцями взводу старшого лейтенанта Альоші.

15

25 січня радянські війська зав'язали бої на околицях Гатчини (Красногвардійська), обійшли місто із заходу й сходу й оволоділи Гатчиною. Другого дня штурмом були взяті укріплені пункти Єлізаветино і Ніколаївка. Найближче завдання операції «Нева-2» — визволення Ленінграда від артилерійського обстрілу — було виконане. Того ж дня завершилися переможні бої за Тосно, Ушаки, за Любань і Чудово. Це означало, що Ленінград був повністю деблокований і основна комунікація, яка зв'язувала Ленінград з країною, з Москвою — Октябрська залізниця була очищена від німецько-фашистських військ. Операція «Нева-2» увінчалася успіхом.

Одразу після взяття Гатчини у місто прибули «емкою» полковник Іван Сергійович і майор Савич. Офіцерів розвідки непокоїло те, що рація Васі-саратовця ось уже два тижні не виходила в ефір.

Іван Сергійович і Савич розпочали пошуки групи Оскара від будинку на околиці міста, що був зазначений навіть на топографічній карті-кілометрівці. До господарів цього будинку колись мав з'явитися радист Галка, показавши «візитну карточку» — фото їхньої доньки, сержанта Червоної Армії, нагородженої орденом Червоної Зірки й медаллю. Та довелося не Галці діяти, а Василеві. Майже чотири тижні він передавав інформацію про пересування військ через Гатчину, як по шосе, так і залізницею. Відомості добував Оскар з допомогою рідних дівчини-сержанта, фото якої ще Галці показував Іван Сергійович, і місцевих жителів, які служили на залізничній станції і жили поблизу шосе.

Працювали хлопці в умовах великої концентрації військових частин у місті і навколишніх селах, бо ж недалеко був фронт. Розвідникам щастило маскуватися. Оскара німці і поліцаї приймали за німецького офіцера. У нього була придумана легенда. Василь на людях з'являвся мало. Близькість фронту і тривожний настрій серед солдатів не надихали поліцейських на пошуки підпільних організацій і розвідників. У небі дихало грозою. А коли загриміло навколо Ленінграда, каральні дії поліцейських були паралізовані. Фашистські служаки думали про своє завтра.

Демаскування, викриття групи Оскара навалилося з іншого боку. Як Василь-саратовець не міняв частоту хвиль, розпису виходу в ефір і місце радіопередачі, все ж рацію не раз чули радисти 54-го армійського корпусу німців і запеленгували. Взвод солдатів прибув, коли Василь передавав нове повідомлення в Центр. Він працював у льоху, а вкручені у мотузки антени були виведені на подвір'я. Хазяйка ще й повісила на ту «вірьовку» старі ряднинки, щоб не помітило враже око дротів.

Та не допомогло. Дві автомашини з раціями-пеленгами вробили своє, показавши точне місце, звідки рація подавала сигнали в ефір. Солдати оточили льох і запропонували Оскару й Василю здатися. Ті спалили папери, розтрощили «Северок», а потім стали відстрілюватися.

Німці діяли обережно: їм важливо захопити розвідників живими. «Язики» такого рангу — рідкість. Це дало змогу Оскару й Василю вийти з льоху і кинути гранати у солдатів. Така зухвалість вивела з рівноваги багатьох німців. Вони відповіли тим же. Оскар був убитий. Поранений Василь протримався ще зо дві хвилини, а потім…

Він не став тримати рукою пробиті кулею груди, а вхопив нею, мов рябець кігтями, наган. Ще мить — і німці схоплять пораненого радиста. Та він уже приставив дуло до скроні. Натис на спуск. Пістолет системи «наган» завжди невідмовний…

Німецькі солдати отетеріли, бачачи таку смерть розвідника. Вони вже збиралися покинути подвір'я, як на мотоциклах примчали есесівці й учинили в будинку, хлівці, у погребі погром. А потім спалили все, що могло горіти. І розстріляли кожного, хто жив тут.

Ось з такими похмурими думками про трагедію на околиці Гатчини полковник Іван Сергійович і майор Андрій Савич повернулися ввечері до Ленінграда. «Емку» поставили на Невському, поблизу під'їзду будинку, де два тижні тому мешкала група Кудрявого, а самі пішли униз, до Адміралтейства.

Невський проспект вирував, як ріка в час повені. Тисячі й десятки тисяч людей, цивільних і військових, ручаями стікалися сюди.

— «Невы державное теченье…» — пригадав пушкінський рядок із «Медного всадника» Іван Сергійович.

— «Нева-2» перемогла! — прошепотів майор Савич.

Іван Сергійович був одягнений у теплий піджак, на голові — капелюх. Андрій Савич — у шинелі модного бузкового кольору, підтягнутий, з випнутими вперед грудьми, мов гусар з оперети «Давним-давно». Савичу просто не можна ходити в цивільній одежі, щоб не викликати у прохожих підозри, чому, мовляв, такий здоровань-красень — не військовий.

— Щось твориться небачене! — сказав схвильовано Андрій Савич.

Здогадатися неважко. Прорвано блокаду. Блокаді кінець, і Верховний Головнокомандуючий наказав військам Ленінградського фронту провести салют на честь історичної перемоги.

Люди горланили, співали, плакали й обнімали один одного, військових. А гучномовці розносили по Невському, по Дворцовій площі, по обох берегах закутої у кригу Неви слова звернення Військової ради фронту:

«Громадяни Ленінграда! Мужні і стійкі ленінградці! Разом з військами Ленінградського фронту ви відстояли наше рідне місто. Своєю героїчною працею і сталевою витримкою, переборюючи всі труднощі і муки блокади, ви кували зброю перемоги над ворогом, віддаючи справі перемоги всі свої сили. Від імені військ Ленінградського фронту вітаю вас із знаменним днем великої перемоги під Ленінградом.

Слава воїнам Ленінградського фронту! Слава трудящим міста Леніна!

Вічна слава героям, які загинули в боротьбі за місто Леніна, за свободу і незалежність нашої Батьківщини!»

— І старшому лейтенантові Оскару і сержанту Васі-саратовцю вічна слава! — промовив полковник, і його перетята глибоким шрамом щока затремтіла.

Натовп — стихія. Люди штовхалися. Але ніхто не ображався. Ніхто не вибачався. Люди тиснули один одному руки, обіймалися і поспішали далі, до Дворцової площі, до Неви, де стоятимуть вишикувані для салюту гармати, де стрілятимуть бойові кораблі. Які можуть бути образи й непорозуміння, коли цього дня люди Ленінграда ждали дев'ятсот днів і ночей, коли тільки мирних жителів вмирало по тисячі в день! Обстріли з гармат. Голод. Тяжкі бомбардування, на які Гітлер посилав по сотні літаків. І знову голод. Загроза епідемій. Холод. А це блокаду розірваної Тепер уже з Tосно, з-за Пулково не свистітимуть снаряди дванадцятидюймового калібру. Кінець блокаді!

— Ура! Ура! — несамовито галасував народ.

— Ура! — кричали полковник Іван Сергійович і майор Савич, підкоряючись загальному настрою. Наша взяла!..

— Кінець блокаді!

— Ми вистояли!

«Ми вистояли…» На очах у полковника сльози. «Вистояли. І навіть ведемо наступ… Вистояли, бо в нас багато таких, як Вася-саратовець. Такими сильні ми. І поки є ми такі, нема й не буде у світі противника, який би подолав нас. Васю-Васю!..» Іванові Сергійовичу пригадався сонячний день на віллі, рясногілляста яблуня і під нею Василь стоїть, задерши голову й тримаючи наготові пелену, підставив поли гімнастерки. А з дерева Галка кидає червонясті яблука. Таки запеленгував цих двох грізний, як вважали вони, зі шрамом на щоці чоловік. Третій, Микола-москвич, утік. А Василь дивиться прямо у вічі полковникові. Червоніє, соромиться, а очима й не кліпне.

«Може, Отак він дивився в останні секунди життя у вічі німцям, націливши в себе дуло нагана, — подумав Іван Сергійович. — Що ще бачили ті очі в ту передсмертну мить? Що виринуло у пам'яті радиста Васі? Рідне село над Волгою, дівчина, якій писав листи, мати, яку заспокоював, що все буде гаразд, хоча й мовчатиме він часом довго, бо доведеться з'їздити на інший фронт. Що тепер відповісти матері, дівчині?»

Клекоче берег Неви. Вигуки збуджені, ніби люди були під хмелем. Вигуки до хрипоти, бо ж усі ці 900 днів ленінградці жили мовчки. Зціпивши зуби, працювали на заводах, боронили від запалювальних бомб свої будинки й всесвітньовідомі палаци, закладали мішками з піском пам'ятники на площах і скульптури у Літньому саду. Мовчки й жадібно слухали пісні по радіо, немов якесь благо, якийсь дар від того мирного і неповторного життя. Мовчки марили колись недоїденою смаженою картоплею, пшоняною кашею і відчували неповторний смак свіжого, без опилків і всяких ерзаців-сурогатів хліба. Мовчки голодували. Без промов і музики ховали близьких, загорнених у білі простирадла, як хоронять моряків, кидаючи тіло у хвилі. Так ховали й приїжджих, котрі теж стали ленінградцями і вмирали з ними… Нині блокаді — кінець. Нині мовчанню настав край. Багато людей підняли догори руки й погрожували на захід німецьким арміям, що відступали вже до Луги. Погрози і сльози. Плакали в натовпі дівчата за милими, котрі загинули на фронті. Плакали й за тими, яким ще судилося загинути.

Івана Сергійовича й Андрія Савича людський потік виніс До берегового граніту Неви. Десятки гармат дали залп. Увись вогняним колоссям звелися ракети над Василівським островом, над Петроградською і Виборзькою сторонами. Небо пронизали з кораблів вогняні мечі прожекторів.

І раптом вируючий людський вулкан змовк. Стало тихо, що було чути биття свого серця. Мряка над Невою відступила. Видно, мов у літню білу ніч. Із жерл сотень зенітних гармат вихопився вогонь, і грім пострілів покотився понад Невою.

В цю осяяну святково-врочистими вогнями мить майор Савич побачив удалині на тім березі, перед громаддям корпусів Балтійського суднобудівного заводу, горду й високу щоглу лінкора «Октябрьская революция». Савич знав, що з тим бойовим кораблем міцно пов'язана доля радиста групи Кудрявого — Галки. «Гм, дивні паралелі. Якийсь там радист і лінійний корабель. Прорив блокади і тридцять радіограм того ж Галки з ворожого тилу».

— Слава Ленінградові! — раптом прорвало тишу.

— У-р-ра-а!..

Щоразу, коли над стволами гармат здіймалося вихором полум'я, було видно силуети кораблів, що стояли під берегом, і найвищі серед них — щогли лінкора «Октябрьская революция» і крейсер «Киров», якому сорок першого судилося уціліти в неймовірно тяжкому поході з Талліна у Ленінград, вистоявши проти торпедних катерів, нападів фашистських «юнкерсів», що безкарно шугали над Балтикою. Серце Андрія Савича стискається від гордості за мужність матросів Балтфлоту.

— Як там зараз хлопці Кудрявого? — мовив сам до себе майор Савич.

— Може, і вони думають про нас, чують по радіо цей салют!

Серед радіограм, присланих Галкою, добра половина сповіщала про рух фашистських військ по Київському шосе й Варшавській залізниці. «Таки діють у німців дороги! З перебоями, звичайно, але діють. Фашисти вдосконалили систему охорони залізниці й шосе, кинули на охорону чималу кількість солдатів і технічних засобів, аби забезпечити фронт боєприпасами, продовольством, живою силою й технікою».

Як би партизанський рух не був розвинений у війні між фашистською Німеччиною і Радянським Союзом, навіть у таких областях, як Ленінградська, Смоленська й Калінінська, в Білорусії й поліській частині України, — вирішальне слово за регулярною армією. Двотижневі бої під Ленінградом засвідчили, як уперто німецькі дивізії чіплялися за кожен рубіж оборони, на якому високому рівні у них постачання фронтовим частинам боєприпасами, озброєнням, продовольством. На фронті німці мали з чого стріляти і чим стріляти, навіть коли відступали…

Саме тому й велика роль фронтової розвідки, яка збирає інформацію про рух військ і техніки противника.

Про це подумав офіцер розвідки Андрій Савич під грім артилерійського салюту на честь прориву блокади. В тім салюті не лише перемога, а й невдачі, прорахунки, свої болі.

Люди супроводжували кожен постріл вигуками «ура».

— Знайте, — узяв за лікоть майора полковник, — чомусь не покидає мене думка про Василя. Бачив, як він прощався а Галкою. А коли той сів у машину, Василь просто ридав, як осиротілий хлопчик, не соромлячись моєї присутності. В тому риданні — мовби передчуття власної біди чи й смерті. Уже тоді у Василя було передчуття, що він загине. Я пізно помітив, що Василь не вірив в Оскара як у кмітливого, з мужнім характером резидента. Обидва вони були гарними товаришами, але ще не друзями. Василь вірив у Галку, як у самого себе. Разом би їм…

— Певен, одної віри у людину як друга-товариша замало. Треба вірити й у її особистість розвідника, — розсудив по-своєму Савич.

— Мабуть, не треба було переводити Галку, — сказав «Іван Сергійович.

— Сіє від нас не залежало, — пошепки промовив Савич. — Група, якби не радист, була вже готова до вильоту. Мені здається, що у Кудрявого і Галки якраз і є ота психологічна близькість, рідність, яка й повинна бути присутня в усіх наших розвідгрупах. Хлопці ніколи не збиралися бути розвідниками і вже на першому завданні та ще після такої трагедії, оговтавшись, запрацювали чітко і плідно. Шкода, що заступника командира групи серйозно поранили власовці. Завтра ж дам радіограму, нехай Кудрявий ще нагадає партизанам, щоб ті пересилали поранених на цей бік фронту. До Луги ж наші війська мають дійти скоро…

— Повинні. Однак німці відступають повільно. У них є ще резерви, вдосталь боєприпасів, місцевість — теж їхній союзник. За Лугу вони постараються триматися, як і ми трималися за це місто майже місяць влітку сорок першого, давши змогу Ленінградові підготуватися до зустрічі ворога, — сказав Іван Сергійович.

— То гадаєте, що в цю кампанію ми Псков не візьмемо?..

Іван Сергійович не відповів. Якась дівчина кинулася на шию майору Савичу і поцілувала його.

— Спасибі вам, товаришу майор, за таке свято!.. — вигукнула дівчина і, помітивши глибокий шрам на щоці Івана Сергійовича, додала: — І вам, дядю!.. Ви ж теж були в боях? Онде який слід на обличчі…

— Був, дівчинко! Був і я в боях, сонечко! — розчулено і по-батьківськи відповів полковник і сказав собі: «Ще тоді, коли ти не народилася. І тоді, коли ти вчилася у школі. Ну… І тепер. І ще буду в боях і я, і цей вродливий і щиросердний білорус майор Савич. Вистачить у цій війні місця для нас не лише по сей, а й по той бік фронту!»

— І вас поцілую у поранену щоку!…

Очі у дівчини світилися збуджено і бігали сюди-туди. Очі у сльозах, а на устах усмішка.

— У мене загинули тут мама, тато, сестри. Лишилася тільки я…

— Як тебе звати?..

— Катя.

— А хлопець у тебе є?

— Є. Танкіст. Старший лейтенант. Ваня. Поїхав з цього фронту. На берег Тихого океану танки від американців приймати. Може, коли зустрічали? Такий високий, сильний, кароокий і… І завжди ніби всміхається хитрувато. Та я не вірю, що він з хитрунів. Він справжній, хороший. Він повернеться…

— Я теж Іван. Іван Сергійович, — посміхнувся полковник.

Майор Савич перезирнувся з полковником. «Може, це і є наш старший лейтенант Іван?..» І ледве не поспитав, чи подарувала йому дівчина перед від'їздом на Далекий Схід райдужний шарф.

— Повернеться твій старший лейтенант! — сказав Савич.

— Спасибі за такі слова. Я його ждатиму, навіть коли не буде довго листів. Ждатиму-ждатиму довго-довго… — запевняла дівчина.

— А де ти живеш, Катю? — раптом осінила майора дум-, ка, що це дійсно знайома Івана — донжуана з групи Кудрявого.

— На вулиці Войнова… — І Катя сказала адресу, додавши — У півпідвалі. Поруч — кімната двірника. Вона завжди дома, коли я на роботі. Розіб'єте фашистів, приходьте, товаришу майор, у гості! І ви теж, Іване Сергійовичу.

— Прийдемо!

Протискуючись між людей, Катя незабаром зникла з очей.

Каті не стало видно, а майор Савич сказав:

— Щось дуже схожий її Ваня на Івана з групи Кудрявого. Зараз він заступає командира. З ним і другий радист, Короп…

— В ефір виходить не часто, але до діла… Про вогневу міць «Пантери» і фортифікаційні споруди уже передав кілька телеграм. Інколи повідомляє і про дислокацію тамтешніх військових підрозділів, — відповів Савич. — Узнали ми про загибель Василя, і тривога поселилася в мою душу, Іване Сергійовичу. Боюся я за Галку і Коропа. Боюся, як і за інших радистів, що потраплять у сіті німецьких пеленгів. Ці двоє виходять в ефір зовсім близько від штабу «Норд». А Галка, ніби в редакцію газети, іноді передає цілі кореспонденції й інтерв'ю по чотириста слів. Особливо коли надибають на «язика»…

— На війні без риску не обійтися, — зауважив Іван Сергійович.

— Так то воно так, — тяжко зітхнув Савич.

Він пригадав суперечки Галки з товаришами по групі і з зв'язківцями радіовузла відділу. Суперечки і попередження Галці, щоб він там не займався самодіяльністю, а діяв згідно інструкції. Попереджувати не важко. А ось Василь-саратовець діяв згідно технічної інструкції. І спіймався…

Салют закінчився. А люди все ще бродили уздовж гранітних берегів Неви, по Невському. Тільки потік уже був до Московського вокзалу, від якого незабаром відчалить перший на Москву поїзд і до якого прибудуть перші товарні ешелони з. Великої землі.

— Та-ак! — глибокодумно мовив полковник. — Операція «Нева-2» здійснена! Тепер попереду у військ Ленінградського фронту фашистська лінія оборони «Пантера»…

— І прорвати її, дорогий Іване Сергійовичу, нашій армії повинен допомогти і я! — сказав вродливий майор-білорус Савич і додав рішуче й переконано: — І я особисто!

Книга друга

«ПАНТЕРА» — «КУРЛАНД»

Частина перша

КРИВАВИЙ ПРОВЕСЕНЬ

1

Самостійне життя групи Кудрявого розпочалося із вибору головної бази, а точніше місця, де можна було б переночувати, відпочити і тримати радіозв'язок з Центром. Це місце, звичайно, не у глибині лісу. Нащо ж тоді покидати партизанів, які були надійною базою у роботі розвідників? Табір парашутистів на шість бійців повинен знаходитися десь поблизу залізниці, щоб можна було за годину-дві дістатися до колії, на спостережний пункт. Але це ще не все.

Група повинна мешкати поблизу наїждженої лісової чи рокадної дороги, на яку виходитиме з лісу тільки один слід чобіт чи валянок, накритий перед дорогою гілкою, чи у який буде поставлена густа ялиночка, що ховатиме від «лісових котів» стежку.

Кудрявий вважав, що чим ближче вони житимуть до небезпечної зони, буде більш гарантована їхня безпека, зважаючи навіть на те, що залізниця вночі сильно охороняється, що партизани не дають спокою охороні і вдень. Але щоб жити в цій зоні, треба поводити себе тихіше води, нижче трави: говорити тихо, часом пошепки, не кашляти голосно, а тільки в шапку, обачно користуватися вогнем, пам'ятаючи, що вогонь мусить бути без диму, хоча і е прислів'я: нема диму без вогню! Нарешті навчитися маскувати свої три-чотири останніх чи перших сліди біля самої дороги.

Всю оцю стратегію виклав командир Кудрявий і запитав:

— Ну як, браття-кролики?..

— Мені теж здається, що «лісові коти» десь нишпоритимуть подалі, шукаючи наші сліди. Та й увага їхньої розвідки більше буде націлена на урочища, в яких базуються партизани. Та й німці знають, що ми зустрілися з партизанами! — висловив свою думку Галка.

І таке місце знайдене поблизу залізниці Псков — Луга, у п'ятистах метрах від дороги, по якій курсують німецькі автомашини, підводи і ходять місцеві жителі до колишніх сіл.

Ділянка для будівництва є. Тепер треба споруджувати хату.

— Що скаже колишній лісник Короп? — звернувся Кудрявий до тридцятилітнього старійшини групи.

— Житло має бути схожим на малопримітну ведмежу берлогу, — одразу ж подбав про конспірацію Короп.

— Що тут конструювати і гадати! — втрутився Сокіл. — У кого лопата? Розгрібай сніг. Площа — два на три метри. У кого сокира? Рубай жердину. Дво— чи триметрову. І за роботу…

У густому молодому ялиннику хлопці розгребли місцинку два на три метри, прив'язали між двома деревцями жердину. На цю єдину крокву накинули спарені дві червоноармійські палатки, а кінці розтягли в усі боки. Посередині можна сидіти, не пригинаючи голови, а далі палатка опускалася, і можна тільки лежати… На чисту від снігу землю послали ялинового галуззя, накрили зверху двома плащ-палатками. Постіль готова. Вкриватися будуть парашутом, згорненим у п'ять чи й шість разів. Не замерзнуть. А щоб більше ця хижа була схожа на берлогу, в головах і по боках понатикали густо ялинових гілок. Четверта сторона залишалася відкритою, щоб кожен, хто лежав, міг бачити ліс і все, що могло з'явитися у цім секторі спостереження, щоб у будь-яку мить підвестися і вискочити з житла на простір.

За чверть години хата була готова. Задоволено потерши руки, Галка сказав:

— Постав хату з лободи, а в чужую не ходи!.. Своя хата!

— Можна і теє… — натякнув Короп. — Обмити усі чотири кутки. Наберу в казанок снігу, і розтопимо на спиртовому каганці…

— Ну що ж, браття! — погодився Кудрявий. — Можна й пригубитися до баклаги. Та не більше наркомівської норми.

Вечеря була без гарячого супу чи кандьору, як у партизанів обід. Сухарі Короп розмочував у тій же сніговій воді, якою і запивали спирт, хтось розкрив банку консервів.

О 22-й Галка налаштувався на московську хвилю, щоб послухати зведення Радянського інформаційного бюро й останні вісті. Повідомлення розпочиналося подіями на Ленінградському і Волховському фронтах. Такі вісті допомагали розвідникам орієнтуватися у мінливій обстановці у тилу військ, які брали участь у боях на фронті. Але коли почався концерт на замовлення воїнів. Галка виключив, приймач рації.

— Треба берегти живлення. Обійдеться і без музики! — сказав, хоча самому хотілося послухати пісні, серед яких, звичайно, будуть і улюблені.

Потім стали вкладатися спати. Замість подушки Галка поклав упаковку рації. Зверху там лежали два намотаних на дощечки ізольовані дроти, і голові буде не так твердо, як на звичайному ящику. Та все ж він скинув фуфайку, згорнув її і поклав під голову, подумавши: «Не замерзну і в светрі під такою ковдрою, як парашут, складений у кілька разів!»

Галка чув зітхання Кудрявого. «Про що він думає? Про Петра, котрий залишився у загоні чекати, поки обоз з пораненими відрядять на той бік фронту?.. Про свою Зою чи роботу?..»

Петро, коли ми виходили з лазарету, заплакав. «Мабуть, важко йому… — думав Орел. — Як образливо, коли стріляють у спину. Та я ще помщуся за Петра! Клянуся усіма апостолами й архангелами!» — докінчив пошепки.

Галка чергував першим. В думках майнули хвилини, коли шукали місце для бази, а потім ставили цю берлогу. Та все ж лежати на гілках м'яко, хоча подекуди випиралися кінці гілок. Спати можна. «І зовсім не холодно під парашутом. Поруч Орел, Кудрявий — кожен з температурою 36,7 градусів. І добре, що видно багато лісу. Це не те, що у тісній партизанській землянці. Сосна височить біля намету, деревця — поруч, а далі ще гострими піками шугнули в небо ялини. Дивлюся на них, немов на друзів. І ніякого страху, хоча десь стріляють з гвинтівок, автоматів. Луна од пострілів дійшла аж сюди…»

Подумки Галка аналізував обстановку. Він чув, як десь тріснула гілочка, мабуть, наступлена дикою козою. Кози, оповідали партизани, тут водяться. Потім уявив, скільки їм треба протоптати стежок, ходячи із завтрашнього дня до залізниці, на спостережний пункт, до інформаторів, які живуть біля шосейної дороги і на залізничній станції, щоб кожного дня він радіотелеграфував у Центр…

2

Уже два тижні, як війська Ленінградського і Волховського фронтів під командуванням генералів армії Говорова і Мерецкова, зламавши довготривалі лінії оборони під Ленінградом і в районі Новгорода, долаючи жорстокий опір військ 18-ї і 16-ї армій групи «Норд», просувалися на захід. Ленінградські дивізії вели наступ уздовж берега Фінської затоки у напрямку Нарви і до узбережжя Чудського озера. Волховці спрямували удар на Лугу, а 54-та армія на лівому крилі фронту — на Порхов, змушуючи оперативну групу німців «Флістер» відступати у південно-західному напрямку, до кордону з Латвією.

У районі Луги противник тримав танкову, шість піхотних дивізій і бойових груп, залишки ще чотирьох дивізій та дві піхотні бригади. Оборонні позиції тут були заздалегідь підготовлені.

Впертий опір чинила 58-ма дивізія німців, не дозволивши радянським підрозділам перерізати залізницю Луга — Псков. Ворог продовжував утримувати станції Струги Красні й Полюсса, фашистське командування мало змогу перекидати солдатів і техніку з Луги до Пскова. Лугу після кількаденних боїв 12 лютого взяли частини 110-го і 115-го корпусів, фашисти зосереджували головні сили на лінії «Пантера» — на порозі Пскова. Про рух фашистських військ залізницею і шосе, показуючи нумерацію окремих частин, було передано Кудрявим через дві рації, на яких працювали Галка і Короп, з різних місць.

І в стужу, і в ясні морозяні ночі, і в ночі темні, з низьким похмурим небом, і в час відлиги бійці Кудрявого курсували уздовж залізниці, міняючи раз по раз базу, спостережні пункти, відвідуючи своїх людей, які жили легально, зустрічаючись з ними і листуючись через «поштові скриньки». Сходжено і протоптано стежок за минулі тижні, мабуть, до самої Москви, якби видовжити пройдені кілометри в одному напрямку. Траплялося, хлопці Кудрявого перепочивали у землянках, викопаних ще весною і влітку тутешніми жителями і партизанами. Та частіше від віхоли і дощів їх ховав дах власної хати з натягнутих двох військових палаток, обставлених і обкладених ялинковими гілками. Часто дахом ставало небо. Спали вони на дровах, застелених тими ж ялинковими гілками, навкруг вогнища. У ці дні й ночі вогнищ повсюди було багато. Палили багаття і люди, які повтікали із спалених сіл, грілися навколо вогнищ і німецькі солдати, і партизани. © http://kompas.co.ua

У Кудрявого вночі біля вогнища хтось чергував. І не лише тому, щоб не підповзли лазутчики… Обов'язок чергового — слідкувати, щоб іскри, розлітаючись і падаючи від багаття, не пропалювали одяг хлопців до самого тіла.

Ось так досвід підказав бійцям Кудрявого ще один тип житла, у якому дах — небо, а все інше — вогнище, життєдайний супутник ще первісної людини.

Завирувало наприкінці лютого, як ріка в час повені, шосе. Колони автомашин з критими і відкритими кузовами, вантажені солдатами і краденим у населення майном, одинокі й по кілька легкові «опелі», «мерседеси», тягачі з гарматами, стволи яких зачохлені й відкриті, похідні кухні, з яких струмилися димки, обози санні й на возах, санітарні машини і звичайні авто, у кузовах яких покотом лежали із забинтованими головами, руками, ногами недавні фронтовики — все це рухалося, повзло довжелезною гадюкою, часом зупиняючись, утворюючи пробку, і знову посувалося далі, на захід, звиваючись на поворотах дороги.

Радянські війська вже захопили плацдарм на західному березі Нарви, прорвавши на тій ділянці оборонну лінію «Пантера», вийшли на берег Чудського озера. 42-га армія з цього берега, тобто з півночі, а 67-ма з Лузького напрямку вели наступ на Псков. На цю пору всі ленінградські партизанські бригади вже з'єдналися з Червоною Армією і 1 березня 1944 року пройшли парадом у Ленінграді на Кіровській площі. Щільність фашистських військ за два десятки кілометрів на північ і схід від Пскова густішала з кожним днем.

Цю концентрацію військ добре бачили розвідники. Про неї стверджували і взяті «язики». Один з них — мотоцикліст з 12-ї танкової дивізії повідомив, що у них тепер новий командуючий групою військ «Норд» генерал-фельдмаршал Модель, котрого сам фюрер вважає «левом оборони».

Попередника, фельдмаршала Кюхлера, Гітлер відкликав в «Вовче лігво», у свою польову штаб-квартиру, що причаїлася під Кенігсбергом, у сосновому бору. Кюхлер звітуватиме про відступ 18-ї і 16-ї армій від Ленінграда і Новгорода до Пскова, Острова, Опочки. А Модель уже заявив солдатам: «Ми відступили планомірно. За лінію «Пантери» росіяни не пройдуть. Плескау буде німецьким!»

Ці заклики нового командуючого доведені до всіх солдатів і офіцерів військ «Норд». Знав їх і мотоцикліст, схоплений на шосе з польовою сумкою при боці. Кудрявий під час допиту намагався змусити полоненого показати, у яких місцях він бачив доти, дзоти, інші вогневі точки. Однак фельдфебель заперечно хитав головою. Можливо, удавав, що не знає. Але й сказаного ним було стільки, що Галка передавав радіограму протягом години, час від часу перепитуючи, чи прийняв радист на тім боці фронту текст.

Щоразу, коли радист виходив в ефір, серце Кудрявого йойкало: «А що, коли запеленгують. Німці близько. Умови для пеленгації у них були і в штабі «Норд», і в штабах армійської групи, можливо, навіть у штабах дивізій». Та поки ця біда їх обходила. Великі радіограми Кудрявий віддавав Галці, а той шукав десь болітце і, не розкидаючи антен, дбав лише про кут у небо і «клював, довбав, мов дятел у кору, текст за текстом».

З нової бази хлопці Кудрявого по троє розійшлися у різних напрямках, Кудрявий, Іван і Галка до одного «поштового ящика», Сокіл, Орел і Короп у табір біженців, серед яких були дівчата і старики, які до останніх днів працювали на спорудженні укріплень під Псковом.

У дорозі їх і застала віхола, що замінила на вахті погоди разом з морозом учорашню відлигу. Дув сильний вітер в обличчя. Хлопці добряче намерзлися, поки дійшли до колишніх лісорозробок, на які десантувалися Іван і Сокіл.

Іван присів біля пенька, просунув руку між коріння, неначе ловив раків, і вийняв банку з-під німецьких шпротів. У баночці було три папірці.

— Поглянемо, що тут? — запитав Іван у Кудрявого. — Вмикай свій ліхтарик…

Іван розстебнув поли кожуха, затуливши синій промінь ліхтарика, націлений Галкою… Кудрявий підставив під світло папірець.

— Зведення про рух на шосе, — сказав Кудрявий, беручи інший папірець. — А це… А це… — Він прочитав:

— «Вчора був Вундерліх і з ним Кротов. Запитували про парашутистів. Може, це і про вас. Будьте обережні. Кротов випив і поклявся німцеві, що знищить лазутчиків генерала Говорова будь-що, бо в їхньому житті чи смерті — його доля. Що це означає, я не знаю. Настрій у Вундерліха бадьорий. Не нахвалиться своїм командуючим… Здається, його прізвище Модель. Думами і помислами з вами. Будьте обачними. Псковитянка».

— Що, браття-кролики! Вундерліх бадьорий. Зндчить, вірить він «левові оборони» Моделю, що той зупинить наших під Псковом, — сказав Кудрявий. — Полюбляють німчики символи звірів. Бункери Гітлера у них — «Вовче лігво», лінія оборони — «Пантера», танки — «тигр», а генерал-фельдмаршал — «лев»…

— А покидьок Кротов — кіт шкідливий! — сказав Іван. — Що не кажіть, а лінія оборони ця сильна ще й тим, що тут проходив державний кордон до возз'єднання Естонії і Латвії з нами. Дотів і дзотів понатикувано ще до сорокового року. Німцям тепер лише повернути амбразури на сто вісімдесят градусів. Ще мине днів два — і наш Сокіл матиме майже достовірну схему їхньої оборони у смузі двадцяти кілометрів чи й більше. Це щось та значить. Скоріше б лише передати цей план нашим…

— Може, нашим і не варто йти на Псков оцим шосе? — продовжував Іван.

— Може. Та наше діло якнайшвидше намалювати ту пащу й передні лапи «Пантери», — сказав Кудрявий.

Галка переступав з ноги на ногу і бив руками по стегнах, як півень крильми.

— Змерз?

— Трохи. Ви ж у кожухах, а я у фуфайці…

— То давай махнемо не глядя кожух на фуфайку, і ти нагрієшся? — запропонував Іван.

— У тебе великий розмір. Я і стріляти не зможу з твоїх рукавів, — відмовився Галка. — Буду як опудало…

— А ти кажеш правду: у фуфайці легше стріляти прицільно. Руки вільніші, — сказав на втіху радистові Іван і посміхнувся: — Хоча від цього тобі не тепліше…

— Клята хуртовина! — промовив Галка таким тоном, що стало холодно і Кудрявому, й Івану. — А знаєш, Ваню?..

— Що?

— Тобі тепло, бо «думами і помислами» з тобою Псковитянка! Га?..

— А не завітати нам, браття-кродики, до, Герасима і Анастаса в гості? — раптом запропонував Кудрявий. — Погріємося. Чайку вип'ємо гаряченького…

— Твої слова та богові у вуха, — підтримав командира Галка. — Я вже четвертий день не їв і не пив гарячого. Мотаємося, мов голодні вовки.

— Бігаємо, як солоні зайці, — уточнив, усміхнувшись, Іван. — У німців заєць не в пошані, в пошані — тільки хижі звірі: вовк, тигр, пантера, якими вони називають свої лігва-бункери, танки і лінії оборони. Ще фашисти схиляються перед міццю дуба. Орден «дубового листка». А кінчать вони тим, що ми заб'ємо їм осиковий кілок на їхню прокляту могилу! — стиснув кулаки старший лейтенант. — То ходімо до Псковитянки, поки наш янгол ефіру не закоцюб зовсім. Відмовився від кожуха у нашім тилу, піжон з Іжевського проспекту!

— Я і так мов ведмідь у ватяних штанях, та ще з двома ранцями від рації і солдатським речмішком, — виправдовувався Галка і накинув на голову башлик маскувального костюма.

Коли йшли полем, вітер, здавалося, намагався їх збити з ніг. Мороз, може, і не великий, та з вітрюганом, обпікав обличчя. Ще здалеку побачили у вікнах Герасимової хати вогник, який ледь блимав у сніговій каламуті.

— Що це їм не спиться? — здивувався Іван.

— Не останні ж вісті з Москви слухають… — з іронією мовив Галка.

Вони наблизилися ще на дві сотні кроків і раптом почули гуркіт мотора, що спершу зачахкав, а потім загудів. Спалахнули фари, розплескавши рукава променів об рябувату стіну: сніг сипався суцільною зливою, немов водоспад. Ще ближче, і вони побачили контури двох автомашин.

— Та у Герасима і Анастасії не хата, а «корчма на литовській границі!» — у розпачі вигукнув Кудрявий. — Ось і попили чайку! Погрілися…

— Я вже півтора місяця не був у теплій хаті, — з досадою промовив Галка. — Що це вони — ночувати тут зібралися?..

— А нащо їм їхати у таку заметіль? Ото вийшли прогріти мотори! — сказав Іван. — Почастуємо їх «лимончиком»? До чаю! — натякнув він на гранати. — Раз-два — і фейєрверк у дамках…

— А що буде з Псковитянкою, її хлопчиком, Герасимом і їхньою хатою?.. — заперечив Кудрявий. — Хата поки ще ціла тому, що стоїть при дорозі і біля неї зупиняються німці.

— Тоді йдемо до лісу, там пожуємо сухариків на сон грядущий!

Іван усе ще дивився на обриси хати, автомашин, що стояли біля неї, і на вогник у вікні. Та вогник блимав не для них. Про це засвідчувала і ряднинка, що висіла на мотузці, протягнутій від хати до хліва. Ряднина лопотіла на вітрові, немов знамено. То знак Герасима й Анастаса, що у них непрохані гості.

У лісі вони зупинилися біля штабеля дров і заходилися ногами розгрібати сніг. За штабелем — затишок і не так ліпить сніг. Кудрявий приніс оберемок поліняк і поклав на землю.

— Сідайте. Галка посередині. Їсти хочеш? — подав сухар. — Попрацюй щелепами. Нагрієшся…

— Хоч не хоч, а мусиш, — піддакнув Іван, підсовуючись до Галки і накриваючи усіх трьох плащ-палаткою.

— І буде, як у бога за пазухою, — зітхнув Кудрявий. — Але хто змерзне, одразу ж підіймайся і роби фіззарядку.

— Ну, скажу я вам по секрету, — вирішив відкритися Іван, гризучи сухар так азартно, що, здавалося, було чути і німцям у «корчмі на литовській границі».

— Що ж за таємниця? — запитав Галка тремтячим голосом.

— А те, що скажу і майору Савичу, і самому генералові: більше не полечу в тил. Я, можна сказати, чоловік інтелігентний, і хочеться поспати хоча б у землянці, а не під нашим наметом, не біля вогнища, не отак, як зараз. Сніг сиплеться тобі на голову, а ти сиди незрушно. Нащо мені така війна, коли можна по-людському воювати на фронті! Та й від Каті не буду ховатися. Не повірила ж, що на Чукотку махнув! Таки точно скаже: пройдисвіт і залицяльник, джигун, як думає про мене той білоруський «сябр» майор Савйч!..

— Нащо ти на Савича отак? — зауважив Галка.

— А чого ж у нього, коли дивиться на мене, губи розпливаються на все обличчя, мовляв, я знаю все. Теж мені Жанна Маре…

— Обманюєш, Ваню! Пригостить тебе Савич такою закусочкою, як оселедчик, і ти забудеш все, й погодишся знову десантуватися у пащу «Пантери»! — насмішкуватим голосом мовив Кудрявий.

— Не завадило б і оселедчика до картопельки гаряченької! — прицмокнув губами Іван. — Колись та покуштуємо.

— А я всю блокаду марив пшоняною кашею, — признався Галка, цокаючи зубами. — Думаю, закінчиться війна» я куплю цілий клунок пшона: захотів поїсти, насипав у казанок і вари собі кашу. А запах такий, що ніздрі так і рухаються, мов радіолокатори чи пеленги. Поїв собі й знову за роботу.

— Бачу, що ти вже запрацювався, — пожартував Іван. — Візьми ось кінець шарфа. Прикрий обличчя. Колись моїй Каті похвалишся, що її шарф рятував твоє обличчя від морозу. Нам би в Пітер дістатися, всі разом пішли б у гості до Каті.

Галка затулив губи шарфом, що пахнув тютюном і димом. А коли Іван уперше приніс — пах квітами. Вивітрився запах духів.

«Та не вивітряться з нашої душі почуття кохання навіть на цій тяжкій війні! — подумав Галка. — Іван таки любить Катю. А мені ось тепер усе ввижається яблуня, що шелестіла зжовклим листям в останню ніч перед від'їздом на Балтику. Зінине обличчя, очі, у яких віддзеркалювалися волоті вогники ясного місяця. Дивно. Дуже часто кожен із нас думає про час, коли його найвища мрія таки здійсниться. Та коли то буде? Адже наші війська дійшли тільки до Пскова».

3

Кудрявий і Короп гомоніли в мешканцями землянки. На залізній грубці закипав чай на брусниці. Парашутисти віддали дітям свої останні чотири банки консервованого молока, поділилися цукром. У землянці ніби запахло літом. Передчасно посивіла жінка — у неї двоє п'ятирічних діток — пекла млинці. Млинці тут же з гарячої сковороди хапала малеча, дмухаючи на пальці, вмокала у миску з густим, як мед, консервованим молоком і з вдячністю дивилася великими оченятами на дядів, котрі дали їм смачний білий мед.

Іван, Орел І Галка розігріли душу чаєм, покуштувала млинців і картопляників, спечених біженцем-дідусем. У них е сухарі до чаю.

— Беріть! Беріть сухарі! — запрошував і Кудрявий, висипавши в речового мішка весь свій пайок. Вечеря була на славу.

Люди увесь час допитувалися, коли ж прийдуть наші… У кутку на нарах якась жінка заспівала: «На позицию девушка провожала бойца-а-а». Галка здригнувся. Звідки ця мелодія тут, у ворожому тилу? «Невже?.. — посміхнувся. — Я ж тільки один раз проспівав її партизанам. Як усе-таки здорово бути поетом і композитором, якого співає народ, опинившись навіть у такому скрутному становищі».

Поблимував вогник каганця, поблискували краплі води на брусованих стінах, на стелі, віддзеркалюючи золото вогника.

Галка підійшов до столу, над яким схилився Сокіл, наносячи оборонні укріплення на плані.

— Іди ще випий чайку. А я перенесу всі позначки на свою і на командирову карту…

— А це ти вірно… — погодився Сокіл. — Надто велика ціна роботи багатьох людей, щоб така карта була в одному примірнику.

— Іди почаюй, Юро! — ще нагадав Галка.

Сокіл стояв, кидаючи свою тінь на нари. Його обличчя, покраплене ластовинням, у світлі каганця було задумливим і ніби піднесеним. Юрій думав про щось важливе, дороге серцю, дивлячись у малесеньке віконце, розбита шибка якого у куточку заткнута ганчіркою. Він таки намалює колись ще й схему, яка знадобиться командирам батальйонів, котрі братимуть участь у наступник боях. Це — Юркова голуба мрія. Лейтенант Сокіл таки дотримає слово перед Євстигнєєвим. Хоча й скаже генералові: «Що я?.. Ми нічого не могли б зробити без цих ось людей! Вони по крупиночці збирали день у день упродовж кількох тижнів відомості про укріплення противника. З хати по нитці — сироті сорочка!..»

Тепер біля карти сів Галка. Карти — його стихія. Уже в четвертому класі він знав фізичну карту СРСР і світу ліпше од старшокласників. Годинами лежачи на підлозі над розстеленими картами, уявно здійснював подорожі. Вже тоді він розумів, що карта — не глобус, що найпівнічніша точка Азії на карті здається набагато південнішою, ніж такі ж точки по краях карти. І це тому, що карта — розстелений на підлозі великий глобус, що визначати, який пункт ближче до полюса, треба не на око, а тільки по паралелях, по градусній сітці. Мудрого тут нема нічого, але дійти самому до цього в одинадцять років непогано для майбутнього розвідника.

Після чаю Сокіл приєднався до Галки, продовжуючи креслити і малювати.

— Людям спати пора, а ви тут служите всеношну! — висловив невдоволення Короп. — Час розходитися. Тут місце тільки для наших трьох.

— Орел і Галка підуть зі мною, — відповів Кудрявий. — Знайдемо місце в якійсь землянці…

— Тільки будьте разом! — застеріг Короп, піднявши вказівний палець.

— Гадаєш, можуть прийти біси-анцихристи?.. У біженців вартові в усіх напрямках за триста метрів. Порядок буде! — впевнено мовив Орел.

— Ми проведемо вас, щоб знати, у якій хижі станете на постій, — сказав Короп, підводячись. — Та й перекуримо, щоб дома не журилися.

Парашутисти покинули землянку. Між житлами ходив по втоптаній сніговій стежці вартовий.

— Весною уже пахне! — сказав він, побачивши, що Кудрявий задер голову і дивився на небо.

— Поки що провеснем…

— Скоро весна… А там і сіяти настане пора. Наші ж таки прийдуть сюди?

— Неодмінно.

На захмареному небі жодної зірки. Ліс здавався таємничим. У верховіттях дерев тоскно посвистував вітер. Сокіл обняв Галку за плечі:

— Завтра тобі доведеться «поклювати», як дятлові…

— Було б над чим… — відповів Галка.

— Так, — глибокодумно зітхнув Сокіл. — Фашисти набудували собі гнізд, з яких викурити нашим у цю зимову кампанію чи й пощастить.

— Так гадаєш, Юро? — злякався цих слів Галка.

— Схема їхньої оборони у тебе тільки на карті. А в мене ще й перед очима. Я знаю місцевість. Нашим треба мати велику кількість артилерії і танків, щоб протаранити їхню лінію під Псковом…

— Може, варто її обійти?..

— Ми насмалювали «пащу» і «передні лапи» «Пантери», а командування мусить обрати свій хід. Хід конем — значить обійти Псков, перетнути шосе Псков — Рига, і німці побіжать без оглядки! — неначе полководець, промовив Сокіл. — «Тулуб», «задні лапи» й «хвіст» «Пантери» домалюють розвідники, що під Островим, Пушкінськими горами й Пустошкою…

Певен, що і там є такі?

— Повинні бути… Як же без таких зараз воювати прицільним вогнем? Якби ми були мало чого варті, до нас не приїздив би сам генерал…

— Не пізнаю тебе, Юро. Ти ж ніколи не хвалився!

— І зараз теж. Просто у мене гарний настрій. Тепер можна пошукати і Настусю. Її село спалене, і люди з нього — як каміння у воду…

— Чому, як каміння? — заспокійливо мовив Галка. — Дивись — тільки тут живе дві сотні… — показав рукою на землянки. — Десь, може, і Настуся в такому таборі.

На тому й розійшлися.

4

Кротов був дуже невдоволений тим, що його команді тільки й доводиться вештатися по лісах замість німців, які так і не спромоглися за шість тижнів накрити розвідників. Траплялося, що рацію чули в штабі. Чули й радисти на пеленгових установках, але каральну акцію здійснити не встигали.

Тепер же знову рація щезла, й оберштурмфюреру Вундерліху довелося послати Кротова на пошуки розвідників. Кротов першим зустрів їх, убив одного, можливо, пізнає когось з радистів в обличчя. Йому і карти в руки.

Радіотехніка виявити розвідгрупу не допомогла, але Пеньковський, котрий за порадою Вундерліха пристав до табору «біженців», таки дізнався, що туди навідуються троє парашутистів. Він переказав Вундерліху, що десантники мали прийти до своїх знайомих у перший день березня.

Це був не бойовий партизанський табір, на які не раз натрапляли карателі й вищерблювали собі зуби, а збіговисько місцевих жителів і тих, привезених на будівництво лінії оборони, які повтікали з тої лінії, щоб дочекатися Червоно! Армії. З мешканців табору створена й група самооборони. Розгромити цей «циганський табір» не важко, якщо послати навіть роту солдатів. Однак карателі швидко себе демаскують ще на підступах до табору, і парашутисти поквапляться накивати п'ятами.

Оберштурмфюрер Вундерліх запропонував командуванню, яке було надто занепокоєне діями розвідників, свій план — «полювання на бекаса». Щоб не розбурхати передчасно лісове селище, вранці Вундерліх пошле команду Кротова під виглядом партизанів. І не просто партизанів, а заготівельників худоби. На грузовиках у ліс німці підвезуть три або чотири корови, а потім на налигачах худобу власовці поведуть прямо в табір. Кротов підійде з коровами до самої землянки, де зустрічалися парашутисти з своїми агентами. А тут уже діло просте: у хід підуть гранати, застрочать автомати — і десантники живими чи мертвими будуть узяті. Серед них неодмінно має бути й радист. І Вундерліх, і Кротов потирали руки, передчуваючи удачу.

Все робилося, як задумано оберштурмфюрером. Чекали лише сигналу від Пеньковського. І коли той прибіг на базу «лісових котів», Вундерліх відчув, що корови лише спутають команду Кротова — буде морока їх гнати по глибокому снігу. Це займе час, і парашутисти можуть розгадати намір «мисливців» і злетіти зі свого «гнізда». Дорога кожна хвилина, тому Пеньковський ітиме попереду як свій із біженців, а решта — за ним.

Двома автомашинами із закритими кузовами німці підкинули команду Кротова до лісу, за кілька кілометрів до табору.

Кротов, гоноровито задерши голову, підморгнув Пеньковському і Рябушкіну, мовляв, ми почали тяганину з десантниками, нам її і закінчувати. «Теж невидаль — розвідники Червоної Армії! Шкура вичинки варта. За кожну живу і мертву голову парашутиста командування штабу «Норд» добряче заплатить учасникам акції…» Кротова запевнив оберштурмфюрер Вундерліх, що командуючий групою генерал-фельдмаршал Модель обіцяв нагородити від імені самого фюрера.

Настрій у Кротова був піднесений. Його уяву розбурхувала зустріч з колишнім однополчанином, радистом, з яким у запасному їли грибну юшку. Ото здивується молодший сержант! Не захотів, дурень, іти служити до «катюш», то сам і винуватий. Йому б, Мамонькові, запропонували — він і роздумувати не став би. Служив би там і горя не знав до закінчення війни. А сталося навпаки.

Ех, життя прожить — не плац стоптати в запасному стрілецькому полку. Важливо вижити. Хоча — не Мамонько, а Кротов зіпхнув його з життєвої дороги! Однак постала зрима картина, як його команда бере в полон радиста. За такого «бекаса» неодмінно дадуть залізний хрест, і він тоді поїде в Берлін, у Добендорф, — до генерала Власова.

«Схопимо пораненого — теж добре! Та навіть коли радист буде, вбитим — і то удача! Та все ж краще взяти в полон тепленьким, і тоді з нього гестапо витягне відомості, яким ціни не буде. Пручатиметься, жили стануть сукати й на клубок намотувати. Німці мастаки в цьому ділі!..»

Кротов уявив, як радист стане відмовлятися, що ніякий він не він, а Кротова вперше бачить. І тоді Мамонько вигукне: «А нехай покаже ліву руку. Там якірець! Як же!.. Емблема «Аврори».

— Уже видно землянки! — раптом зляканим голосом попередив Пеньковський.

— Стій, хто йде? — пролунав тривожний голос вартового.

— Це я! Пеньковський… Зустрів партизанів, а вони кажуть, що наші вже за п'ять кілометрів! Оце йшли навперейми Червоній Армії… — відповів удавано радісним голосом.

— Та невже?..

— Онде та землянка! — показав рукою Пеньковський. Це і був сигнал «лісовим котам» до атаки. Вони порозстібали поли червоноармійських шинелей, націлили автомати на вартового, на землянку і стали Стріляти.

За мить-другу із землянки, на яку показав Пеньковський, вискочив одягнений у кожух, з білими ранцями при боці, у яких були рація й електроживлення до неї, Короп. Присівши біля порога, він стріляв у власовців з пістолета» Крізь відчинені двері хтось подав Коропу автомат.

То був Іван. Віддавши ППШ Коропу, Іван вибіг, кинув гранату і впав. Звівшись на лікті, дав чергу, скосивши кількох власовців, що бігли до землянки.

— Юро, скоріше! — несамовито загорланив Іван, кинувши погляд у відчинені двері: у них цілий вихор куль з автоматів і кулемета. Короп навіть голови не міг підвести: так свистіли й лопотіли, б'ючись об гілля молодих сосен і ялин, що росли поруч, розривні кулі. І він покотився по снігу, пересовуючи на живіт рацію. Йому почулося, що в рації дзенькнула лампа. Він котився повільно до густих ялин під свист і лопотіння.

Вискакували із землянок налякані люди, кричали діти.

— Юро, що ж ти там! — ще гукнув Іван, заглушаючи своїм голосом навіть постріли.

І в цю мить автоматна черга вдарила в груди старшого лейтенанта Івана. Він силкувався щось сказати, бо підвівся, задерши голову, ніби хотів востаннє подивитися на чисте березневе небо, хотів підставити своє вродливе, чорноброве обличчя першим променям передвесняного сонця. Воно сходило за лісами й борами, за луками і полями на тій, радянській, стороні фронту.

А Сокіл у секунди раптової тривоги заходився збирати аркуші свого плану, які розлетілися, коли Короп різко відчинив двері, мов метелики. Зібрав один, три, п'ять аркушів і кинув їх у грубку, за якою лежали покотом налякані мешканці землянки. Вже крикнув Іван до бою, а Юрій усе квапився, метушився, щоб спалити аркуші і топографічну карту. Він знав, що йому не проскочити щільний вогонь.

Коли вогонь жер папери, які принесли вночі стільки радості Соколу, стільки надій навіть на зустріч з Настусею, Юрій вискочив із землянки, стріляючи з автомата. Встиг побачити Івана, що лежав на червоному-пречервоному снігу.

У Сокола не стало ні страху, ані обережності. Встиг поглянути у бік ворогів і відчув, як кулі увігналися у його тіло. «Це вже смерть, Настю…» — майнуло в голові, і стало лейтенантові раптом байдуже і ніби тепло.

Тим часом з іншої землянки, на віддалі півтори, двох сотень кроків з ППШ і ППС вели вогонь Кудрявий, Орел і Галка, стоячи на колінах і перебігаючи з місця на місце. Галаслива, як на пожежі, юрба людей вискакувала із землянок і бігла що було сили, що було духу у глиб лісу.

Самооборонці з гвинтівок, а парашутисти з автоматів уперто відстрілювалися від карателів, задкуючи туди, куди бігли люди, покинувши землянки.

У лісі й над вирубкою лемент, галас, плач.

На вирубку бігло ще з двадцять німецьких солдатів, посланих завбачливим оберштурмфюрером на підкріплення.

— Пеньковський! Рябушкін!… Повзіть до пораненого парашутиста! Приволочіть його до мене! — горланив із-за товстенної сосни Кротов.

— Пеньковський убитий… Рябушкін скрючився! — гукнув хтось у відповідь.

— Що повзти, коли можна йти на повний зріст!..

Це було справді так. До землянок обережно наближалися німецькі солдати, поливаючи по вікнах і по дверях з автоматів. Пішов за ними і Кротов. Зупинився над убитим високим атлетом. У напіввідкритих устах запеклася кров. Шия вбитого обгорнена райдужним шарфом, почервонілим від крові. На обличчі ніякого виразу — воно спокійне, ніби всміхнене.

Од того усміху мертвого по Кротову пройшов дріж. У цю мить він почув стогін іншого парашутиста.

— Теж мені невидаль — комісар у тилу німців! Ну що, комісар? — нарешті оговтався Кротов, запитавши, як зверталися у громадянську війну білогвардійці, а в нинішню власовці до полонених партизанів і червоноармійців, виявляючи цим ненависть генерала Власова до комуністів і Радянської влади. — Що в тебе, питаю?..

Комісар Сокіл мовчав. Він дивився знизу уверх на Кротова очима, повними сліз. І Кротову здалося, що очі ті говорили: «Покидьок ти власовський…» Погляду того не витримав Кротов. Він нахилився і похапцем, тремтячими руками відрізав фінкою у Сокола кобуру з пістолетом ТТ і вистрілив тому в голову.

— Теж мені — невидаль! Герой! Оце тобі за покидька власовського! — голосно сказав Кротов, хоча парашутист не вимовив і слова. «Це вже другий десантник на моєму рахунку! Хе-хе! Ми ще будемо з вас витягувати жили й намотувати на клубок! Шкода, що той, із запасеного, не попався!»

Кротов одвернувся від щойно вбитого Сокола і зупинив погляд на іншому парашутистові. Зір затримався на шарфові, що все багрянів: вовняні нитки всмоктували ще теплу кров убитого…

Трьох із семи вже не було в групі Кудрявого. Серця тих, що лишилися, стискував невимовний смуток. Щоб якось затамувати душевний біль, по рації передали докладний опис оборонної лінії «Пантера» на ділянці Шаврово — Брнкіно — Крякуша. Галка працював по годині-півтори за кожен сеанс, не боячись ані пеленгів німецьких, ані самого чорта після пережитого.

Рація Коропа була пробита кулями і вимагала серйозного ремонту. Можливо, рація і поли кожуха, що були продірявлені кулями, врятували Коропа. Життя суворо вчило розвідників. Виявилося, що боятися треба більше не радіопеленгів (про це все ж подбав Галка, в що вірив командир), а підступності фашистських загонів безпеки СД, «лісових котів», які могли з себе удавати партизанів, біженців, просто своїх людей і зненацька завдати удару в спину чи в саме серце зблизька, навіть не підіймаючи руку, щоб замахнутися.

Коли відстрілювалися, Галка вже напевне знав, що отаман команди Кротов і є старший сержант Мамонько із запасного полку. Той самий Мамонько, який грав у футбол форвардом, забивав пенальті Галці й Сашкові Охріменку.

Хлопці Кудрявого були мовби у психологічному шокові од цих подій, Короп — особливо: чомусь вважав себе найбільше винуватим, що залишилися ночувати в таборі. Він мовчав цілими днями. Та й іншим було не до балачок: Галка і Кудрявий більше писали і шифрували, ніж розмовляли.

Центр оголосив їм подяку за останні повідомлення. І ще в радіограмі сказано, щоб вони йшли на зустріч з радянськими військами. Наступного дня група Кудрявого зустрілася з Червоною Армією.

5

Розшукати машину, яка б ішла з фронту, їм допоміг старший лейтенант контррозвідки смерш, показавши свої документи шоферові півторатонки. Той і довіз цих трохи незвичайних пасажирів до Луги. Там вони розшукали комендатуру і всі четверо ввалилися в кабінет коменданта.

— Товаришу майор!.. Будь ласка, передайте до штабу фронту, в розвідвідділ, що група Кудрявого повернулася з бойового завдання.

Комендант, опецькуватий Майор з великою головою на короткій шиї, помацав поглядом рацію, а потім сказав, ніби роздумуючи:

— Ось підійде машина, і ви… — примружив око, — поїдете…

Вони вийшли на ґанок будиночка. Крізь шапки високих сосен пробивалися промені лагідного передвесняного сонця.

— Комендант виявився не бюрократом, — поділився враженням Кудрявий.

Про сказане командиром свідчила машина, що підкотила до комендатури. Хвилин за десять їх одвезли до будинку, обшальованого по-фінському, що стояв на пагорбі серед високих дерев.

У передній кімнаті біля вікна — стіл, уздовж глухої стіни — поміст із дощок, поряд — груба, струмить теплом. Короп покректав по-старечому, поклав обидві руки на пузате тіло груби і сказав:

— Оце вещ!..

— Молодці, біси-анцихристи, що натопили! — похвалив Орел незнаних господарів. — Я зараз же «мах на сонце, ляп на поміст». Засну і буду собі, як кум королю…

Він скинув фуфайку, підклав її під голову й ліг, закинувши ногу за ногу.

— Красота!

Хлопці розляглися, стелячи хто кожуха, а хто фуфайку, лягали. Кобуру з пістолетом кожен пересував на живіт, щоб не давила. Автомати поклали у голови.

Галка теж скинув фуфайку, обсмикав шерстяний, у густу клітинку, піджак і розстебнув комір косоворотки. Йому завжди здавалося, що комір, застебнутий на всі ґудзики, тісний. Побачивши газету, підійшов до столу і сів на табуретку. Він проглядав газету, а хлопці перемовлялися.

— Командире? Ніякого ензе не лишилося?

— Усе дітям віддали ще позавчора…

— Було б хоч сухарі притримати! — бідкався Орел. — Треба сказати коменданту, що ми голодні…

— Хіба він сам не розуміє?..

І раптом Короп змінив думку про коменданта:

— А ви помітили: у нього якісь хитруваті очі?

— Вважаєш, майор з анцихристами знається? — здивувався Орел.

— Годі тобі! — розвіював сумніви Коропа командир. — Що там пишуть?

— 2-й Український фронт завершив ліквідацію Корсунь-Шевченківського «котла». Накрито десять фашистських дивізій… Ну а Ленінградський і 2-й Прибалтійський припинили просування на захід… — відповів Галка, не одриваючи погляду від газети.

— Значить, дійшли тільки до «Пантери»? — запитав заклопотаним голосом Орел.

— Не все ж одразу, — сказав командир. — А на Україні вже другий удар після ленінградського по Гітлеру. Протягом півтора місяця…

Підперши підборіддя рукою, Галка дивився у вікно. До їхнього будинку підкотила автомашина, з якої вийшли офіцер і два солдати з автоматами напоготові. Червоноармійці хутко вибігли на ґанок і завмерли, неначе вартові. Галка намагався вгадати, що б це могло значити. Зайшов чорнявий, рум'янощокий, з вусиками капітан і, кинувши бистрий погляд на трьох, що лежали, а потім на Галку, сказав:

— Встати, коли офіцер зайшов!

— Здрам жлам! — привітався Галка, підвівшись. — Товариші спочивають з далекої дороги. Ще ранком були в німецькому тилу…

Він знову сів і втупив погляд у газету. Йому здалося, що капітан зараз піде в другу кімнату, де час від часу чувся голос того, котрий розмовляв по телефону. Капітан зверхньо процідив:

— А це ми ще подивимося, що ви за особи… «Подивимося…» Галці стало зрозуміло: комендант постарався, щоб з'ясувати, хто вони.

Підвівся Кудрявий і ніби спросоння:

— У чому справа, браття-кролики? Вітаю вас, капітане! Що передали вам зі штабу фронту?

— Який штаб??! — вигукнув капітан. — Може, вам ще привезти сюди командуючого? Гм… «Одправте нас у розвідвідділ! Перекажіть майору Савичу…» — іронізував. — Та такого майора і в природі нема! Ну як, голубчики?! — говорив з кавказьким акцентом, ще й тряс коліном на знак того, що нутром чує: оцих чотирьох треба добре перевірити. — Вас не роззброїли?

— Хай тільки хто спробує! — не стримався Орел, готовий до бійки за звичкою давньою, коли вони, хлопці-рибалки й селюки, билися з буржуйчиками.

— Ось як!.. — капітан від Здивування підняв одне плече, дивлячись вогнистими чорними очима на Орла, який лежав поруч із Коропом.

— Стомилися хлопці, — заспокійливим голосом сказав Галка, звертаючись до капітана. — А ми думали, нам вечеряти принесуть. Два дні не їли, товаришу…

— Це я вам «товариш»? — скривилися губи капітана в іронічній посмішці. — А хто ви? Партизани? З якої бригади? Хто командир? Комісар? Де дислокувалася бригада? Мовчите?.. — немов з кулемета, строчив запитаннями капітан.

Кудрявий відповів делікатно:

— Партизани ще першого березня парадом переможців пройшли по Ленінграду. Вам не сказав комендант, що ми розвідники фронту?

— Розвідники!..

— Ну а ви їх коли-небудь бачили? Не німецьких, а своїх? — втрутився Галка, не розуміючи поведінки капітана.

Пригадався низенький лейтенант з жовтими і червоними стрічечками, нашитими на грудях, відзнаками легкого й тяжкого поранень, — горластий командир роти стрілецького запасного. «Як би поводився лейтенант на місці капітана?..» Та думку Галки обірвав капітан:

— Що за натяк?.. Та знаєш, де ти знаходишся? Першим буду допитувати тебе! — ткнув пальцем на Галку.

— Ввічливості вимагаєте, а самі «тикаєте» на людину, яка має звання вище од вас! — сердито озвався Кудрявий.

Капітан ніби недочув, поглянув на місце, де лежала рація у білій упаковці, на якій Галка ще в тилу намалював червоний хрест олівцем, і заблимав очима.

— Я головний лікар… — взяла радиста злість, — то моя санітарна сумка.

Скільки в них було думок про цю зустріч. Чекали, як групі одразу допоможуть дістатися до майора Савича.

— Розберемося, який з тебе лікар…

— А може, не варто, — порадив Кудрявий. — У вас тут є телефонний зв'язок, ось і передайте про нас.

— Розберемося, куди про вас чи самих вас передавати! — вигукнув капітан.

«Що ти вдієш! Йому хоч кіл теши на голові, а він своє. Контррозвідники, які ближче до фронту, не стали б товкти воду в ступі. А цей капітан за вісімдесят кілометрів від передової…»

— Який допит? — вже нервував Кудрявий. — Нічого ми вам не скажемо! У нас є кому звітувати! Якщо не існує у природі майора Савича, то є Петро Петрович!

Тим часом спостережливий Короп штовхнув ліктем Орла й прошепотів:

— А не випив цей капітан для сміливості? Вже дуже щось розперезався. Дзвонити не хоче. А так звідки йому знати, що за птахи — Короп, Галка, Орел і Кудрявий… — назвав прізвиська голосніше.

— Приходитиме по одному. Без зброї. Але в супроводі автоматника. У флігель! — показав рішуче капітан рукою у вікно на будиночок віддалік. — До майора Савича, якого нема в природі, хочуть доїхати. Бачили таких швидких?..

Капітан поблискав великими, з поволокою темно-карими очима, обернувся, показавши спину, яку ладно облягла шинеля бузкового кольору.

— Красень який цей капітан! — порушив мовчанку Орел, прицмокнувши губами. — Та не зустрівся він мені в лісторанчику…

— Він, мабуть, до вчорашнього дня вчився і ще не був на фронті. Командуванню не підвладний. У нього свій наркомат. Того і вдає із себе суддю, слідчого і прокурора в одній особі. Перекуримо це діло, браття-кролики! — попросив у Коропа тютюну Кудрявий, хоча палив рідко, лише коли нервував.

Трималися вони на допиті скромно — тільки просили повідомити про них їхньому начальству. Капітанові ж, мабуть, хотілося мати справу із справжніми ворожими агентами, які під виглядом радянських розвідників пробираються до Ленінграда. А чому й не бути такому варіанту? Мало усяких зібралося в армії запроданця Власова? Звідки й бере кадри для армійської розвідки абвер адмірал Канаріс. Це ж добре, що комендант міста виявив пильність і вони затримані — тільки за вісімдесят кілометрів від фронту, а не в самому Ленінграді. Мабуть, не за будь здоров ці птахи курсують, вигадавши майора Савича! А може, повбивали справжніх розвідників і тепер вершать своє чорне діло в тилу радянських військ. Усе може бути! Тож треба і з'ясувати. Така служба в капітана і лейтенанта. З'ясувати, а потім уже дзвонити, куди наполягає Кудрявий.

Ось так розсудили капітан і лейтенант, на плечі яких випала ноша у цій війні викривати і знешкоджувати лазутчиків, шпигунів, панікерів, які з'являються по сей бік фронту чи перебувають у рядах Червоної Армії.

Допит тривав з перервами години дві. Вже почало вечоріти. Мовчазні, голодні й сердиті на себе й на свою долю парашутисти знову повлягалися, думаючи кожен про своє. Кудрявий заспокоював хлопців — про них, мовляв, уже давно передано у розвідвідділ штабу фронту, але установа та зараз далеко від Луги і до них уже, певне, їде майор Савич. А допит — це тренування для капітана і лейтенанта. Не можуть же вони сидіти без діла. Та ще доповів їм комендант міста. Чому б їм і справді не розібратися, що і як…

Та ці слова мало втішали Орла, Галку і завжди обачливого Коропа. Зненацька націлився він автоматом угору і випустив півдиска. З брусованої стелі посипалися тріски. На постріли вскочило два автоматники, капітан і лейтенант. Перший, пригинаючись, немов збирався танцювати навприсядки, пробіг від порога до протилежних дверей і вскочив У другу кімнату. Лейтенант і автоматники дивилися незрозумілими очима на Коропа, який стояв, тримаючи в руках ППШ.

— Тихіше! Чапай думу думає! — сказав. — Не заважайте капітанові налагодити зв'язок з нашими командирами, — кивнув на двері.

Крізь відхилені двері лунав збентежений голос капітана:

— Так от!.. Якщо за годину їх не заберете, ми не відповідаємо за них…

— Ось і домовилися! — розсудив Орел. — Одразу б так, з усіх чотирьох автоматів. Були б уже у своїх.

Кудрявий, Галка й Орел ніби не помічали лейтенанта, двох червоноармійців і навіть не дослухалися вже до погроз капітана. Вони дивувалися, як їхній пильнувач порядку! конспірації Короп відважився на таке. У ворожому тилу він кожному набрид: то — «Чого не дмеш у вогонь, щоб диму не було?», то — «Придивися до сліду, може, то й не коза пробігла» або — «Чого гудеш, як у трубу?»

Та ось вийшов з іншої кімнати капітан і, ні слова не сказавши, буркнув своїм, щоб ті покинули приміщення. Двері з грюком зачинилися.

— Розгнівалися на нас! — з жалем промовив Орел. — А ми ж хотіли тихо-мирно. Може, ще поваляємося? У ногах правди нема…

— І зовсім горе, коли правди нема! — філософським тоном вимовив Короп, зітхнув і почав скручувати нову цигарку. — Щоб дома не журилися… — зиркнув на Галку. — Як сказав гетьман Хмельницький.

— Засічемо час!.. — запропонував Кудрявий, намагаючись бадьоритися.

Він вийняв з кишені кіровський годинник і сказав:

— Після розмови капітана з нашими минуло чверть години. Лишилося сорок п'ять хвилин до з'ясування головного: бути чи не бути?..

Вже за півгодини біля будинку загурчав натужно мотор — машина виповзла на пагорб. Хлопці кинулися до вікна. З кабіни «емки» вийшло двоє. Обидва тримали пакунки.

Та ось вони вже на порозі. На обличчі шрам через усю щоку. Галка усміхнувся: враз упізнав Івана Сергійовича.

Полковник звів очі на стелю. І цього було досить, щоб хлопці зрозуміли: капітан про їхній «дебош» уже доповів.

— Здрастуйте! — привітався Іван Сергійович, передаючи Галці великий кульок.

У кульку загорнуте щось тепле. Тепло відразу відчув Галка.

— Тільки що підсмажена картопля, — пояснив полковник. — Довелося почекати, поки кухар з ензе зварганить вам делікатес на вечерю…

— А це оселедці, цукор, — поклав пакети на стіл шофер. — Підкріплюйтеся. Голодні ж, коли в розмові довелося вам ставити ось таку «крапку»! — кивнув на стелю і засміявся. — Видно, що наші, товаришу полковник!

— Та видно… — погодився Іван Сергійович, кивнувши журно головою. — Та нічого. Обійдеться і без гауптвахти. І ніяких більше про це розмов. Ніяких зведень рахунків з капітаном.

— Зрозуміло, товаришу полковник! — озвався Кудрявий.

— Ви — Кудрявий! — упевнено сказав полковник. — Галку я знаю. А оце — Короп і Орел?..

— Так точно! — мовили хлопці, виструнчившись.

— Ось і познайомилися. Вечеряйте. За півгодини поїдете в Ленінград. Якраз транспорт трапився: півторатонка й «емка» командуючого фронтом… — на цій фразі полковник зробив паузу.

Хлопці Кудрявого перезиралися. Це ж треба! Хтось із них поїде на авто самого генерала Говорова. Орел уже хотів гукати, щоб автоматник покликав капітана. Нехай би той почув, на якій машині, а значить і з яким понтом вони в'їдуть у місто на Неві. Орел засміявся, уявляючи, як би здивувалися хлопці в естонському гвардійському корпусі, звідки він прийшов у розвідку, побачивши його на авто командуючого фронтом. Та ще і якого командуючого! З тих кращих, талановитих полководців, які зараз командують десятьма фронтами — рубежі їхні пролягли від моря Баренцового до Чорного.

— Я на машині командуючого! — раптом вихопився Галка, піднявши ліву руку, ще й підпер її правою, як школяр-третьокласник.

— Єсть один! — загнув палець Іван Сергійович.

— І я! — не втримався й Орел.

— Екіпаж на легкову є! Ще буде там шофер, Галка й Орел! Візьміть у моїй машині два кожухи, закутаєтеся в них, щоб голів і ніг не було видно…

Орел і Галка перезирнулися.

— Нащо кожух? Ми ж у легковій будемо?

— В «емки» вибухом міни знесено верх. Півторатонка потягне на буксирі «емку» — колеса в ній справні. Буде за кермом і водій, щоб гальмувати згори…

Всі отетеріли від почутого.

— Командуючий був у бліндажі, а шофер на кухні, коли таке сталося, — пояснив Іван Сергійович.

— А-а!

— Тоді зрозуміло, — полегшено зітхнули парашутисти.

А Короп підморгнув Орлу й Галці:

— Ну що, піжони з Невського! Потягнемо вас на буксирі. А нам у кузові буде тепліше. За кабіною затишок.

— З вами ще з десяток офіцерів їхатиме! — сказав шофер «емки», на якій прибув Іван Сергійович.

Розвідники жадібно їли смажену картоплю. Пахла вона соняшниковою олією. Галці здалося, що він зараз дома і цю картоплю подала тітка Маруся, а не полковник. Ще б яєчні з салом!..

Галка уминав картоплю й оселедець і поглядав на полковника, внутрішньо відчуваючи, що той жде, поки вони підкріпляться, а тоді скаже щось важливе. А їм треба поспитати, у якому госпіталі лейтенант Петро. Може, скаже полковник і про Васю-саратовця.

Мовчанку порушив Кудрявий.

— А чому не приїхав майор Савич? Він обіцяв зустріти нас, коли прощалися на аеродромі.

— Знаю. Ми часто говорили про вас усіх, — стишив голос Іван Сергійович. — Майор Савич у далекому відрядженні.

— Ось як!.. — зітхнув Кудрявий. — Туди полетів? — кивнув головою на вікно, що виходило на захід.

— Так, — ствердив полковник.

— Його присутність там необхідна? — запитав Галка.

— Так треба, Галко! — сказав полковник і тяжко зітхнув. — Ну, а Вася й Оскар загинули героїчною смертю. У садибі господарів, куди мав ти прийти з фотокарточкою дівчини…

У Галки забило дух. Він пригадав, як Василь не хотів, щоб вони розлучалися. Навіть плакав і казав, що загине з Оскаром, бо вони не один для одного, бо їм буде тяжко на завданні. І ось: «Загинули героїчної смертю!»

— І наші… Лейтенант Іван і лейтенант Сокіл — теж. Героїчною… У бою з власовцями! — ледь чутно вимовив Кудрявий.

Сльози в Галки підкочувалися до очей. Це помітив Іван Сергійович і поклав йому на плече руку.

— Тримайся, синку!

— А як наш Петро?

— У госпіталі, на Василівському. У кепському стані, — вирішив одразу вже сказати Іван Сергійович про все, що могло затьмарити смутком хлопців Кудрявого: однако ж треба їм це знати.

— Ми провідаємо його! — сказав Кудрявий.

— Добре. Мабуть, захочеться піти й до знайомих?..

— Це ж і Катя жде не діждеться Івана!.. — зітхнув Галка.

— Знаю і про Катю, — повідомив раптом полковник. — Із Савичем на салюті зустріли — на березі Неви. Гарна дівчина! Та ми нічого їй не сказали. Хоча, здається, свого адресу вона дала…

— Ми знаємо. Іван обіцяв мене й Галку повести в гості до Каті. На вулиці Войнова. Це хто Войнов — полководець, письменник? — запитав Орел у Кудрявого.

— Робітник. Революціонер, — відповів Іван Сергійович.

— А-а… Житимемо на Невському? — поцікавився Орел.

— Ні. В іншій стороні міста…

О двадцять другій годині півторатонка з «емкою» на буксирі залишила Лугу. В кузові людно: дюжині офіцерів і старшин, виявляється, випало їхати до Ленінграда. З ними — Кудрявий і Короп, одягнені в кожухи. Змерзнуть пасажири — не біда: влаштують малу купу, верха нема. Нагріються.

Мов королі, сиділи в машині командуючого Галка й Орел. У кожухах, які одягають у люті морози сторожі, караульні. У таких же кожухах малювали прикордонників біля прикордонного стовпа з написом СРСР, подумав Галка.

6

Перші дні в Ленінграді Кудрявий і Галка писали звіт про дії розвідгрупи. Галка окремо ділився і враженнями про радіозв'язок, зазначивши, що у випадках, коли треба передавати радіограми, які перевищують сотню п'ятизначних цифрових груп і рація знаходиться поблизу якогось німецького штабу, можна застосовувати низькі антени. Ці рядки Галка підкреслював червоним олівцем, гадаючи, що радіоспеци звернуть на них увагу і перекажуть цей досвід іншим розвідгрупам.

Через тиждень Кудрявому, Коропу, Орлу і Галці Іван Сергійович запропонував знову полетіти по той бік «Пантери» — за сто тридцять кілометрів на захід від Пскова. На землю Латвії. Завдання — вдень і вночі слідкувати за рухом фашистських військ по шосе Рига — Псков, що живила 18-ту й 16-ту армії групи «Норд». Штаб її — у Пскові. Розвідникам важливо вчасно вловити початок передислокації ворожих дивізій і полків, окремих батальйонів чи то в напрямку лінії «Пантера», чи від Пскова на захід. Завдання Кудрявого локальне, місцевого значення і разом з тим універсальне, відомості розвідгрупи, можливо, виявляться корисними не лише Ленінградському і трьом Прибалтійським фронтам, а й Ставці Верховного Головнокомандування для координації дій на тому чи іншому фронті.

Особливо роздумувати, летіти чи не летіти, не було чого. Кожен вважав, що він до кінця не виконав завдання, бо ж радянські війська зупинилися на порозі Пскова. Це — на центральній ділянці. І тільки в Естонії, поблизу Нарви, захоплено плацдарм на західному березі ріки. Іван Сергійович не втаював, що десантує їх розвідвідділ штабу Ленінградського фронту, а доведеться працювати на 2-й і, можливо, на 3-й Прибалтійські фронти.

Про поспішність, з якою готувався десант, свідчило і те, що п'ятим у групу прийшов не латиш, а росіянин — старший лейтенант Леонід, низенький, худощавий і меткий акуратист, який щодня міняв до кітеля сніжно-білі комірці і до блиску надраював хромові чоботи. Начальство вважало, що у східній Латвії населення добре розуміло російську мову. Була також надія, що група знайде в місцевих людей своїх помічників і друзів.

І цього разу десант приземлятиметься наосліп, на луки у лісовому масиві, на північний захід від міста Алуксне. Це — двадцять кілометрів від шосе Рига — Псков. Кудрявий відмовився від вантажних мішків, щоб не було зайвого гуркоту і багатьох парашутів. Зброя, харчі, боєприпаси, рація, радіобатареї — все це повинно бути на самих десантниках. Коли група обживеться, акліматизується, тоді й повідомлять по радіо, щоб прилетів літак і скинув їм вантаж.

Поблизу ніякого партизанського загону не буде. Тому вся надія на чиюсь допомогу у сутичках з німцями а чи з «лісовими котами» тільки на самих себе.

Орел і Галка таки насмілилися провідати Катю, котра мешкала на вулиці Войнова.

Та ще до їхнього приходу у квартирі витав смуток. Старша сестра Каті сиділа кінець столу, підперши рукою щоку, й дивилася на хлопців байдужими, заплаканими очима. Вона була в чорній сукні, запнута чорною хусткою. Катя, мабуть, здогадалася, хто ці гості, й підвелася назустріч.

— А де Ваня? — замість привітання запитала.

Вона була вищою за сестру, а обличчям схожа на неї: такий же кирпатенький ніс, рівні темні брови, очі — сірі.

Галка й Орел мовчали, а Катя тремтливим голосом сказала:

— Похоронка Дусі прийшла. Чоловік її, лейтенант, загинув під Лугою. Два місяці тому, як вони одружилися…

— Війна, — не знав що й сказати Орел. Він дістав з внутрішньої кишені шинелі згорнену шовкову хустину. — Ваня все збирався подарувати. Та загинув…

— Як?.. Він же полетів приймати танки? — вигукнула Катя, кліпаючи очима.

Орел зиркнув на Галку винуватим поглядом, мовляв, забрехалися, ледве не сказавши, що старший лейтенант Іван убитий під Псковом. Отак-то вийшло в сестер: чоловік старшої загинув під Лугою, а коханий молодшої — за Лугою.

— Командування сказало, що він буде нагороджений орденом Вітчизняної війни другого ступеня посмертно, — сказав Галка, гадаючи хоч цим трохи втішити Катю.

Катя стояла, дивлячись широко розплющеними очима то на Орла, то на Галку, а потім затулила обличчя руками, підійшла до ліжка і впала на подушку.

Хлопці стояли ні в сих ні в тих, зітхали і винувато дивилися на дівчат.

— А це точно, що він загинув? — крізь сльози вигукнула Катя, не бажаючи вірити почутому.

— На наших очах…

— І ви їздили за танками? — запитала Дуня.

— Які там танки! — не втримався Галка. — Ми були в боях за ту ж Лугу. Ваня все те вигадав.

— Ось як? — понуро мовила старша сестра. — То присядьте…

— Ось принесли… — дістав Орел з польової сумки баночку консервів, півхлібини і загорнені у папір куски цукру-рафінаду. — Ваня так вірив, що зустрінеться з вами.

Орел поставив на стіл ще й пляшку.

— Пом'янете своїх лейтенантів!

— Сідайте і ви, — сказала Дуня. — Я зараз поставлю на стіл вінегрет.

— Де ж ви працюєте?

— Обидві на Балтійському заводі. Снаряди і гранати робимо.

Чарок не вистачило, і Дуня трішки налила собі у чашку.

— За пам'ять наших лейтенантів! — сказала старша сестра, дивлячись на дно чашки. — Це ж скільки ще дівчат не діждуться і лейтенантів, і сержантів, і рядових, поки… — І заплакала.

Галка одвернувся до вікна.

В далекому мареві на північному сході виринули обриси Ісаакіївського собору, Адміралтейський шпиль. Ленінград, освітлений сонцем, неначе плив у голубуватій воді. Щось було фантастичним у тому видінні. І пригадалося, як уперше побачив контури міста російської слави і соціалістичної революції вересневого вечора сорок першого року. Тоді батареї Окремого зенітно-артилерійського дивізіону Червонопрапорного Балтійського флоту розташували нові позиції на південь від Петергофа. Закопатися у землю неможливо: близько ґрунтова вода. Гармати, прилади, тягачі вони маскували як тільки могли. Та все ж були доброю мішенню німецьким артилеристам і мінометникам. Після обстрілу доводилося битися з танками і піхотинцями противника, що намагалися перерізати шосе і приморську залізницю: фашисти були особливо активними, бо їм було оголошено, що з російським Балтійським флотом покінчено — він перестав існувати. На підтвердження цього щодня посилалося по сотні й більше «юнкерсів», «хейнкелів» на Кронштадт, де були основні сили флоту. Півтонці й стокілограмові бомби адресувалися кораблям, дрібні — десятикілограмові — зенітникам. То були гнітючі дні. В окопах мокро від болотяної води. Ноги не висихали. Щоб зігрітися, батарейці виливали сто грамів горілки, належної од наркома як пайок, у казанки, кришили туди хліб і ложками сьорбали, аби не закоцюбнути вночі. Землянок не було: так і спали під відкритим небом. А потім до холоду додався ще й голод, контузії, поранення. У листопаді й грудні лише 150 грамів хліба солдатові.

Тепер фашистські війська відступили, блокаду ліквідовано, поїзди з Москви, з усієї країни йдуть у Ленінград.

У розгром німців під Ленінградом внесла і свою частку група Кудрявого, і такою дорогою ціною — смертю трьох офіцерів: старшого лейтенанта Івана і лейтенантів Петра і Сокола.

І ось зустріч із сестрами — знайомими Івана. Сум розтинає Галці й Орлу груди.

— За вічну пам'ять загиблих ми випили. Треба і за життя живих, за вас, Дуню і Катю. Ми часто згадували Катю, хоча й не були знайомі, — похвалився Юхан.

— Правда? — нарешті трішечки проясніло миле, бліде обличчя Каті.

— А чого нам вигадувати? — підтвердив Галка.

— І не говоріть! Таких видумників, як ви всі, годі й шукати!.. — махнула рукою Катя, уважно дивлячись на Галку.

Ті великі сірі очі немов говорили: «Ось так і живемо. Неважно. Чого прийшли?.. Краще б не знати, що Іван убитий. Тоді була б якась надія. Це не значить, що я не вийшла б заміж за іншого. Однак я вірила б, що він живий».

— Ми підемо.

— Заходьте, коли трапиться нагода! — сказала Дуня.

— Зайдемо, — пообіцяв Орел.

Галка подав Каті руку. Вона раптом заридала, прихилившись до його грудей. Він погладив дівчину по голові й мовчав, бо знав, що ніякими словами її не втішити. Жаль було її. Не міг діждатися, коли нарешті покинуть цю квартиру, в якій умістилося стільки смертей: батько й мати сестер померли з голоду рік тому.

7

Другодні Кудрявий і Галка пішли в госпіталь попрощатися з лейтенантом Петром. Як і Короп з Орлом, вони вже провідували Петра. Петро танув, мов свічка. Ніякі хірурги не могли нічого вдіяти: перебитий кулями хребет, пошкоджено спинний мозок. Це знав і поранений, тому зовсім занепав духом, з дня на день ждучи смерті.

Лежав у госпіталі і командир підривників старший лейтенант Олексій Петрович. У бою під час мінування залізничної колії його поранило осколками гранати напередодні возз'єднання партизанської бригади з частинами Червоної Армії.

Кудрявий і Галка у білих халатах, накинутих на гімнастерки, зайшли у палату на першому поверсі.

— А-а, небесні янголи?

— Здрастуйте, Олексію Петровичу! — привітався Галка, шанобливо нахиливши голову як до старшого віком і як до людини, яку дуже поважав.

У Галчиних очах Альоша був втіленням совісті радянського партизана, з його жадобою до дій, з його нещадністю до власних недоліків і до чужого верхоглядства на війні, що привело до ігнорування у штабі й у багатьох партизанських формуваннях нової мінно-підривної техніки, з його сумовитою іронією до підривників — бійців передової лінії партизанського фронту. Галка був певен, що, перебуваючи поруч з Олексієм Петровичем, можна навчитися головному, без чого не обійтися ні в житті, ні на війні: розумінню свого місця, вірі у свої можливості чи й здібності в ім'я загального діла, самокритичності, непримиренності до всього, що заважає рухатися вперед.

Галка дякував долі, що вона звела його а такою людиною.

— Наш Альоша всміхається. Значить, одужує. Та ще, мабуть, доведеться полежати місяців чотири… — говорив Кудрявий, загинаючи пальці. — Це буде вже серпень. До того часу визволять Украшу, Білорусь і, можливо, й Прибалтику. І наш Альоша піде вже не нищити мости й ешелони, а відбудовувати й ремонтувати. Роботи інженерові на залізничному транспорті ого скільки!

— Висловлюючись словами, позиченими у командира енської розвідгрупи, скажу, що помиляєшся, братику-кролику Кудрявий! — підморгнув своїм гостям Олексій Петрович. — Для мене вистачить роботи і в тилу ворожих військ, з десантом полечу до уярмлених фашистами братів-слов'ян! — Він помітив на обличчі в Галки здивування. — Народам Польщі й Чехословаччини, тамтешнім партизанам ми ж повинні подати інтернаціональну допомогу… Авжеж? І полетять туди насамперед наші підривники. І не з ключами для відгвинчування гайок, а з МЗД-5, з радіомінами, про які розповідав тобі, Галко. Там моє місце. Ось у тумбочці лист від інженер-полковника Старинова. Він натякає, що їхній Український штаб партизанського руху вже готує десанти. Звичайно, полетять на свою землю і поляки, і словаки, і чехи, щоб одразу і наших прийняли там за своїх. Я написав, щоб і для мене забронювали місце на «дугласі».

— Даєш ти! — засміявся Кудрявий. — Одужай спершу.

— Був би гусячий жир, рани б давно зажили…

— Чого захотів: знайти гуску в Ленінграді! — з сумом констатував Кудрявий.

— Зажди! Мав я знайомого агронома в радгоспі. Може, десь розжився б! Та як туди проскочити? — заклопотався Галка.

— Облиш. Гуска — це фантазія. Добре, що є пеніцилін, — сказав, зітхнувши, Олексій Петрович і пошепки запитав: — А ви, мабуть, до братів-прибалтійців? По очах бачу, що думки ваші і тут, і десь там. Особливо стривожений Галка. Га?..

— Згадав про Петра, і серце забилося, — відповів Галка. — Так тривожно було напередодні смерті батька. Ходив; мов потороча, тої години.

— Так, з Петром кепське діло. Ідіть до нього, передайте вітання й від зловмисника, — кивнув головою Олексій Петрович. — Зайдете ще на цих днях?

— Не знаємо, — прошепотів Кудрявий, сумно всміхаючись.

— Значить, у відрядження… — сказав глибокодумно Олексій Петрович, розуміючи, чому хлопці вже не прийдуть його провідати. — Бажаю вам удачі! Будьте з людьми завше добрими й увічливими. Війна війною, а ввічливість — насамперед.

— Мабуть, за це ми і любимо тебе, зловмисник! — сказав Кудрявий і потис руку пораненому. — О, сили в руках набирається…

— Підведуся. І теж махну туди з хлопцями інженер-полковника Старинова, на зло і велику шкоду гітлерівцям. Це вже точно! — запевнив Олексій Петрович. — Ідіть до Петі.

Лейтенант Петро лежав у палаті другого поверху біля вікна. Обличчя знекровлене, у променях весняного сонця воно було зжовклим, мов кленовий лист, що, відживши своє, ліг на землю. Джерело життя і символ життя — сонце, а Петро на смерть схожий.

— Я так вас чекав. Боявся… — ледве прошепотів Петро, не договоривши.

— Заскочили до Альоші, — виправдовувався Кудрявий.

— Ми з ним перемовляємося через сестричку, — сказав, безнадійно всміхнувшись, Петро. — Як там у вас? Розказуйте.

— Дали нам новий маршрут, — загадково мовив Кудрявий, щоб не було зрозуміло іншим, котрі лежали в палаті.

— А мене ось так підкосив клятий власовець! Учора були Короп і Орел. Виявляється, на руках цього зрадника кров і наших Вані й Сокола? Не маю змоги тепер підвестися. Я б знайшов того Кротова і на краю світу. А будь ти, перевертню, тричі проклятий! Підсік мене під самий корінь. Мої останні при житті слова — прокляття всім пристосуванцям, які стають зрадниками у тяжкий для Вітчизни час.

Кудрявий нахилився і поклав руку на чоло Петрові.

— Якщо життя — вогонь, то він у мене дотліває. Це я відчуваю. Скажете Савичу, нехай напише моїй мамі, що був поранений тяжко у бою з німецькими фашистами…

— Савича нема: У відрядженні. Напише Іван Сергійович! Я передам твою просьбу, — пообіцяв Галка.

— Спасибі! — ледь чутно прошепотів Петро і пробував звестися на лікті.

Кудрявий і Галка кинулися йому допомогти. Зводився Петро, скрегочучи зубами. То він напружував уже останні сили, яких у нього, як і в кожного, не бездонний колодязь. Раптом очі у Петра неначе змістилися, стали невиразними, і він став вигукувати:

— Куди ти стріляєш? У кого стріляєш? Хлопці! Тут зрада!.. Ідіть у ліс! Зі мною вже все!.. Ще мить — і я пристрелюся. О!.. Ну й шарф у тебе, піжон з Ліговського бульвару! О!.. Який шарф! Райдуга…

— Заспокойся, Петю.

— Ти розбуркав усю палату… — втішали як могли пораненого й хворого Галка і Кудрявий.

Та марно. Свідомість, глузд уже покинули Петра. Життя його дотлівало. Мабуть, оцей спалах останній. Десь вихопився з глибини душі вітерець, дмухнув на жаринки, і вони, взялися вогоньком.

— Мамо! Дай мені яблуко! Червоне! — зненацька прошепотів Петро, напружуючи зусилля.

Свого, Петрового, голосу у нього вже не було. Він простяг уперед руку, розтулив пальці, щоб узяти, навіть схопити яблуко. Та рука зненацька впала на простирадло, судорожно здригнулася, а пальці затіпалися, мов по них пробіг електричний струм, а потім зігнутими заклякли, ніби Петя схопив жадане яблуко. А на устах усмішка — перемога! А обличчя зжовкле, як кленовий лист, що ліг на землю, розпрощавшись з гілочкою, з життям, щоб продовжити існування клену і новому поколінню листя.

— Лікаря сюди! — гукнув Кудрявий.

Він ще не помітив, що Петро вже не дихав. А Галка по-своєму «розшифрував» оцю трагічну мить:

— Відстукав наш Петя «ес-ка» — сигнал «кінець сеансу» і в сигналі тому — згадка про рідну матір і яблуко.

Прийшли лікар і сестра, втупили погляди на мертвого.

— Таки ви встигли. Він так ждав вас, так ждав! — сказав лікар, стуляючи Петрові повіки.

Кудрявий і Галка дивилися один на одного нерозуміючими очима. Обох їх потрясли останні секунди життя Петра, коли той навіть у безпам'ятстві хотів зупинити того, хто стріляв у нього, і звертався до своїх, щоб пішли подалі з того лугу й виконали завдання командування. Ось чим жила ця людина до смертельного часу свого. І ще отим яблуком. Можливо, то був найдавніший епізод, який могла зафіксувати Петрова пам'ять. Хлопчика манила мати яблуком, і він топав до неї ніжками і таки схопив червонобоке яблуко як найвищу мрію свою. Можливо, то була перша у його житті перемога. А переможці завжди горді й усміхаються. Особливо у дитинстві, коли ще не розуміють біди, горя людського, коли світ поки що бачать прекрасним, мов яблуко, на червонястому боці якого віддзеркалюють промені сонця.

Частина друга

РИЗЬКЕ ШОСЕ

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

1 квітня 1944 р

Над естонським берегом Чудського озера літак намагався обминути прожектори, що обмацували небо. Здалося, це не промені, а розпечені вогнем мечі, здатні геть вигорнути з неба літак.

Поблизу спалахували у місячному мареві сизі клубочки: то вибухали снаряди. «Дуглас» тремтів, немов наляканий, набирав висоту, а потім падав, розкидаючи нас по салону.

— І це з твоєї рідної землі отак плюють фріци! — гукнув, пересилюючи гуркіт моторів, Кудрявий, звернувшись до Орла.

— От біси-анцихристи! Ще зіб'ють на відзнаку першого квітня! — відповів Орел.

— За кілька хвилин настане вже друге квітня, — заспокоював Короп.

Старший лейтенант Леонід мовчав. У літаку він уперше і тому пильно придивлявся у напівпітьмі до облич товаришів, заглядав через ілюмінатор униз.

Я тримався за край відкидної лави, на якій сидів, щоб не впасти, бо літак віражував.

Коли зону вогню минули, мені подумалося, що на цій землі, можлива, працює зараз група майора Савича.

Повітряний корабель, як величають пілоти транспортний літак, повернув на південний захід, до Латвії, обминаючи Псков, пащу «Пантери» з її вогневою міццю. Можливо, наші відомості були враховані командуючим фронтом і війська не стали штурмувати пащі, а зупинилися, щоб згодом обійти її, протаранивши менш укріплені райони десь між Псковом і Островом, а може, розгорнути наступ з Нарвського плацдарму й ударити на південь, на Тарту, а далі на Ризьке шосе, куди й летить десант.

Та все це буде колись, потім. А зараз хлопці домовляються, щоб кожен стрибав один за одним, не гаючи й миті, просто падав на спину попередникові, аби кучніше приземлитися.

І знову супутником нашим був ясний місяць. Як і першого разу, у літаку холодно: за бортом «Дугласа», мабуть, з двадцять п'ять градусів нижче нуля.

Гудуть мотори. З голови не виходять думки про матерів, дівчат і дружин, які вже не дочекаються своїх з фронтів великої війни. Ще перед тим, як востаннє провідати Петра, я написав лист додому, не забувши й про застереження: «Не турбуйтеся, якщо довго не буде листів від мене. Їду в далеке відрядження. Можливо, коли-небудь за мене напише мій командир».

Минулий день урожайний на враження і хвилювання. Повернулися ми з госпіталю, а' Іван Сергійович передав мені листа з домівки. І знову ані слова про Зіну, з якою я дружив із травня сорокового до дня від'їзду на військову службу. Чому мовчить? Де вона? А через місяць і двадцять днів у нас із нею пам'ятний день — мине уже чотири роки, як ми вперше поцілувалися у яблуневому колгоспному саду. Той сад заклали учні нашої школи. Я навіть запам'ятав, які яблуні посадив. Коли складав екзамен за десятий, усі дві тисячі яблунь зацвіли. Я цілувався під своєю яблунею. Життя: може, я загину, а яблуні незабаром знову зацвітуть, якщо саду не знищили фашисти…

Летіли вже з півтори години. Десь тут, у лісах Латвії, наш «пірс», до якого будемо «пришвартовуватися». Пілотам вірити, звичайно, треба, бо вони добре орієнтуються і без вогнів на землі, та все ж…

Легкі на спомин льотчики подали перший сигнал: засвітили в салоні транспортного літака. Хтось із них відчинив дверці. Хлопці швидко з'юрмилися.

— Ні-шов! — раптом пролунав вигук командира, котрий уже падав сторч головою.

Я — за Кудрявим. Опускалися майже на одному рівні. Трохи збоку і повище — Короп; Орел і старший лейтенант Леонід. На серці відлягло: бачу всіх, а приземлюся навіть першим, бо від Кудрявого важчий на цілий пуд.

Парашут несе на дерева. А поруч просіка. Миттю схопився обома руками за стропи зліва. Парашут різко пішов униз. Ще мить — і я впав на просіку, ударившись об щось тверде. Це був накритий сніговою шапкою пеньок. Боляче. Підвівся. Ноги пружинять. Неначе все гаразд.

«Здрастуй, незнайома земле латиська!» — подумки привітався і став згортати купол парашута, щоб десь приткнути його під деревом, у чагарях, поки розшукаю товаришів.

Між стовбурами сосен у сяйві місяця збирав свій парашут Кудрявий. За спиною теж чулося, як тріщать гілочки: хтось стягував з дерева парашут. Мабуть, Короп. Він. Четвертий сам погукав нас. Ми задерли голови. Голос лунав з височенної сосни, що росла край галявини.

— Все бісів-анцихристів згадуєш, ач самого занесли оті біси на таку сосну! — сказав невдоволеним голосом Короп. — Нижчого дерева для тебе не знайшлося у такому лісі?

— Так, браття-кролики! — глибокодумно мовив Кудрявий. — Ця сосна найвища в Латвії.

— Мабуть, про «лісторанчик» думав піжон талліннський! — лаяв Орла Короп. — Не міг потягти до себе стропи!

Гніватися було чому. Безпомічний Орел висів між землею і небом. Можна вийняти з-за халяви кинджал і геть обрізати стропи. Але ж висота, як четвертий поверх міського будинку. І до стовбура йому було метрів чотири. Орел ще смикав, стрибав у повітрі, гадаючи, що парашут сприсне з гілок і він таки приземлиться. Та ні. Всі шістдесят чотири квадратних метри купола лягли на густу, розкішну крону.

— Ти розгойдайся і вхопися за стовбур. А тоді і відчіпляй парашут і сповзай додолу! — порадив Короп.

— Поки Орел гойдатиметься, піду пошукаю Леоніда, — сказав я командирові.

На лугу, біля стіжка сіна побачив постать. Руки розставлені, з довгого і чомусь зашкарублого пальта стирчала лише голова та трішечки ноги, вгрузлі в сніг.

— Льоню! Це ти?..

— Я… — тремтячим голосом відповів Леонід.

— З першим приземленням тебе! О! Та ти мов курка мокра! — здивувався я, побачивши, що старший лейтенант був справді мокрий з ніг до голови. — Що за придибенція?

— У ручай потрапив! — сказав Леонід і ткнув рукою убік.

Недалечко темніла у кризі ополонка, віддзеркалюючи місяць. Ручай був завширшки два кроки. І Леонід таки умудрився знайти собі Іордань і скупатися!

— Давай швиденько згортати парашут! — сказав я.

— Д-давай… — відповів Леонід, цокаючи зубами.

Коли ми підійшли до своїх, Орел стояв на землі, задерши голову. На сосні залишився парашут і автомат: не той вузол Орел розв'язав перед тим, як по стовбуру спуститися на землю. Про те, що дерево можна було зрубати сокирою, що її з собою захопив Короп, не могло бути й мови. На це навряд чи й вистачить кінець ночі. А навкруг така тиша, що луна від ударів сокири піде далеко-далеко.

Як бути? Леонід мокрий — йому вогню треба, щоб висохнути. Або ж негайно переодягтися. Запасна білизна є. Орлу можна обійтися і без автомата: є пістолет, гранати. Але ж сосна на пагорбі, біля самих луків, і вже завтра парашут якщо й здаля не помітять, то селянин, що прийде по сіно до стіжка, неодмінно побачить білий купол на сосні. Знову не вийшло тихо-крито…

А поки що в лісі стояла тиша. Тільки інколи десь лунав тріск. Мабуть, у гущавині злякався звір: вепр, коза, а може, й лось. У сорок першому в цих краях фронт прокотився з заходу на схід досить швидко і затримався на чотири тижні дише під Лугою, за дві з половиною сотні кілометрів.

— Пора йти звідси, командире! — сказав Короп. — Ти ж знаєш, де ми знаходимося?

— Якщо нас десантували точно, а мені здається, що так, то знаю, — відповів Кудрявий. — Місяць на півдні, а просіка йде строго з півдня на північ. Десь там за два з лишком десятки кілометрів ризьке шосе.

— За правилом, — насторожився Короп, — ми повинні якнайшвидше змитися звідси!

Група пройшла лісовою, добре наїждженою саньми, дорогою углиб лісу. Кудрявий зупинився першим:

— Сліди від гусениць. Погляньте!

Кожен побачив не лише під ногами сліди від тягачів, а й купи спилених, з обрубаними гілками стовбурів, штабелі дров, розкидане то там, то там гілляччя.

— Це ж Сокола з Іваном занесло минулого разу на лісозаготівлі! — пригадав сумний епізод Короп.

— Пілоти не винуваті! Я впевнений, що десантували вони нас точно. По карті пам'ятаю і синю прожилку на луках! — сказав Кудрявий. — То ручай, у якому зміряв глибину наш Льоня. Але…

— Що ти з своїм «але»? — гнівався на командира Короп. — Ноги на плечі і — ходу!

— Ні. Тепер я іншої думки! — вирішив нарешті поділитися своїми сумнівами командир. — Про залишений нами парашут німці вже ранком знатимуть напевне! — він поглянув на місяць, а потім на годинника. — За три-чотири години служба СД, місцеві фашисти-айзсарги принюхуватимуться і шукатимуть наші сліди. — Командир обвів навколо рукою і додав — Шукатимуть нас навкруг сосни, закосиченої парашутом, у радіусі… Не знаю» на скільки кілометрів, але не виключена можливість, що намацають наш слід до ризького шосе і перехоплять. Це в гіршому випадку. В іншому — над нашими головами весь час висітиме дамоклів меч.

— А тут наших слідів не, видко, — нарешті подав голос Орел, збагнувши наміри командира і бажаючи стати його однодумцем, аби зменшити провину перед групою.

— Про сліди від саней, гусениць, людських ніг я і подумав, — сказав Кудрявий. — Залишимося тут, десь під вивернутим з коренем деревом, добудемо решту ночі й переживемо день…

— Це ти що, на честь першого квітня? — здивувався Короп.

— Нехай і так. Не можуть німці подумати, що ми залишилися у кількох стах метрів від сосни, на якій завис парашут.

Довго ніхто не хотів відповідати першим. Сказати тільки: переднювати на лісорозробках! І це, коли вже день більший за ніч.

Короп був за те, щоб іти на північ. Леоніду здавалося байдужим — йти чи залишитися, аби скоріше змінити одежу й нагрітися. Орел був за командирове рішення.

— А ти, Галко?..

— Днюватиме тут! Ходімо шукати підходящу берлогу. А Льоня нехай змінить білизну й одягне німецьку уніформу, щоб не закляк.

Пристанище знайшли у зарослій ще тонкими берізками й сосонками місцині лісу, під поваленою буреломом ялиною. Вивернутий корінь з брилами землі нагадував велета-восьминога, що раптом застиг, задерев'янів, розпустивши свої шупальці в усі боки. До санного сліду було кільканадцять кроків. Зараз же важливо непомітно для стороннього ока дістатися до поваленої ялини. Можна в один слід іти задом наперед, а крайньому накидати понад дорогою гілок і замаскувати той слід. А можна навмисне натоптати від дороги до ялини.

Однак зупинилися на одному сліду…

2 квітня

Лісоруби з'явилися десь о 8-й ранку. Застукали сокири, заспівали пилки, залунала перемовка. Люди говорили латиською і німецькою мовами. Фуркали коні. Туркотіли мотори тягачів. Часом людські голоси лунали так голосно, ніби до нашої ялини вже прямував гурт лісозаготівельників або солдат, що з ними рубали ліс, а може, й були конвойними на цій лісосіці.

Здавалося, що біля сосни, на якій завис парашут, учинився галас і розгардіяш! Та сосни від нашого гнізда не було видно, і ми лише здогадувалися, що могло там творитися.

Гострими ножами в наші серця і печінки втиналося собаче гавкання. Що то за собаки? Німецькі вівчарки, що їх ведуть есесівці, чи звичайні дворняги?.. Кожне гавкання цих друзів людини змушувало кожного з нас здригатися. А Короп шепотів з люттю:

— А бодай ви всі виздихали!

Сиділи ми під коренем тихо, зігріваючи один одного ліктями й спинами, а Леоніда особливо. Ніяких докорів один одному, ніяких нарікань на командира, що вигадай собі й нам ось такі душевні тортури. Хто правий, а хто ні — покаже вечір. Так, це був у житті той випадок, коли російське прислів'я «утро вечера мудренее» треба перевернути на: хто вранці плаче, той увечері буде сміятися!

Інколи я кидаю швидкий погляд на Кудрявого. Обличчя його ніби спокійне, коли голоси, що лунають неподалік, мирні, чується сміх. «Це ж треба! Люди ще й сміються!» — так ніби говорить Кудрявий і, зітхнувши, пригадує свою Зою, з якою зустрічався і в час своїх «березневих канікул». Він живе цього дня її думами й молитвами. Може, оті думи Зоїни одведуть від Кудрявого напасть, що висить на одній волосинці дамокловим мечем. Думав він і про півострів Ханко, де був у боях з першого дня війни до самого грудня сорок першого, коли моряки і військові частини, що обороняли Ханко, евакуювалися у Ленінград. Важко тоді було йому, молодому комвзводу, і на кам'янистому Ханко, і в час морського походу, коли тонули кораблі й люди. Та все ж тоді якийсь та був порятунок, хоч не для всіх, а для тих, котрих підбирали з крижаних хвиль Фінської затоки на палуби кораблів, яким судилося пройти мінні поля, уникнути обстрілу ворожих батарей, витримати нальоти ворожої авіації.

І тоді на півострові, під час морського походу, а потім на фронті під Невсько-Дубровською в дні прориву блокади в січні сорок третього, коли Кудрявого поранило тяжко у груди і руку, було ніби легше на душі, ніж зараз. Тоді за спиною і поруч були свої. Був він і на рідній землі, кожна п'ядь якої подовбана осколками від снарядів, мін, засіяна кулями. Понівечена земля, та все ж своя. А тут земля чужа…

Командир думав саме про це, коли у людські голоси вривалося собаче гавкання. Тоді він підписував собі вирок, ждав ущипливого і докірливого слова від Коропа, від Леоніда, який у ситуації, що вчора обговорювалася, хоч і мовчав, але був на боці Коропа.

Однак ні Короп, ні Леонід, навіть коли одежа висохла і він сидів на плащ-палатці, підібгавши ноги у вовняних шкарпетках, немов хан персидський на килимі, ані пари з уст. Сиділи і мовчки стежили за тим, що діялося навкруг, перекладаючи свої автомати з коліна на стовбур ялини, з якого можна добре прицілитися, а потім знову на коліна. Мовчали Короп і Леонід, немов самі знайшли ось такий вихід із безвиході.

«І вірно! — подумав я. — Нащо балакати, коли нічого казати?..»

Однак мовчання, тяжче, як ковальський міх, зітхання то одного, то іншого братика-кролика пригнічували командира. Чим-довше хлопці мовчали, тим відчутніше Кудрявий розумів, що в усьому буде винуватий саме він, що б там не сталося.

— Слухай, друже! Вгомонись. Думай про свою Зою, про Башкирію і не розривай собі груди, щоб хлопці взяли і з'їли твоє серце! — сказав я, поклавши руку на плече Кудрявому. — Прожили он скільки годин! А зараз німці й лісоруби зроблять перерву на обід…

Командир потиснув мені руку, кивнув головою, але нічого не сказав, хоча по очах було видно, що він переживав.

І все ж думати про чорне не хотілося. Скільки можна! У перший день минулого приземлення пережито, як за три роки! Зараз сидиш, лежиш чи стоїш на колінах, щоб голову твою ніхто не побачив, мов на битому склі. Я втішав себе тим, що німці не можуть, знайшовши наш парашут, та виявитися одразу ж розумнішими за Кудрявого. Це було б несправедливо, коли б вони одразу поставили себе на місце нас і знайшли ключ до розгадки цього немудрого «шифру». Нехай дійдуть до цього згодом, навіть уночі, але не зараз, не за годину, не коли заходитиме сонце.

Хлопці тим часом вийняли по сухарю. Орел подав мені шматочок копченої ковбаси із свого мішка. Вечерятимемо а моїх припасів. Дожити б до тої вечері…

Знову галас звідти, де росла «найвища сосна в Латвії», з вершини якої уже, мабуть, видно і в Ригу, і в Псков, де вирили лігво вовки — командуючі групою «Норд», штаб якої так ганявся за Кудрявим по той бік «Пантери». Пролунало неначе з гармати і надто протяжно відлунилося у лісі.

— То впала твоя сосна! — сказав Короп, звернувшись до Орла.

— Що поробиш, коли парашут не дістанеш навіть з допомогою монтерських нігтей, — відповів удавано серйозним тоном Орел.

Короп усміхнувся і прошепотів:

— Піжон ти!..

— Знаєте, якщо знову вийдемо до своїх, я поїду до Іванової Каті… — промовив Орел, дивлячись у далечінь.

— Сподобалася? — запитав я.

— Дівчина гарна!

— Якщо тут буде фронт, то до Ленінграда триста кілометрів з гаком. Кому ти потрібен у Ленінграді? — втрутився у розмову старший лейтенант Леонід. — Ти ж тут працюватимеш на інший фронт…

— А чого ти такий сумний? — відповів запитанням Орел.

— Та. Вам ще не сказав. Одружився я, як тільки вийшов із госпіталю…

— Молодець. Знайшов час, коли женитися, — сказав я. — А скільки тобі років?

— Двадцять шість…

— Тоді винуват. Давно пора. І хто ж вона?..

— Касирша на Фінляндському вокзалі, — мрійно прошепотів Леонід. — Саня. Така… — показав рукою. — Мого росту, личко гарненьке.

— Чорнява? Очі такі великі? — запитав Кудрявий.

— Ну-ну… А що? — спитав спантеличеним голосом Леонід.

— Я її знаю.

— Як?..

— І я теж… Ще коли їхав в Васею-саратовцем поїздок до фінського кордону і брав квиток у касі твоєї Сані…

— От пронири всі ви тут! — ревнивим голосом зауважив Леонід.

— Поїзд ходив у Ленінград тільки з одного вокзалу. На весь Ленінград одна залізнична колія. Це ти, Льоню, пролаза, що підхопив дівчину на такому людному місці! — розсудив Короп.

— І зараз вона там?.. — з усмішечкою на устах запитав Орел. — Слухай, Галко? Повернемося — завітаємо на Фінляндський вокзал? Ніби і не знайомі нашому Льоні.

— Бачив я таких красенів! — відповів з образою у голосі Леонід.

Кудрявий, помітивши, що жарти новак у нашій групі не сприймає, притулив палець до губ, повернувшись до Орла.

Раз по раз мене непокоїла думка про своїх за лінією фронту. Що міг подумати Іван Сергійович, коли ранком ми не вийшли в ефір? Та про яку роботу на зв'язок може йти мова у такій ситуації? Нехай уже нам пробачать у штабі. Не примха ж це, а спроба заплутати сліди нашого десанту.

А як буде потім?..

І знову вигуки їздових, голоси лісорубів, поодинокі постріли. Десь далеко гавкали собаки.

Та всьому настає край. Коли сонце доторкувалося до лінії горизонту, а в синьому небі заголубів місяць, став дужчати мороз. Сутеніло. Це і був так довго, з душевними муками жданий сигнал «ес-ка» першому дню нашого перебування у тилу фашистських армій «Норд», на захід від лінії «Пантера».

— Спасибі, палдес тобі, латиська земле, аа гостинність! — раптом урочистим голосом вимовив Кудрявий і рішуче підвівся. — А тепер, браття-кролики, по азимуту через одну рокадну дорогу, через другу, що доведеться їх перетнути, до шосе Рига — Псков. Там місце нашої роботи.

— Вперед, біси-анцихристи! А я думав, що ви замість сосни пилятимете мене за парашут і автомат, що завис на найвищому дереві Латвії!.. — щиро говорив Орел, обіймаючи хлопців.

— Нічого! Держави у війну щезали, а пропав автомат — не біда… — сказав я.

Нас п'ятеро з мішками за спиною, з торбинками, з боєприпасами при боці, з пакетами згорнених парашутів покинули сховище, що було так схоже віддалік на закам'янілого спрута, клешні якого стирчали в усі боки.

ПОГОНЯ

Серія — Блискавка.

2.04.44. 10.00

В штаб 18-ї армії групи «Норд», генералу Ферчу.

Вчора вночі росіяни висадили десант у районі Алуксне -6 км. на північ від моста. На жаль, кількості десанту не пощастило з'ясувати. Про приземлення засвідчив парашут, що завис на високій сосні, і прив'язаний до строп автомат марки ППС».

«Блискавка.

2.04.44. 22.00

Штаб 18-ї армії групи «Норд», генералу Ферчу.

На місці приземлення в районі Алуксне ніяких вантажів не виявлено. Доводиться констатувати, що парашутистів могло бути від кількох до двадцяти чоловік. Про десант було повідомлено в усі комендатури, стани айзсаргів, у загони СД.

Весь день другого квітня в радіусі двадцяти п'яти кілометрів в усі напрямки (більше парашутисти не могли пройти за останніх чотири години ночі) тривали пошуки десанту. До пошуків залучені всі лісники, команди межа кеті і підрозділи частин, які дислокуються у даному районі. Всі дороги і багато просік перекрито нашими постами і засадами.

На жаль, ніяких підозрілих слідів на снігу не помічено. Залишається гадати, що парашутисти сховалися на одному в хуторів. Будемо прочісувати хутори».

«Терміново.

3.04.44.. 22.00

Штаб 18-ї армії групи «Норд», начальнику штабу генералу Ферчу.

Прочесано хутори довкола приземлення. Ніяких позитивних результатів. Обстежили місце навколо сосни. Цьому заважають сотні слідів від ніг лісорубів, втерті саньми дороги. Але слід від російських чобіт, на підошвах яких шипи зовсім інші, ніж у німецьких солдатських чоботях, знайдено. Однак слід загубився.

Дехто з СД уже схильний думати, що приземлився лише один чоловік, парашут якого завис на сосні, і що цей один має Відповідні папери для легального перебування. Версія: коли б парашутистів було хоча б п'ятеро, вони б спиляли сосну і взяли з собою парашут: нащо залишати такий речовий доказ, як парашут? Пошуки тривають…»

«22.04.44

Командуючому охоронними військами групи армій «Норд» генералу Боту.

У відповідь на ваш запит радіовузол штабу групи «Норд» сповіщає, що протягом останніх двох тижнів в ефірі з'явилися позивні малопотужного передавача — типу російських рацій «Север», якими озброєні групи агентурної розвідки штабів радянських фронтів. Позивний рації OPA.

Повідомляємо також, що в січні — березні цього року наші пеленги полювали за позивним OPL, чути якого, на жаль, було дуже слабо. Рацію з позивним OPA чути набагато краще. І перша, і друга рації службову розмову з своїм кореспондентом вели з допомогою міжнародного радіожаргону. Схожий почерк радиста OPL і OPA не завжди чіткий, повторює групи, у яких є по кілька п'ятірок, тобто збивається на безперервних точках. Літери обох позивних можуть також засвідчити, що радист полюбляє О і Р. Є підстава гадати, що радисти розвідвідділу Ленінградського фронту самі визначають свої позивні.

Сказане вище дає підстави твердити, що OPA — та ж група, яка діяла під Плескау, на схід від лінії «Пантера». По розгрому цієї групи була проведена операція під керівництвом оберштурмфюрера Вундерліха. Двоє десантників було вбито. Захоплена карта і схема укріплень у смузі 25 кілометрів. Це сталося в останній день лютого цього року, про що нас і повідомив оберштурмфюрер Вундерліх. Рацію OPL ми більше не чули.

На ваше запитання, де може дислокуватися рація OPA, відповісти не можемо: надто велика територія на захід від Чудського озера, Плескау й Острова. Можливо, це район Гулбене, Алуксне, Валмієри, Цесіса, Валги, Виру. Таку територію промацати пеленгами можна лише зблизька, тобто після того, як наша контррозвідка натрапить на слід російських розвідників-парашутистів»..

«20 квітня.

Гер комендант!

Змушений повідомити вас, що опівночі над лісовим масивом ввіреного мені лісу пролітав радянський двокрилий літак. Він летів низько, і а ганку я не міг побачити, чи скинув парашути, чи ні…»

«21 квітня.

Гер комендант!

На вирубці знайшов слід від вогнища і незгорілий сірник фабрики з міста Лієпая. Хтось був на вирубці, коли літав двокрилий літак. Я боявся, що мене застрелять, коли нахилився, щоб узяти сірник…»

«7 травня.

Гер комендант!

Учора вночі над масивом знову гуркотів літак. Ще й крильми помахав. Парашутів я не бачив. Але чує моє серце, що він тут з'явився недаремно. Буду шукати слідів парашутистів. Сповіщаю, що я боюся. Здається мені, що сам у них на прицілі, як і вся моя садиба, як добро. Вистежити б їх і одним ударом знищити всіх… Я став боятися навіть свого пастуха: так наганяють на мене страху оці літаки. Мабуть, скидають їм бомби проти вас, гер комендант, і проти мене».

«18 травня.

Гер комендант!

Як ви і наказували, стежу за просіками і лісовими дорогами. Ходжу в ліс дерти лико, вибраковую окремі дерева. Біля шосе щодня зустрічаю німецьких солдатів. Важко дізнатися: справжні вони німці чи російські парашутисти?

Я просив свого пастуха, щоб він слідкував, обіцяв йому нові черевики, пальто. Та я йому не вірю. Не гнівайтеся на мене, гер комендант. Я слабий чоловік».

«28 травня.

Гер комендант!

Учора на просіці зустрів двох, одягнених у німецькі френчі. Обидва з пістолетами-кулеметами: ложе дерев'яне, а під стволом колесо. Один добре говорить естонською мовою.

Цей білявий, на обличчя вродливий. Очі так і нишпорять. Другий привітався по-німецькому і запитав дорогу на Апе. Цей дивився на мене підозріло. Якби я сам знав німецьку мову, я б з ним поговорив більше Вони теж погано розуміють латиську мову. Я їх боюся. Вночі думаю: ще зустрінуся, і вб'ють мене.

У якому секторі їхній табір — не знаю. Може, їх четверо і переховуються вони на хуторах: Анітенес, Апшалас, Кранці. Там усі люди, які ждуть Червону Армію».

«10 червня.

Гер комендант!

Знову зустрів двох. Один без шапки, кучерявий, світло-русий, схожий на німця, очі голубі. Другий брюнет, високий, обличчя сердите, а одвислою губою. Я пригостив їх своїм тютюном. Першому здалося смішно, як я їм показував дорогу.

Ви називаєте мене, гер комендант, «ґаволовом». Для мене це образливо. Але я служитиму вам вірно, бо боюся і тому ненавиджу більшовиків. Як ви і вимагаєте, повідомлятиму через кожні десять днів про обстановку в лісі. Якщо знайду місце табору парашутистів, сповіщу негайно письмово і телефоном».

«20 червня.

Гер комендант!

Поки що не довелося зустріти ні естонця, ні його брюнета-напарника, ні схожого на німця кучерявого, ні четвертого з одвислою губою.

Відданий вам…»

«29 червня.

Штаб армій групи «Норд», командуючому охоронними військами генералу Боту.

Змушені звернутися до вас з прикрим повідомленням: на ризькому шосе в останні дні червня зникли два телефоністи з 212-ї, солдат з 215-ї, лейтенант а 126-ї дивізій, які передислоковувалися в район Даугавпілса, де російські фронти розпочали велику наступальну операцію.

Солдати, які щезають з військових частин, не диво на війні. Однак поява згаданих частин трьох дивізій під Даугавпілсом не виявилася несподіванкою для військ генерала Баграмяна. Є ще факти, з яких видно, що російські агентурні групи (на захід від ліній «Пантера», «Рейтер» і оборонних рубежів «Синього», «Зеленого» і «Коричневого») діють активно.

Вживайте терміново заходів.

Командуючий групою «Норд»

фельдмаршал Модель»

«30 червня.

Гер комендант!

Запідозрених мною не зустрів, хоча бачу їх і уві сні, бо. боюся».

«10 липня.

Гер комендант!

Нічого втішного для вас сповістити не можу. Якщо вони десь і є поблизу, то надто обережні. Говорив з пастухом. Той бачив, але ще в травні, на просіці двох. Один брюнет з пронизливими очима і ямочкою на підборідді, другий — низенький, очі швидкі, старший за брюнета. Пастух запевняє, що це німці. А я гадаю, що «дияволи небесні» і що їх не чотири, а більше»

«20 липня.

Гер комендант!

Нічого нового по виявленню «небесних дияволів». Ваш вірний…»

«30 липня.

Гер комендант!

«Дияволи» мов крізь землю провалилися. Бог милостивий і, може, вигнав їх з мого лісу. Але вони були. Я знайшов один батистовий парашут і великий мішок з речами. Надсилаю вам».

«10 серпня.

Гер комендант!

Парашут і мішок вантажів «небесних дияволів» ми знайшли, а їх самих нема. Мабуть, живуть обережно або пішли в інші ліси, я не помічав їхнього вогнища, хоча у лісі моєму зустрічав десятки вогнищ. Ось уже кілька тижнів до лісу прийшли сотні сімей, цілими хуторами селяни, чиновники, приїжджі з Риги, що жили в селах. У ліс вигнано тисячі корів, овець. Схоже на те, що люди ждуть приходу більшовиків. Мені від цього стає страшно.

Гер комендант! Ви лаєте мене, називаєте «ґаволовом». А що вдію я, слабий чоловік? Напружую пам'ять, щоб описати отих підозрілих. Естонець — білявий, на обличчя вродливий, років двадцяти. Такий же молодий і його напарник-брюнет, волосся без залисин, на чолі вміститься і моя долоня. Очі великі й ніби голодні, як у мого пастуха, який ніколи не наїдається. Боюся таких очей. Ще у брюнета на бороді ямочка. Ще… Згадав: у цього другого витатуйована лівій руці літера Т».

Дочитавши копію цього повідомлення, гауптштурмфюрер Вундерліх ударив кулаком по столу, а потім став хукати на руку.

— Недоумкуватий, чи що, цей лісник! — процідив з гнівом. — «Великі очі, як у голодного, високий лоб і витатуйована літера Т на лівій руці» — дрібниці. Т — це якір. Перший, естонець, і другий, що німця задушив, давні знайомі нашого Кротова!

Слова ці гауптштурмфюрер промовив уголос, хоча в кімнаті, яку люб'язно надав місцевий комендант під кабінет, нікого не було.

Гауптштурмфюрер Вундерліх поквапливо перегорнув аркуші з інформацією лісника за 20 і 30 серпня. Нічого втішного: «Небесних чортів» нема. «Біла пляма» у спостереженні і за 10 вересня. Нарешті останнє повідомлення.

«18 вересня.

Гер комендант!

Знову зустрів двох — кучерявого й з одвислою губою брюнета. Розмовляли з біженцями в секторі мого лісу, поблизу хутора Апшалас. Обидва в цивільній одежі, на головах — зовсім нові капелюхи».

Уповноважений контррозвідки гауптштурмфюрер Вундерліх склав усі копії документів, узятих ним особисто в штабі армій групи «Норд» і переданих йому місцевим комендантом. Вундерліху хотілося зосередитися, подумати. І не лише подумати про «небесних дияволів», хоча російські парашутисти і Вундерліх ніби зв'язані одною мотузкою, тільки на різних кінцях вузли.

9 липня війська новоствореного росіянами 3-го Прибалтійського фронту атакували лінії «Пантера», однак не на дільницях, де було на кілометр по вісімнадцять-двадцять довготривалих і дерево-земляних вогневих точок, не біля Плескау, а на південь від Острова, де фортифікаційних споруд, вогневих точок і загороджень було значно менше, а ріка Велика вужча, ніж у районі Пскова. Це змусило командуючого групою військ «Норд» Моделя сказати, що тут не обійшлося без радянських агентурних груп. І зовсім розгнівався фельдмаршал Модель, коли наприкінці червня три піхотні дивізії й одну учбово-польову було перекинуто на критичну ділянку фронту під Даугавпілс. Передислокація відбувалася спершу по ризькому шосе, а потім по кількох дорогах на південь. Війська фронту, якими командував генерал Єременко, зустріли підкріплення військам 16-ї армії з частин майже чотирьох німецьких дивізій у всеозброєнні.

А могло б бути й по-іншому. Коли завершувалося спорудження лінії «Пантера», фельдмаршал Модель у наказі писав: «Противник своєю перевагою змусив нас відступити. Нині ми досягли лінії, на якій на підготовлених позиціях влаштуємо рішучу оборону. З кожним кроком назад війна на суші, в повітрі й на морі наближається до Німеччини. Тут, де ми стоїмо, нам належить знову завоювати славу нашої зброї і показати нашу гордість, нашу стійкість». У червні — липні армії «Центр» були пошарпані в Білорусії і в Литві фронтами Рокоссовського, Черняховського і танковою армією маршала Ротмістрова. Протягом місяця Червона Армія від Смоленська пройшла майже сімсот кілометрів на захід, звільнивши дві столиці — Мінськ і Вільнюс, і стала на порозі Східної Пруссії. А фельдмаршал Модель справді показував арійську гордість і стійкість «лева оборони». Місто Остров радянські війська могли взяти лише 21 липня, а Плескау — 23 липня.

Лісисто-болотяна місцевість східної Латвії підказала фельдмаршалу Моделю приготувати перед арміями генералів Єременка і Баграмяна на південному крилі групи «Норд» не лише «Пантеру», а й рубіж «Рейтер» по лінії Опочка — Себіж — Дрісса. Але й цього, вважав Модель, замало. З великою поквапливістю готувалася глибокоешелонована оборона по річках Синя і Зілупе, названа «Синім» рубежем, по лінії озер Лудза — Пілда — Лагда — Сівера («Зелений» рубіж), нарешті «Коричневий» рубіж, що перетинав озера Цірма — Резна — Ізвалта. Це проти військ 2-го Прибалтійського фронту. А проти 3-го Прибалтійського, яким командував генерал Масленников, уже в червні німці виганяли тисячі людей на спорудження лінії «Марієнбург», що пролягла від Псковського озера, через ризьке шосе до Гулбене. Тоді ж фельдмаршал Модель видав наказ про утворення оборонних рубежів «Валга», «Сігулда» і «Цесіс» на шляху росіян до Риги.

Гауптштурмфюрер Вундерліх не відривав очей від розісланої на столі карти. Він певен, що агент-лісник зустрічав у своєму масиві, поблизу ризького шосе не німців, а російських розвідників, які стежать за рухом військ і збирають відомості про нові оборонні рубежі «Валга», «Сігулда» і «Цесіс», що стали поперек горла росіянам. Про це засвідчила після «Пантери» і лінія «Марієнбург», де зупинилися війська 3-го Прибалтійського фронту генерала Масленникова на кілька тижнів. Зламають ці війська ще зуби і на рубежах «Валга», «Сігулда», «Цесіс». Неабиякою перешкодою військам Ленінградського фронту маршала Говорова став тридцятикілометровий рубіж «Танненберг» в Естонії, яким Модель перекрив шлях на Таллін.

Гауптштурмфюрер Вундерліх підвівся і побачив скалку від дзеркала. Узяв люстерко і віддалив, щоб побачити хоча б своє кругле підборіддя і неодмінно залізний хрест на грудях, вручений особисто фельдмаршалом Моделем за службу на лінії «Пантера». Це був хрест за розгром групи розвідників-парашутистів штабу Ленінградського фронту, за те, що Кротов, а потім його «лісові коти» вбили трьох парашутистів.

Гауптштурмфюрер поглянув на годинник. Скоро мав приїхати Кротов. Досить йому відсиджуватися у госпіталі із залізним хрестом на грудях. Не стільки тої рани від куль парашутистів, скільки байдикування. Після одужання Кротова залишили завгоспом у госпіталі. Та, на думку Вундерліха, власовець надто рано знайшов собі тепле місце. Треба покінчити з розвідгрупою, що діє тут, і яку він не добив під Плескау в лютому місяці.

За відчиненим вікном загурчав автомобіль. Машину посилав Вундерліх за Кротовим. Вийшов з авто і сам Кротов, стрункий, у німецькій уніформі, із залізним хрестом на грудях і трикутником, нашитим на рукаві, з літерами РОА. Кротов зняв пілотку і звичним рухом правої руки покуйовдив хвилясте волосся, затримавши у них на кілька секунд п'ятірню. Потім покрокував до ґанку.

— Радий бачити тебе, Кротов! — замість привітання, як до друга звернувся гауптштурмфюрер Вундерліх. — Як рука?

— Гер гауптштурмфюрер! Вітаю вас із вищим чином!

— Спасибі. А ти вдоволений службою у госпіталі? І дівчата є там у тебе?..

— Трапляються, гер гауптштурмфюрер! У школу пропагандистів мене не посилають, тому і влаштувався старшиною госпіталю. Я навіть дещо писав у «Русское слово». Теж невидаль! Що я, дурніший за тих, які там друкуються? — вигукнув з гонором.

— Розгромимо групу парашутистів, і поїдеш у Добендорф героєм.

— Я вже чув про це! — мов рівний з рівним, говорив Кротов, добре знаючи, нащо його привіз у цю комендатуру Вундерліх.

— Не ображайся. Буде порядок! — підморгнув Вундерліх. — Я приїхав сюди за дорученням фельдмаршала Моделя. Є можливість схопити радиста і тих, хто з ним! — потер руки гауптштурмфюрер. — Нагороди забезпечені, бо група ця дуже псує настрій фельдмаршалу!

— Невже ті недобитки тут? — здивувався Кротов. — Не криюся: дісталося і нашій команді тоді, коли я пристрелив недобитого комісара, коли ми поклали на смерть ще одного парашутиста. Але ж од інших летіло тільки пір'я: так їх били! — стиснув кулаки, що аж рана дала про себе знати різким болем.

— Тут! — підсунув Вундерліх папери, які нещодавно читав. — Навчився ж трохи по-німецькому? А це — переклад.

— Краще розкажіть мені у кількох словах російською мовою, гер гауптштурмфюрер! — попросив Кротов, перегортаючи аркуші, на яких були виписки з повідомлень.

Тим часом Вундерліх кивнув своєму шоферові, і той приніс пляшку бренді, ковбасу, хліб і баночку португальських сардин. Ще шофер поставив дві чарки.

— У лютому ви пропонували послати корів у табір біженців, де були партизани, щоб наблизитися до їхньої землянки, — став викладати свій план гауптштурмфюрер Вундерліх. — Зараз весь ліс наповнений біженцями і худобою…

— Я вас зрозумів, гер гауптштурмфюрер! Корови і вівці — теж невидаль у лісі! — зареготав Кротов і хитрувато підморгнув. — Так подумають парашутисти! А ми в одежі пастухів. Під бурками, пальтами автомати. Корови і вівці — маска! Хе-хе! Вовк в овечій шкурі! Вовк надів червону шапочку! Ха-ха. Я — за!

— Вип'ємо, Кротов! Я повірив у вас із першої зустрічі під Синявиним. Тільки 6 нам знищити ваших знайомих. Наказ такий, навіть просьба фельдмаршала Моделя. Ці недобитки, як ви сказали, зробили все, щоб наші війська тут зазнали найвідчутнішої поразки. Та не так просто воювати з групою військ «Норд». На нашому рахунку — Нідерланди, Бельгія, Люксембург, Франція, Греція, Албанія, Сербія і блокада Ленінграда. Ми останні з німецьких військ, що покидають землі Латвії й Естонії. Ми ще своє покажемо, коли фюрер дасть нам нову грізну зброю. Скажу тобі, Кротов, її готують наші інженери на півночі Європи. Ми тут, у Латвії, виявимося найпередовішим загоном армії фюрера, який розпочне новий наступ на Схід, на більшовицьку Москву, на Ленінград, на Київ, — із захопленням говорив Вундерліх.

Вони перехилили по чарці. Мамонько-Кротов ще був під враженням почутого. Про «нову зброю», яку мав дати фюрер своїм військам, читав мало не в кожній газеті, особливо коли радянські фронти у Білорусії розпочали широкий наступ. А хто може сумніватися у генії німецьких фізиків? «Не все пропало!» — казав собі Кротов. Та він і не нудьгував. Ще коли заживала рана, прочитав у «Северном слове» оголошення: «Троє російських вродливих дівчат Анна, Ольга і Тамара шукають знайомства з трьома красивими російськими молодими людьми не старших 25 років. Мета — одруження. Писати на адресу: «Курляндія. Талсі. Пошта. До запитання».

Це було у квітні. Кротов написав усім трьом, щоб вислали фото. Вибір є! А чи вродливі вони, як запевняють? Мабуть, уже побували і у воїнів генерала Власова, і в німецьких солдатів. Та хіба не завиєш від нудьги? В госпіталі є медсестра Алма. Але надто худощава.

— За успіх у наступній акції! — проголосив тост Вундерліх.

— Теж мені невидаль! Чого варті доноси пришелепуватого лісника! — зверхньо мовив Мамонько-Кротов, познайомившись із ними. — Якби він менше боявся, то цих парашутистів можна було схопити ще у квітні. Невже радист у них знову мій однокашник по запасному полку? Знав би, що доведеться з ним морочитися, підкинув би у його юшку мухомора!

— Якби не цей радист, не було б у тебе, пане Кротов, залізного хреста, — зауважив Вундерліх. — Однак за хвости корів твоїй команді доведеться сховатися під час каральної акції. Тільки так ви зможете непоміченими підійти до місця, де будуть вони. Головне — радист. Живий чи мертвий!

— Хто б міг подумати! — вів своє Мамонько-Кротов. — Я ж йому, салазі, стільки пенальті забив! Ну, життя!.. Завтра раннім ранком почнемо ганяти «небесних чортів».

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

4 квітня

Хоча на день ми залазили в зарості ялинника — спати не могли. На лісових дорогах, на просіках лунали голоси, вигуки. Весь час треба бути насторожі. Йшли до ризького шосе тільки вночі.

На третю добу відчули втому. Треба виспатися. І Короп відшукав місце. Хлопці простелили на землю дві плащ-палатки, а вкрилися парашутом, єдиною ковдрою, що рятувала нас у зимові ночі від холоду.

Усі заснули. Та мене розбудив мій сусіда Кудрявий.

— Що таке? — пошепки поспитав я, щоб не сполошити хлопців.

— Поглянь, яка картина!

Ми лежали на невеличкій галявинці під кучерявою сосною, залитою місячним світлом. Сніг сріблився, зливаючись із блиском нашої ковдри — шовкового парашута. Синіли тіневі боки ялин — поступово, переходячи у ясніший колір, а вершини дерев гордовито і яскраво вирізьблювалися на тлі зоряного неба.

Гілки нашої сосни звисали аж до землі і проціджували мерехтливе золотаве світло, яке найрізноманітнішими вигинами й відтінками лягало на хлопців, що спали. Тиша дивовижна. Іноді тільки чути було, як хропів наш охоронник порядку Короп. Коропа штовхнув під бік Кудрявий, і знову настала невимовна тиша, коли можна навіть почути шепіт зірок.

6 квітня

Ранком чули гуркіт автомашин: шосе недалеко. Туди ведуть грунтові дороги з телефонними лініями. Дороги зв'язують хутори з головною магістраллю краю — ризьким шосе. На хуторах валують собаки.

Вирішили тут отаборитися. А за годину Кудрявий і я заснували спостережний пункт.

12 квітня

Харчів нема. З нетерпінням чекаємо вечора. Лежимо в бер-лозі й дивимося на небо. Вітер гонить хмари. Захід сонця не віщує нічого втішного.

— Поглянь! Онде одна. Друга! — вигукнув Короп, показавши рукою на небо.

— Ну й ну… — вигукую, мов Іванко-дурник, якого заставили порахувати на небі зорі. — Шість тисяч! — сказав я. — Але зараз не більше десяти зірок. Діла нікудишні.

Орел ще відшукав кілька зірок, сказавши:

— Чого ж ви, окаянні, не з'являєтеся?

Буде зірок багато, прилетить літак, скине вантаж — матимем що їсти. Тому кожен з надією дивиться на небо.

Зірок уже безліч. Біжимо на вирубку, затиснуту кількома пагорбами. Десь далеко на сході ледве чутно лунають гарматні постріли. Хотілося, щоб там був фронт. Та канонади з передової сюди не чути. То стріляли німецькі зенітки. До нас летить чи не до нас?

Спалахували метеорити, полишаючи вогняні сліди. Сіріус уже пройшов свій шлях і сховався за пагорб, порослий високим лісом. Обрубаний шматок вищербленого місяця повис навпроти.

Світлішає схід. Знову на хуторах валують собаки. Може, до хутора підійшли невідомі люди. У цих місцях від собачого гавкання далёко не зайдеш. Ліси тут обжиті: всюди дороги, рівні, з табличками просіки через кожні п'ятсот метрів.

Ранок. З «аеродромної площадки» ми повернулися ні з чим.

14 квітня

Троє наших ходили на хутір. Принесли хлібину, трохи борошна, картоплі. Хазяїн розповідав, що з їхньої волості німці будуть забирати людей на роботи: від Псковського озера до Гулбене фашистське командування хоче викопати протитанкові рови, окопи, поставити вогневі точки й всю цю смугу обснувати колючим дротом. Що це? Друга лінії на, захід від «Пантери»?..

Кудрявий склав телеграму, а я передав у Центр. Про всяк випадок нехай знають і сповістять про це тим групам, які працюють поближче до цієї нової смуги.

З нашої палатки добре чути гуркіт машин на шосе.

Їмо товчену картоплю, а на вечерю варили борошно. Та настав обід, коли хлопці облизали ложки. Нема чого варити.

Відомості про спорудження нової оборонної лінії, яка починається від берега Чудського озера через ризьке шосе до Гулбене, підтвердив полонений фельдфебель, котрий назвав ту лінію «Марієнбургом».

16 квітня

Увечері Сергій, Юхан і я пішли лісової дорогою, яка й вивела нас до сірого будинку. Біля будинку хліви, колодязь. На підступах до хутора командир примітив три пагорбки. Підійшли ближче.

— Хе, братці-кролики! Та це ж картопля! — сказав він після обстеження. — Весна! Хазяїн ось Уже й амбразуру відкрив…

— Не по-божому. З ближнім треба поділитися! — сказав Орел. — Картоплі тут на три роки!

Я й Орел залізли, в амбразуру і набрали у ранці картоплі. Деякі бульбини вже пустили біді паростки. Справді весна, і хазяїн за кілька тижнів почне садити картоплю. Ми подали мішки наверх Кудрявому і вилізли з ями.

Поглянули на хутір. Там тихо. Мішки з картоплею залишили у кущах, поблизу повноводного у ці дні ручаю, а самі пішли до будинку.

Пес подав знати про себе, коли вже найшли на чисто виметене подвір'я. Біля порога стояло з десяток бідонів.

— Лишенько, який куркуль тут живе! — здивувався Орел. — Це ж скільки корів треба мати, щоб наповнити оці бідони! А може, німці звозять молоко сюди з інших хуторів?

— Помовч! — попередив командир. — Будемо удавати з себе німців.

Як тут не засмієшся! Які з нас німці!? Удавати їх — значить говорити з людьми сяк-так по-німецькому тільки Кудрявому, і то з тими, хто знає цю мову на його рівні або не знає зовсім. Та нужда заставить і мене, і Орла підтакувати.

У сінях і на кухні нікого. У другій кімнаті сиділо кілька чоловік і жінок — грали в карти.

— Гутен абент! — привіталися.

Присутні не відповіли, а лише закивали головами, перезираючись.

— Лабвакер! — поздоровкався я.

Усі дружно відповіли:

— Лабвакер!

Жінка, одягнена у святкове національне вбрання, привіталася російською мовою:

— Добрий вечір!

Господар, в окулярах, худощавий, із запалими щоками, тремтячим голосом запитав:

— Хто ви такі?

— Ми? Свої. — загадково відповів Кудрявий.

— А-а… Руські? Мабуть, з госпіталю? — втрутився юнацький голос.

Це говорив син, просвердлюючи поглядом усіх трьох. Чоловіки заговорили по-латиському, називаючи містечко Апе.

— Так. Так… — ствердив Орел естонською мовою. — Ми з Апе…

Ще в кімнаті була жінка з трирічним хлопчиком на руках.

Побачивши незнайомих, хлоп'я притулилося до материних грудей. Я запитав у молодиці ледве чутним голосом, кивнувши на схід:

— Батько хлопчика там?

Вона не відповіла, опустивши очі. Та ось наші погляди зустрілися. Жінка раптом усміхнулася і сказала, кивнувши головою: Там.

У Червоній Армії?

Молодиця не відповіла і притиснула до себе біляве хлоп'я.

Господарям, окрім сина, не сподобалося, що ми служимо у німців. Ніхто в них одверто не говорив про це. Але й не утаював. Це видно з їхніх поглядів.

Господиня поставила на стіл глек молока і нарізала білого, пахучого хліба.

— Сьогодні паска!

Ми накинулися на хліб. Кожен видудлив по великому кухлю молока. Не крилися, що голодні; як не дуже були б розпачі й від того, за кого нас тут приймають. І картярі, і молодиця з дитям, звичайно, не вірили, що ми полюємо за радянськими парашутистами, про що сказав їм Кудрявий. Таких голодних мисливців німці б не випустили. У цій непевності добре було те, що господар, в разі чого, міг сказати, якщо хтось з картярів донесе німцям, що незнайомці назвалися командою, яка ганяється за парашутистами. Звідки їм, селянам, знати, чиї у них автомати чи чоботи? Якщо ж ніхто з присутніх не доповість німецькому коменданту про цю зустріч, то в цьому випадку і хазяї, і гості вважатимуть, що до них на паску завітали «янголи» з того боку фронту. У це повірила молода жінка з хлопчиком на руках. Вона дивилася на мене відданими очима і ніби промовляла: «А я знаю, хто ви!»

— Дорога у нас далека. Йдемо на Цесіс. Нам би щось на дорогу!.. — попросив Кудрявий і відрахував господині сорок окупаційних марок. — За хліб, за сіль…

Хазяйка взяла гроші, а до хліба дала ще й шинки і жменю солі, висипавши на шматок газети «Теvіа», що її видавали латиські буржуазні націоналісти. Кудрявий дістав цигарку, присів перед плитою і відчинив дверці, за якими гоготів вогонь. Узявши паличку, він наблизив вогник до кінчика цигарки.

Про всяк випадок я вирішив вийти на подвір'я, щоб часом не завітали сюди ще якісь гості і, можливо, ті, за кого удавав себе Кудрявий. У сінях мене наздогнала молодиця.

— Нам дають сірники по карточках. Лудзу… — вона відрахувала з коробки п'ять сірників і подала мені. — Фюнф.

Вона дала мені п'ять сірників з коробкою. Я ще блимав очима, відчувши у своїй руці її теплі пальці.

— Спасибі. Палдес… Звідки ви знаєте, що нам потрібні сірники?

— Знаю, — так само тихо мовила молодиця і пішла до хати.

Ми покинули хутір, заплативши сорок марок і полишивши людям цілу низку здогадок і хвилювань.

18 квітня

Леонід, Короп і Орел ходили на хутір — вже на інший. Принесли хліба. Господар їм сподобався. Вони розпитали про госпіталь в Апе. «Лікуються там не лише німецькі солдати, а й «лісові коти», які були в боях з партизанами. Поранені місяць тому прибули з Пскова». Відомості точні. У госпіталі працювала племінниця хазяїна Алма. Короп просив хазяїна, щоб Алма дізналася, чи нема серед поранених Кротова.

19 квітня

Зоряна ніч. Орел уже вкотре сидить біля купи дров, готовий перетворити сухе ломаччя у вогнище. Я віддав йому всі п'ять сірників з коробкою. Може, ці сірники щасливі: виробляються у Латвії!

Ходимо сюди-туди, щоб не замерзнути. Ночі холодні, а при ясному небі ще й морозець. Чути далеке гудіння. Мабуть, наші. Гуркіт наближається.

Спалахнуло полум'я. Двокрилий літак прямує на вирубку. Опускається один парашут. Ще… Літак розвертається на другий заліт. Ще два мішки впали на землю. Три знайшли незабаром. А четвертий — ні. Та не біда. Ліс там густий, і навряд щоб хтось натрапив скоро на наш вантаж. Хіба що випадково. Хоча на випадках тримається світ…

22 квітня

Леонід і Юхан були на спостережному пункті. Машини не йшли по шосе. Але вдалині гули мотори. Хлопці побрели уздовж шляху. Незабаром побачили хутір і автомашини, замасковані зрубаними ялинами. З будинку вийшов фельдфебель і подав якусь команду. Повибігали солдати і с гали шикуватися. Наші двоє залягли у канаві неподалік. Фельдфебель щось покричав, а потім розпустив стрій. Два солдати побігли до лісу. Відходити Леоніду і Юхану пізно: ліс рідкий і проглядається наскрізь. Приготувалися стріляти. Чекають. Німці без автоматів, з сокирами. Ідуть ще нарубати дерев, щоб замаскувати машини. Вже лишилося до них кроків з п'ять. Юхан і Леонід перезираються. Стріляти, а потім «ноги на плечі»? Та стрілянина означатиме, що доведеться міняти свій спостережний пункт. Та ось солдати зупинилися.

— Раптом один опустив штани і повернувся до нас голим задом, — оповідав Орел.

— Якби росла близько кропива, то біс із нею, з тою конспірацією. Зате було б про що розповісти нашим в естонському гвардійському корпусі!

А другий стоїть біля високої сосни і покльовує по стовбуру сокирою. Сміється. Про жінок ведуть мову.

— Ще б два кроки німці зробили вперед — і хана.

— Та першому мов хто підказав повернутися до нас плечима, а не обличчям.

А Леонід сказав:

— Більше не полечу в тил ворожий!

Сплюнув, а потім здув з картуза ялинові й соснові глиці і зняв із штанів травинку. Акуратист, яких пошукати! Леонід не отримав від Коропа жодного зауваження. Хіба що був вилаяний за те, що умудрився приземлитися в ручай завширшки півтора метра, минувши берег.

Солдати повернулися назад із зрубаними двома соснами, а наші подалися на спостережний пункт,

25 квітня

Базу перенесли ближче до шосе. Кіз зустрічаємо на кожному кроці. Здається, кози нас уже знають і не тікають. Леоніду вдалося підійти до кози на п'ять кроків. Вже був прицілився, та пожалів. Стрибнула й побігла, махаючи куцим хвостиком. Орел сказав: «Уже в казанку була і вистрибнула».

27 квітня

З Кудрявим повертався у табір. Вийшли на луки. Сонце занурювалося у ліс. Спершу воно торкнулося крон дерев ледь-ледь, а потім його диск прорізав ліс донизу, полишивши багряно-жовтуватий захід. Молодий, голубуватий місяць висів над луками, а коли до нього наблизилися хмарини, то здалося: поплив, «неначе човен в синім морі». Луки затиснуті лісом. На півночі — одинока клуня. Клуня навіює тривожні спогади про перше приземлення і постріли Кротова у спину Петрові.

Кротов. Щоразу, коли чую це прізвище, пригадую не лише оті постріли, а й запасний полк, отруйні гриби і насмішкувате Мамонькове: «Теж невидаль — отруїтися. У смерш захотів?..»

Мамонько-Кротов. Племінниця нашого друга з хутора Алма сказала, що в госпіталі зализують рани і межа кеті. Серед них — із хвилястою зачіскою Кротов, котрого навіть німці вважають героєм. Кротов поранений у ліве плече» й руку.

І Короп, який був у хвилини сутички найближче до бандитів, і Орел, і Кудрявий, і я не бачили там Мамонька-Кротова. Якщо й не по обличчю, то по статурі його можна було впізнати. Одного власовця з трьох, що були на луках у ніч приземлення, Орел узнав і поцілив з автомата. А Кротов ніби не з'являвся. Може, ховався за деревами? Хто зна. Та відомо, що війна між нами і Кротовим триватиме так само довго, як і з фашистами.

«Як виманити з госпіталю Кротова?» Про це ми думали-гадали. Найпевніше, якби Алма сподобалася Кротову і запросила його до себе на хутір. Ми б їх зустріли серед дороги. Ще зо два місяці Кротов буде в госпіталі. А потім?..

Неподалік від клуні ріс густий острівець молодих ялиночок. Ввечері вони таємниче темніли серед вимоклої торішньої трави.

Обминувши ялиновий острівець, підійшли до клуні. Колоди, з яких викладені стіни, подекуди вже струхлявіли. Прогнили й і почорнілий дах, перекошена пройма дверей — все це свідчило про час, який тяжів над цією хижою. Стоїть вона на лісових луках дві сотні, а може, й більше літ. І ще тримається, підперта колодою, немов стара бабуся зіперлася на костур, чекаючи свого останнього дня на білім світі.

Доживає клуня своє. Та ще переживе і таких, як ми. Як образливо: хижа з підгнилими боками стоїть, а наших — Івана, Петра і Юри — нема. Де зараз Охріменко й Овчаренко? Хотів було написати їм. А куди?..

Та поки клуня служить хутірному селянину. Тут він складає на зиму сіно. Сіном тим живляться і дикі кози. Ось чотири їх, побачивши нас, різко підняли голови і, круто обернувшись, побігли геть, махаючи білими хвостами. Поруч прошмигнув косий біс-анцихрист, як величав зайця Юхан.

Дзюркотить у ручаї чиста вода. Реве тривожно сполоханий козел. Щез у чагарях заєць-боягуз. З лісу лунав пересвист птахів, що проводжали захід сонця.

Живуть луки своїм життям, як і до війни, як і сотні років тому. Аж дивно, що люди порушують цей плин життя війнами.

— Яка все-таки краса навкруг! — задумливо мовив командир, У ті хвилини здалося, що я ніколи не забуду цього вечора: і заходу сонця, і лісу, що швидко темнів, і по-весняному мокрого лугу, і майже казкову клуню.

Пригадався тихий весняний вечір у рідному селі: чистий, зеленкуватий захід сонця; курява уздовж вулиці, здійнята чередою, галас хлопчаків з порепаними від грязюки і сонця, завжди босими ногами. Вчуваються то протяжні, то звихрені рідні пісні, яких не сплутати з піснями жодного народу. Здається, лунають вони й на луках зеленої землі Латвії…

І раптом відчув, що в чоботях повно води — пальці закоцюбли в мокрих онучах на слизькій підошві.

Рідна пісня. Отак би утяти, щоб на хуторі почули. Ото здивувалися б селяни! Та це лише мрія. Говоримо ми тут пошепки навіть у лісі: Короп привчив нас до цього. Кашляємо у шапки: обстановка змусила.

Якась несхожа на сотні інших доріг і стежок на війні наша. Звивиста, немов гірська, навіть на цих рівних луках поблизу головної магістралі Латвії. Спіткнешся — і ніхто. не подасть руки. Ми знали про це ще на тім боці фронту. Знали, але не відчували, що то є ізольованість, що то означає іти навпомацки по цій стежці. Навпомацки — значить повільно. Повільно і, здається, впевнено. Центр уже подякував за наші передачі, привітавши з Першим травнем.

1 травня

Блукав з Кудрявим уздовж шосе. Знайшли шматок газети «Северное слово». Серед оголошень було й таке: троє російських дівчат шукають знайомства з трьома молодими росіянами… одружитися. Адреса: Курляндія. Талсі. Пошта. До запитання…

— Може, напишемо?

— Оцим шльондрам?

— А не шифр це якийсь? — раптом примружив голубі очі Кудрявий. — Невже їм трьом раптом захотілося за власовців вийти заміж?.. Щоб утекти у Швецію, Німеччину? Так німці й відпустять отих вродливих російських молодих людей?

— Який там шифр!.. Стерви вони — оті дівчата.

6 травня

Ввечері вийшли на луки. Домовилися, що сюди прилетить літак: їсти вже не було чого, та й батареї до рації загубилися у незнайденім мішку минулого разу. Вперше почули зозулю. Я загадав, скільки накукає літ. Та зозуля змовкла.

Опівночі небо заволокли хмари. Настрій зіпсувався. Коли раптом гуркіт мотора. Миттю запалили вогнище. Чотири мішки — на землі. Літак ще дав коло і, хитаючись, щез несподівано, як і з'явився.

7 травня

Опівночі лягли спати, накрившись парашутом. Не спиться. Перевертаюся з боку на бік. Заважаю спатн Орлу, та він і сам фаз по раз зітхає, напевне думаючи про прийдешню зустріч з матір'ю, з дівчиною.

— Боїться Алма познайомитися поближче з Кротовим, — порушив мовчанку командир і засміявся. — Каже: «Кротов мацає «кругленьких», а я — тендітна. Такі йому не подобаються».

— Противної Облишимо цю затію з Алмою і Кротовим! — втрутився Леонід, зітхнувши.

Леонід пригадав свою молоду дружину — чи не єдиного на весь Ленінград касира залізничної каси, з якою прожив зо два тижні, очунявши після госпіталю.

— Боїшся, за свою? — ледве чутним голосом натякнув Короп.

— Змовкніть зі Своїми підначками! — огризнувся Леонід.

— Він же жартує, — сказав командир.

Та Леонід ані таких, ані інших жартів, що стосувалися його особи, не визнавав. І хлопці змовкли.

У кущах затріщало. Мабуть, пробігла дикй коза. Люди вночі сюди не прийдуть. Та все ж треба встати і подивитися.

Я виліз з-під натягнутої, як це ми робили і на псковській землі, плащ-палатки. Нікого. Довго стояв, розглядаючи дерева і зоряне небо.

Коли поліз на свою постіль, Кудрявий уже спав. Скоро світатиме. Тут у травні рано світає. У таку годину вдома сторож б'є в рейку. Якщо проспить, то замість трьох ударить і чотири рази. Останній удар лунає довго-довго, поволі стихаючи й відлунюючись у зоряній ночі.

14 травня

Погода не травнева. Дощ, сніг. Нам ще повезло, що встигли прийняти вантаж. Молодці льотчики — майстерно скинули мішки. Два парашути навіть не встигли розкритися, як уже були на землі: низько спустився над луками літак.

Сьогодні знову перенесли базу, ближче до хутора. Місце гарне — у ялиннику, на моху. Плащ-палатки підняли по-вище. Можна стояти на колінах. З клуні принесли сіна.

Увечері хлопці подались на хутір. Короп і я приготували чай, заправивши листям брусниці. Дивився, як догорає вогнище. Вуглинки тьмяніють. Незабаром погаснуть, стануть сизими, як і попіл.

Ми усілися на плащ-палатку біля шатра. Короп вийняв кисет, подарований йому ще на псковській землі, дістав тютюнцю:

— Закуримо, щоб дома не журились.

По черзі приклалися до парашутної стропи, що весь час тліла ледь помітним вогником. Ця стропа у нас замість сірників. Димок із запахом, притаманним тільки рідному тютюнцеві, вився вгору і танув у прозорому повітрі.

Короп дивився у далину. Цигарка горіла косо. Він засміявся:

— Невже моя мила дружинонька зраджує мене?

— То хтось вигадав притчу з цигаркою, що куриться навкіс, — сказав я.

— А наш Леонід одразу б спалахнув гнівом, якби цигарка тліла навкіс! Не розуміє жартів.

— Та й ти не дуже! — сказав я. — Всі стали якісь нервові. Як гадаєш, німці знають, що ми тут?

— Ти про рацію?.. — запитав Короп.

— Ні… Ми далекувато від їхніх великих штабів, не те що під Псковом. Не вистачить у них пеленгів, щоб засікати» таких, як ми.

— Треба частіше міняти базу, — зауважив Короп.

— Не знають. Якби знали, прочесали б ліс. Таке затишшя може притупити нашу пильність.

— І я так гадаю. Треба попередити товаришів. Інформацію передаємо, місце у нас тут справді плацкартне. Треба ним дорожити…

— Місце у нас — мов у папанінців крижина! — порівняв Короп.

Тиша. Насторожено застигли навкруг високі ялини. Вони наче зрослися між собою зеленим гіллям. Серед них, вічнозелених, скромно стоять тонкостанні білокорі берези. У них ще нема листя, і вітерець вони зустрічають ледь чутним шепотом. Та за тиждень і берізки зашумлять весело, по-літньому. Внизу, біля кореневищ, розіслався мох, облямувавши пеньки.

_ Поблизу перегукувалися безтурботні зозулі, сперечалися поміж собою синички й шпаки, виспівуючи наперебій азбуку Морзе; сердиться, курличе у болітці горлиця. Цей співучий світ заглушує гавкання собаки на хуторі. Гавкнув пес і замовк. Не повіє вітер. Не здригнеться ліс, неначе; назавжди дерева вросли не лише у землю, а й у небо і сплелися гілляччям. 1 сили нема такої, щоб порушити цей спокій. Тихо. Лише птахи ще не скінчили свою вечірню пісню.

Хлопці прийшли в гарному настрої — селянин, посланий Кудрявим на будівництво лінії «Марієнбург», привіз цікаву інформацію.

А Юхан все розказував Коропу, як обнімався з лісниковою иаймичкою-полячкою Зосею і цмокав губами: «Ну й полька!»

16 травня

Випогодилося. Ходимо на роботу навіть без светрів. Після зміни Орел, Леонід і я прали білизну в ручаї, милися. Леонід, мабуть, згадав, як він хлюпався у крижаній воді першого квітня, і штовхнув мене в ручай. Та вода вже тепла.

Сьогодні закінчив перший рулон з позначкою И (исходящий). Передано на той бік фронту понад 2000 п'ятизначних цифрових груп. А з району Новоселля — Псков я витратив два таких рулони.

17 травня

О 17-й годині Центр вітав Кудрявого, Галку з нагородженням орденом Вітчизняної війни 2-го ступеня, а Коропа й Орла — Червоної Зірки. Мабуть, це нагороди за клопотанням Петра Петровича. Зараз ми передані штабові 3-го прибалтійського фронту, судячи навіть з почерків радистів і тону сигналів радіопередавача.

Леонід усіх нас привітав з нагородами і заходився сам готувати врочисту вечерю.

Радіозв'язок поганий: багато атмосферних розрядів.

25 травня

З Леонідом і Орлом ходив на місце нашого приземлення. За кілометрів двадцять п'ять. Шлях неблизький, але вивів я точно хлопців на просіку, де приземлилися. Диво дивнеє! Там і знайшов свій ножик, що випав з-за халяви, коли врізався об засніжений пеньок, задерши ноги.

Побрели дорогою до хутора. Тут стояли солдати — взвод чи й два. Виждали-таки момент і прихопили одного, який бродив у лісі. Німець розповів про свою частину все, що знав. Допитувати допомагав «Солдатський словник».

Є новина: німці на південь від Алуксне і далі — до Редексне й Даугавпілса — споруджують по берегах рік, між озерами, три оборонні рубежі: «Синій», «Зелений» і «Коричневий», що, мають перетнути шлях радянським військам у Латвію, якщо ті й прорвуть лінію «Пантери». Недарма німці величають командуючого групою «Норд» «левом оборони». Клятий Модель! Лінія «Марієнбург» пересікає шосе Псков — Рига, а ці три — на південних рубежах його військ.

26 травня

Поверталися на базу. Зустріли босого, але у теплому, латаному пальті наймита лісника, у володіннях якого ми тепер жили. Дехто з наших уже бачив лісника зблизька і вважає, що він несимпатичний, полохливий, обережний, ніби «собі на умі», і, судячи з одежі наймита, ще й жадібний. А може, лісник наш ворог? Тоді він для нас Кангар[1].

Штани на пастухові з мішковини, пальто підперезане мотузкою. Вигляд жалюгідний. Так і хочеться віддати йому знайдений ніж, хоч би прикінчив свого бюргера-скнару, що не спромігся навіть взути його — сивого пастуха.

— Я його не раз зустрічав, — пошепки сказав Леонід. — Чи не слідкує він за нами, отак нарядившись, щоб викликати жаль до себе?

— Та ні, — не погодився я. — Це вже занадто, щоб отак одягатися заради того, щоб когось вистежити. Поглянь на його ноги. Він — жертва експлуатації, і тільки.

27 травня

Ранком, ідучи на СП з Орлом, зненацька зустріли Кангара — дер кору біля просіки. Поруч вертівся собака. Довелося заговорити першим. Я привітався по-німецькому й запитав, чи далеко ще до міста Апе. Лісник заходився пояснювати, різко жестикулюючи руками. Орел говорив естонською мовою, яку трохи розумів лісник, бо кордон в Естонією за кілька кілометрів.

«Нащо йому кора? Постоли хоче сплести наймитові? Слідкує, пройдисвіт, за нами. Кротова ми чи надибаємо на дорозі, а цей скоріше. приведе межа кеті на цю просіку. Очі бігають, погляд боязкий…» — я дивився на лісника й підморгував, як своєму. Той зовсім розгубився, зважуючи, хто ж ці люди: німці чи й самі парашутисти, про яких власті повідомляли?

Кангар дістав із кишені тютюну, подав Юхану, а той запитав дипломатично про партизанів. Лісник кусав губи, оцінюючи нас поглядом з ніг до голови, ховав очі, не знав, куди подіти довгі руки. Вагався, та все ж наважився і суржиком з латиських, естонських і німецьких слів говорив про парашут, називаючи місто Алуксне. Здогадатися неважко: мова йшла про парашут Орла, залишений на сосні першого квітня.

З нетерпінням чекали, що Кангар розкриється і далі, скаже і про знайдений поблизу парашут. Однак зморшкувате обличчя Кангара скам'яніло.

«Повірив він чи ні, що ми служимо окупантам?» — подумав я, знаючи від багатьох хуторян, що лісника цього треба побоюватися.

«Чи варто було з такою поквапливістю десантувати групу без латиша? Треба взяти когось до себе з місцевих людей, інакше загинемо ні за цапову душу, напоровшись ось на таких, як цей, що прикидається бідаком, у старенькому піджаку й вицвілому, пом'ятому капелюсі на голові».

Хитрий Кангар озирнувся, ніби побоювався, що хтось застане його з нами й підслухає розмову, а потім покірно нахилив голову, знявши крисато.

— Свейкі!

Ми пішли не озираючись.

— Цього біса-анцихриста треба в «розход», — сказав Орел.

— Тоді прощай, спостережний пункт!

— Він ще донесе німцям про нас.

— Але він відає і про те, що ми знаємо, де його садиба… Не німці, а ми його сусіди. Щезне Кангар — німці кинуть карателів.

— Це правда! — погодився Орел. — От і май такого сусіду!

Можливо, лісник здогадується, що ми і є оті парашутисти, про яких взнали в Алуксне вже 2 квітня, а в Апе, Карве — після того, як ми не знайшли скинутий з літака мішок. В тому мішку, окрім інших речей і харчів, комплект радіоживлення.

6 червня

Нема тютюну. Мені байдуже. А в Коропа «пухнуть вуха»; Та хитрюга знайшов вихід. Виявляється, бички-недопалки він утикав у те саме місце, мов білка горіхи. І тепер дістав свої припаси.

З Кудрявим посперечався за Канаду. Я кажу, що в Канаді населення 10 мільйонів, а він — 20. Упертий, хоч вуха черепком ріж. Він каже, що Земля Франца-Йосифа — норвезька, а я стверджую, що державний кордон пролягає на захід від архіпелагу і тому острови наші.

Увімкнув приймач. І раптом в останніх вістях повідомили, що союзники висадили у Франції війська. Нарешті. Після трьох років війни на Заході відкрито другий фронт.

8 червня

Щоб менше ходити, чергуємо на шосе цілодобово. Деякі полонені солдати утверджують, що вже споруджуються рубежі «Валга», «Сігулда» і «Цесіс». Всі три перетнуть ризьке шосе. «Сказитися можна, — мовив Леонід, — од цих рубежів!»

10 червня

Дощ безпросвітний. Протікає навіть наша плащ-палатка. Всюди вода калюжами. Парашути, якими вкриваємося, мокрі. Та й зв’язок поганий. Можливо, у таку негоду щось діється з йонізованою смугою. Можливо, дощ і низькі хмари заважають розповсюдженню електромагнітних хвиль з мого малопотужного передавача. Можливо, й радіовузол передислокувався ближче до лінії фронту, ближче до нас. Це той випадок, коли що ближче, то гірше. Доводиться маневрувати висотою антени.

Леонід і Кудрявий ледве не напоролися на лісника Кангара, коли ходили по воду. Носять його тут біси-анцихристи!

15 червня

Всі розійшлися по роботі. Я один на базі. Вирізав з березових гілочок шахи. Склав шахову задачу «Мат у два ходи». Здається, розв'язано тільки одне, і саме — у два ходи. Нехай Кудрявий помізкує. Ввечері лунала стрілянина.

17 червня

Увесь день дощ. Просто плаваємо у лісі. Чоботи не висихають.

18 червня

Визирнуло сонце. Просушили парашути. Поголилися. Ані ковбаси, ні м'яса нема вже кілька днів. Їмо пшеничну кашу.

19 червня

Ввечері слухав радіо. Наші громлять фашистів на Карельському перешийку. З нетерпінням ждемо, коли бої розгорнуться на нашій ділянці фронту.

21 червня

Один у таборі. Заховавши рацію і боєприпаси і захопивши автомат і дві гранати, пішов на галявину, щоб хоч трохи присмажитися на сонці. Галявину оточує з трьох боків молодий березняк, що обривається на просіці, по якій Кудрявий і я вперше вийшли на шосе. На тім боці невеликий березовий гай. Тепер берези шелестять, листям, поважно, гордовито похитуючись на вітрі. Берези ніби хизуються перед занімілими ялинами своєю красою.

Навколо зелена, соковита трава; жовті, білі квіточки, стирчать стебла кульбаби, пухнасті шапки яких уже здуті вітром. Де-не-де сіріє торішня суха трава, стебла якої кланяються найменшому подихові вітру.

І скрізь у траві, на купинках мурахи, сонечка — божі корівки, інша комашня. Шугають над травою метелики, конини і гудуть злагодженим хором ґедзі, пікірують на голу спину. Доводиться раз у раз підводитися й проганяти їх — надокучливих і грізних. Чотирьох убив і оддав на поїд мурахам, щоб не були такими агресорами. Перевернувся на спину; нехай присмаже голодний живіт життєдайне сонце. У високості витає коршун, чатує на свою здобич. У березовому гаю раптом закувала зозуля. Все навкруг живе і буяє. Літо я люблю більше, ніж весну. Може, тому, що родився влітку і при ясному сонці у перший жнивний день.

Сонце пече, як і дома, на Україні. У такі дні хлопці, яким не минуло й тринадцяти, купалися по 20–30 разів на день. Усі були з облупленими носами і щоками, а на ногах не висихали «курчата», що потім уночі не давали спати, так пекло шкіру.

Чому не скупатися? У канаві чиста вода. Мила давно нема. Можна «намилитися» і березовими гілочками. Наламав гілочок подовших, щоб можна було самому й потерти спину. Автомат і гранати поклав поруч. В разі чого буду немов в окопі, але голий. Уліз у воду. Глибоченько. Пірнув з головою. Як хороше!

26 червня

Ходили утрьох за п'ятнадцять кілометрів на схід за харчами. Є трофей — овечка. І полонені — два солдати-телефоністи з 212-ї піхотної дивізії. Частини їхньої дивізії з Пскова зигзагом курсують під Даугавпілс. Солдати обізнані — зв'язківці. Їхня дивізія змішалася з частинами 215-ї. Передислоковуються німці вночі.

Довелося поспішати в табір, щоб передати «блискавку». Такі відомості трапляються нечасто. Кудрявий «думу думает большую», як сказав Леонід, щоб підтвердити дані телефоністів.

Та ось настала і ніч, біла, як у Ленінграді. Трава на луках у росі. Серп старого місяця уже виплив на східний небосхил. Літаки гудуть часто і довго… Кілька разів ми запалювали вогнище. Але то були якщо і наші, то не для нас. А про німецькі годі й говорити! Цих знаємо по гуркоту моторів і не дратуємо фашистського «чорного бика» червоним полум'ям.

Та знову гудіння і силует літака.

— Запалюй…

Багаття спалахує. Літак описує коло, друге і нарешті третє і летить на схід. Що тут скажеш! Заблудився чи вже скинув вантажі на німецькі вогнища? А може, це німецький «костиль»?

Хлопці сердиті. Доведеться ранком передати в Центр, що міняємо місце прийому вантажів. Прикро, коли літак ворожий.

Так і є. Прямо на нас летить двомоторний бомбардувальник.

— «Хейнкель»! — вигукнув Короп.

— Стануть німці ганяти серед ночі «хейнкеля»! — заперечив Орел.

— Наш! «Петляков»! — вигукнув я. — Пали.

Гуркіт моторів різних літаків я вивчив, немов музику, ще з перших місяців війни. Від літака, що вийшов з піке, плавно спускалися під парашутами важкі лантухи.

За годину ми зібрали всі вантажі. Один стягнули з ялини, зламавши її вершину, другий несли по коліна у воді добрий кілометр. Посилку з Великої землі розглядали з радісним нетерпінням. У першому мішку — чоботи, баклага спирту, трохи тарані, рис, ще сухарі, концентрати каші, два цивільних костюми, черевики. У другому — рація, два автомати ППШ, карти, одеколон.

— Браття-кролики! — раптом засміявся Кудрявий, нюхаючи одеколон. — Прислали б вони патефон замість рації — і можна б іти в гості до дівчат на хутори.

Удосвіта Леонід і Юхан «познайомилися» з одним німецьким лейтенантом, який їхав на мотоциклі. Він з 126-ї піхотної дивізії. Його частина перекидається під Даугавпілс. «Що ви? — дивувався Орел. — Фронт під Псковом і Островом збираєтеся оголити?» Та лейтенант відповів, що фюреру, фельдмаршалу Моделю і генералам видніше. Мабуть, вважають, що лінія «Пантера» їх не підведе. Та й чи може бути інакше, коли від Пскова пряма дорога до Східної Пруссії з давніх-давен, ще з рицарських часів.

29 червня

І вдень, і вночі на вахті. Радіо приносить радісні вісті: війська трьох Білоруських і 1-го Прибалтійського фронтів б'ють фашистські армії групи «Центр» у багатостраждальній Білорусії.

Три роки тому на кінець першого тижня війни була окупована майже вся Білорусь із її столицею Мінськом.

Алма казала нашим, що Кротов влаштувався у госпіталі завгоспом.

Зустріли трьох велосипедистів. Німці? Латиші? Вони побачили Леоніда і мене. Ми сіли край дороги і запалили цигарки. Хай думають що завгодно!

2 липня

Три місяці, як ми в тилу ворога. Ввечері хлопці принесли ножиці. Вперше за 90 днів усі підстриглися і збрили вуса.

З'явилися нові вороги — комарі, хмарами літають. Од них дзижчить безперервно у вухах, рябіє в очах.

Хлопці грали у шахи і в шашки. Командир сказав: «Життя наше тут — шахова гра. Помилився — і пиши пропало». А я відповів: «Помилка — ще не все. Спробуй ще знайти вихід, прикинь розумом, додай ініціативи і вийди з безвиході. Не може бути, щоб і твій противник не помилявся. А коли так, то стій до останньої можливості і доможешся свого! І тільки, бо в грі у шахи може бути і нічия, а в нашій грі — перемога або смерть…»

Після вечері увімкнув приймач. Москва салютувала військам генералів Рокоссовського і Черняховського, які взяли столицю Білорусії Мінськ.

— Повинен же нарешті піти на захід і наш 3-й Прибалтійський фронт! — не витримав Короп, слухаючи грім салюту.

7 липня

О десятій ранку працював на зв'язок. Леонід, мій охоронник, дивиться пильно, слухає уважно, автомат напоготові, а поруч ящик з трофейними гранатами. Про всяк випадок.

Захворів Кудрявий, його лихоманить. Я просто хвилююся за нього: так здається, що він усякої хвороби боїться, як і жала гадюки, більше, ніж кулі. Находить же таке на чоловіка!

9 липня

Рух на шосе посилився у бік фронту: пройшло дві сотні автомашин. Мабуть, вранці наші розпочали прорив лінії «Пантера».

10 липня

Ювілей! Сто днів у тилу ворога і день мого народження. Наш 3-й Прибалтійський фронт відзначив мої іменини початком наступу в районі Пскова й Острова. Десь думають прорвати лінію «Пантера».

На шосе жвавий рух в обидва напрямки. З'явилися десятки санітарних машин, які прямують від Пскова на Цесіс, Ригу.

11-21 липня

«Пантеру» прорвано. Ура! На нашому СП завжди хтось є. Солдати з автоколон, які прямують на захід, переконані, що там є ще лінії оборони під Цесісом і Сігулдою. Цим же цікавиться і наше начальство по той бік фронту.

23 липня. Неділя

Кудрявий нарешті подолав хворобу і вирішив одразу ж провітритися, вийти на люди. Троє наших подалися на шосе, а я з командиром, одягти цивільні костюми і взявши пістолети та по дві «лимонки» в кишені, пішли на хутір, куди наші навідувалися весною, коли скрута була з харчами. Іти довелося із закоченими вище колін холошами, з черевиками в руках.

Та, коли опинилися на сухому, взули хромові черевики, опустили холоші штанів, обсмикали шерстяні піджаки, що були немов пошиті на нас обох. Розчесали чуприни, причепурилися.

— Ну і ферт же ти!

— Тобі, братику-кролику, теж до лиця такий шикарний костюмі Ми ж не скнари, щоб сундучити костюми. Раз уже вони потрапили до нас, треба використати. Ніякі німці і «лісові коти» не подумають, що парашутисти ходять такими фраєрами!

— А може, скоріше здогадаються? — заперечив я. — Хто справді тепер отак по-святковому наряджається? Сьогодні нема ніякого релігійного свята.

— Забули спитати в Орла. Неділя — теж свято.

Хутір цей не одинокий. Є сусідні хутори, які потім переростають у населений пункт, од якого веде дорога на ризьке шосе. В ці дні на хуторах зупиняються роти й батальйони німців, що. прямують до фронту й навпаки.

Накрапав дощ, і ми бігом, неначе свої, подалися до будинку, у якому бував Кудрявий весною. Тут жила сім'я Мельдера.

— Свейкі! — привіталися.

— Лабден!

Мельдер, низенький, натоптаний, як лантух зерна, кривоногий, нагадував Собакевича з «Мертвих душ» Гоголя. Побачивши нас, ледве не випустив з рук пляшку.

— Свейкі! — нарешті відповів і приклав до вуха долоню: мабуть, недочував або удавав, що глухий.

— Ми руські! З госпіталю. Служимо лікарями! — одразу пояснив Кудрявий. — Неділя — у нас вихідний, одгул.

Мельдер розвів тридюймовими ручищами, якими можна звалити за роги й бика, нахилив голову — мовляв, недочув. «Хитрий чортяка! — подумав я. — Вагається, вірити чи не вірити, що ми лікарі».

— Лудзу! — запросив хазяїн до столу і поставив пляшку, що тримав у руці.

Мельдер ще подивився на Кудрявого і таки пізнав. Тоді, навесні, Кудрявий приходив в уніформі німецького лейтенанта. Мельдер задумливо пошкріб бороду: що б це могло значити?.. «Тоді — німець, тепер — лікар. Хоча госпіталь німецький! Мабуть, це німецькі прислужники?..» — подумав.

— Так. Німці тепер усюди. У нас теж учора були! — заговорив він російською мовою.

Мельдеру було за п'ятдесят.

Зайшла дружина Мельдера — низенька, суха, з молодими, синіми очима. Чоловік перекинувся з нею фразою.

Двері в другу кімнату причинено. Звідти чути дівочі голоси. У Мельдерової доньки гості.

— Лудзу… — сказала хазяйка, показавши рукою на відхилені двері.

Вона або вдавала, або таки не впізнала Кудрявого.

Ми зайшли і ледве не вдарилися головами об одвірок.

Хижу, мабуть, мурував сам Мельдер під свій зріст. Нас запросили за стіл. За цією кімнатою була ще одна. Там обідали дівчата.

— Так що? — раптом поспитала у мене хазяйка, коли її чоловік зник за дверима третьої кімнати.

Я всміхнувся, розвівши руками, не розуміючи, що вона мала на увазі.

— Налякали ви чоловіка! Тут усього бійся. Німців бійся. Айзсаргів бійся. А найбільше німецьких шпигунів, бо їх не завжди впізнаєш… — говорила господиня російською мовою, потерши довгими пальцями високе, перетяте трьома зморшками розумне чоло.

— А ви нас не боїтеся? — спитав я.

— Вас я пізнала одразу! — звернулася вона до Кудрявого. — Ви були тоді у німецькій уніформі.

— То й що? — запитав я її ж словами.

— А те, що ви не німці і не власовці. Ви ті… — вона перейшла на шепіт. — З неба.

Я спробував заперечити. Та вона підняла руку — мовляв, змовкни.

— Яку б одежу ти не одягав, сину, тебе все одно видно, що ти радянський хлопець!

Я почервонів: ось тобі й конспірація.

— Ви циганка-ворожка? — запитав Кудрявий.

— Поживете стільки, як я, теж розбиратиметеся в людях! — відповіла дипломатичним тоном хазяйка.

— А чоловік ваш не впізнав нас?

— А-а! — махнула недбало рукою хазяйка. — Ведмідь! Звідки знати йому тонкощі душі людської?..

— А ви бачите нашу душу?

— Так. Вона у ваших очах, щирих і добрих, хоч як не напускаєте на себе гримасу зла. Ви добрі, а значить — не німці, не оті бандити-власовці й айзсарги… Що вам потрібно? Хліба? М'яса?

— Ні. Нам потрібно знати, які частини зараз проходять через Карве, Кранці, Апе до Пскова і до Риги. Німецький мурашник розворушений, — сказав тихим голосом Кудрявий. — Підіть самі, пошліть доньку продавати німцям молоко.

— Або щось міняти на мило, на сірники, — додав я.

— Вірите своєму Мельдеру, пошліть його. Нехай поїде в місто, — просив Кудрявий.

— Коня німці забрали.

— Нехай пішки… Нам треба знати про Цесіс.

— А що, руські зупинилися за Псковом?

— Зупинилися тимчасово… Нам треба побільше відомостей про війська фашистів, — сказав Кудрявий. — Цим ви допоможете Червоній Армії на фронті, прискорите прихід наших. А ми вас не забудемо!

— Я все зрозуміла, товариші чекісти.

— Ми не чекісти. Ми звичайні розвідники.

— Звичайні? А літаки вже котрий раз літали до вас, скидаючи щось на парашутах. Звичайні? Без таких, мабуть, не обійтися вашим там, на фронті… — відповіла господиня.

Ми перезирнулися. Все знають. Та і як не знати, коли ми Э цих краях не день, не тиждень, а вже чотири місяці. Знають про нас ці Мельдери, як, мабуть, й інші хуторяни, як і та молодиця, що відрахувала з останніх сірників «фюнф», ще й посміхнулася, мов змовниця. І це коли поруч комендатура, стани місцевих фашистів-айзсаргів, коли у кількох кілометрах зализував рани бандит Кротов.

— Що скажете про лісника? — спитав Кудрявий.

— Його треба боятися. Але боїться і він, що прийдуть руські і треба відповідати, якщо напакостить вам, — пояснила господиня. — Я до німців носитиму молоко. Та як передати про побачене, узнане?

— Ви проведете нас до лісу. Там під якимось деревом кластимете у банку папірці, — сказав Кудрявий.

— Мудрої — всміхнулася господиня і обняла мене за плече. — А мама твоя де?..

— На Україні.

— Знаємо, що є такий край. Деякі наші латиші воювали у громадянську, — зітхнула вона.

У цю хвилину вона нагадувала мою матір. Тільки очі в мами карі, а в неї — синюваті.

З третьої кімнати вийшов Мельдер, і дружина сказала йому, щоб той частіше виходив на подвір'я і дивився, чи не йдуть німці від сусіднього хутора. Чоловік мовчки кивнув головою. Він був старіший від неї років на десять, видно, дуже любить свою дружину. Слово її — закон.

— Ви її не дуже слухайте! — раптом змовницьким голосом сказав Мельдер, притуливши палець до уст. — Вона у нас комуністка!

— Як комуністка? — здивувався я.

— Німці й айзсарги її так називають, — пояснив чоловік.

Тепер усе зрозуміло. Для Мельдера ми вже були не отими невідомими, як у першу хвилину зустрічі. Його дружина ніколи б стільки й пошепки не розмовляла ні з німцями, ні з власовцями чи ульманівцями. З тими мова у неї коротка. А зараз вона воркувала, як з добрими знайомими й однодумцями. Тепер не лише доньці і молодій гості стало Зрозумілим, що мати бесідує з чекістами — «божими янголами», а й Мельдеру, котрому не так і легко розібратися, хто червоний, хто коричневий, хто за Ульманіса, хто за якогось там руського генерала Власова.

Мельдер підморгнув:

— Ідіть до дівчат. А я на пост! — і виструнчився на кривих, схожих на хомут, ногах, козирнувши своїй комуністці.

Дівчата Ада і Рита, побачивши нас, підвелися і привіталися. Рита (Кудрявий знав раніше доньку Мельдера — Аду) стала бренькати на гітарі. Ада підспівувала ламаною російською мовою. Потім Рита прочитала строфу з вірша «Белеет парус одинокий» Лермонтова.

Старий Мельдер їм сказав, що ми росіяни, і дівчата хотіли довести, що знають мову Лермонтова.

Ада, білява, довговолоса, мабуть, як і мати у молодості, голубоока й з хитруватою усмішечкою, здавала карти. Я грав з Ритою, чорнявою, з великими очима, які вона навмисне примружувала. Про всяк випадок Кудрявий відчинив вікно, що виходило на ліс. Пістолети ми переклали у праві кишені піджаків.

— А ти казав, що за людьми скучив, — мовив Кудрявий, нахилившись до мене.

— Рита! Хто ви? — запитав я.

— Вчителька.

— Географію знаєте?

Дівчина почервоніла.

— Скільки населення в Канаді?

— Вісім або десять мільйонів, — непевно відповіла Рита.

— Чув? — звернувся я до Кудрявого. — Повторіть, бо цей красень вважає, що в Канаді двадцять мільйонів.

Вчителька взяла з комода олівець, вирвала із зошита аркуш і написала: 10 млн. Я сховав олівець до кишені.

Дівчата якось розгубилися, побачивши, як зник у кишені олівець. Знали б вони, як він потрібен мені. Скільки вантажу не скидали, а олівців — жодного разу. Залишився лише огризок. Як же без олівця писати радіограми та й оці нотатки?

Кудрявий це одразу збагнув і сказав:

— Мій друг узяв, на згадку…

— Так! — підхопив я. — На згадку про сьогоднішній день.

Дівчата проспівали «Катюшу».

— Ви з неба? — запитала Ада в Кудрявого, не випускаючи своєї руки. — Чекіст?

— Ми «янголи», Адо! — відповів: Кудрявий.

— Страшно? — запитала вона, дивлячись очима, повними захоплення, цікавості й гордості, що зустрілася тут, на рідному хуторі, в час німецької окупації з хлопцями, котрі опустилися з неба.

— Не дуже страшно! — похизувався Кудрявий, уникаючи мого погляду.

«Нехай позадається!» — подумав я.

Зайшла схвильована господиня і прошепотіла:

— Два солдати у дворі. Грайте у карти, співайте…

Я здригнувся: «А ми ще турбувалися про відомості від німецьких солдатів, просили хазяйку продавати німцям молоко. Самі пожалували, голубчики!» Зиркнув на Кудрявого. Той удавав з себе спокійного і кивнув головою.

Двері відчинилися, й на порозі з'явилася самовдоволена солдатська пика з усмішкою до вух. В ту ж мить я обняв Аду і чмокнув у щоку. Солдат заплескав у долоні й вигукнув:

— Браво! Браво!

Кудрявий налив йому чарку, а Рита подала хліб і шматок шинки, сказавши по-німецькому:

— Мій день народження…

— О! Медхен! — підняв келих солдат. — Віфіль?..

— Цвайундфюнфціх.

— О! — видудлив до дна солдат горілку і став закушувати, плямкаючи, немов порося.

Рита стала награвати і підспівувати:

Горные вершины

Спят во тьме ночной;

Тихие долины

Полны свежей мглой;

Я не витримав і підтримав:

Не пылит дорога,

Не дрожат листы.

Подожди немного,

Отдохнешь и ты…

Солдат дивився на нас здивованими очима.

— Ви читали вірш Гете? «Ночную песнь странника»?.. Рита співала романс Глінки в перекладі Лермонтова, — пояснив Кудрявий німцеві.

— Гете? — здивувався солдат, показавши Кудрявому руки. — Я друкар. З Лейпціга.

Його пальці були темні: мабуть, друкарська фарба пов'їдалася в шкіру назавжди.

— У 1930 році я набирав Гете…

Кудрявий показав свої руки.

— Я — лікар… — І запитав, стишивши голос: — Далека у вас дорога?

— Нах Цесіс! Там оборона! В-о! — показав великий палець і додав, що це так говорять їхні генерали.

Знову цей Цесіс — ми завтра збираємося туди теж виходити. Може, пощастить там підняти «завісу» й заодно поспостерігати за шосе Рига — Псков.

— У вас, комрад, руки робітника! — ніби похвалив солдата Кудрявий і знову за своє: — Зупинемо руських під Цесісом, Сігулдою? Не пустимо в Ригу! Рига — давнє німецьке місто!..

Солдат розвів руками й ще подивився на них, ніби вперше побачив, а потім зиркнув на мої руки. Ліву я тримав на щоці, і фріц не бачив мій якір. Подумки я лаяв Кудрявого: «Ну і дає дрозда Сергій! Звідки така впевненість, що німцеві не забажається побачити наші документи? Чи він хоче, щоб і я показав свої руки й емблему «шварце тойфель», як називали матросів фашистські солдати?» Та за мить уже був іншої думки: «Саме така невимушеність, безпосередність поведінки відганяла підозру в солдата».

Солдат усміхнувся якось задумливо і зовсім невороже. Чи не вперше за час війни я збагнув, що у солдата фашистської армії може бути зовсім звичайне, людське обличчя, а не гітлерівська пика, як здалося мені в першу мить зустрічі. Й усміхався він не самовпевнено, не єхидно, а по-людському, з журбою.

Кудрявий ще налив солдату і собі, підняв чарку. Обидва випили, не вимовивши й слова. «Про що німець зараз думає? Про свій Лейпціг? Про дружину, дітей?.. Чи про Гітлера, який послав його сюди завойовувати чужі землі й народи?»

Заглянув і другий солдат. Біля нього одразу ж стала хазяйка. Цей поквапив першого.

Німці залишили дім. Я витер з чола піт. Завітала господиня.

— Айер, мільх просили.

— Хоч заплатили? — запитав я, аби не мовчати.

— Той, що говорив з вами, шукав гроші. А я сказала — не треба… Йшли б скоріше…

Кудрявий і я підвелися з-за столу і подали дівчатам руки.

— Нам пора.

— Заходьте ще… — всміхнулася Ада.

— Зайдемо, коли вже не буде тут німців…

У сінях нас уже чекав Мельдер, виструнчившись на кривих, немов великий рогач, ногах.

Кудрявий обняв Мельдера і його дружину. Я помітив, що старий косо зиркнув на руку Кудрявого, що лягла на плече його дружини.

— Ось що, браття-кролики латиші! Фронт поки що за сто кілометрі». Німці почнуть забирати у вас худобу й самих гнати на захід, до Риги, в Курземе. Перекажіть усім своїм людям, щоб спровадили корів, овець у ліс, щоб і самі йшли в ліс сім'ями. Там» і чекайте приходу Червоної Армії. Всім, всім своїм людям! — наголосив Кудрявий. — Інакше фашисти заберусь у вас усе, а самих постріляють або погонять у Німеччину, як це вони учинили з людьми на Псковщині. Зрозуміло? — зупини» Кудрявий погляд на хазяїнові. — Сапрут?

— Сапрут, — відповів той.

— Палдес… Спасибі за все! Свейкі!

Обходячи хутори, на яких стояли німецькі солдати, ми наткнулися ще на одного солдата, озброєного карабіном. Він одразу підняв руки:

— Не вбивайте! Я — не німець. Я — латиш. Утік з фронту. Я з 19-ї дивізії. Прийшов додому, а тут німці. Мене погнали в дивізію силоміць. Не вбивайте! — благальні мовив, поклавши собі руки на груди, немов молився. — Я — Арвід, з цього хутора. У мене стара мати і більше нікого. Клянуся її життям: я — не фашист! Не вбивайте.

— От зарядив! Ніхто тебе не вбиває! — сказав Кудрявий, задумливо прикусивши губу.

— Візьміть із собою. Я не зраджу! Клянуся.

— І де ти взявся на нашу голову! — поскаржився Кудрявий, зиркнувши на мене: — Як?

Що тут відповісти? Нам дуже важко без людини, яка знала латиську мову. Ми — як оті німці. Рятувало нас те, що більшість людей ненавидить фашистів і жде Червоної Армії. Але скільки ще таких, як лісник Кангар, що живуть мов між двома жорнами і служать фашистам і бояться розплати, як Мамонько-Кротов, як одверті місцеві фашисти, руки яких у крові своїх же земляків, надіються на втечу у Швецію чи й ще куди в разі приходу Червоної Армії. Оці — наші переконані вороги.

Кудрявий усе ще вивчав поглядом полоненого і нарешті сказав:

— Візьмемо!

— І я — за це!

— Клянуся — не зраджу!.. — повторював своє. — Нас погнали силою.

29 липня

За десять, днів на Цесіс пройшло близько 15 тисяч солдатів. Лінія «Марієнбург» тріснула, і тепер у німців рубіж: на півночі від нас — «Валга», на заході — «Цесіс» і «Сігулда». Звідти до Риги недалеко.

Хоча на війні «недалеко» нічого не значить. Був Гітлер за сотню метрів од Волги в Сталінграді, був і біля Нарвської застави у Ленінграді, стояв і в Кунцево під самісінькою Москвою. А де його розбійницьке військо зараз?

На прохання Центру виходимо в рейд. Залишаю на «законсервованій» базі і свій зошит. Повертатимемося на схід — заберу.

Йдемо в район Цесіса.

СПОСТЕРЕЖНИЙ ПУНКТ

День видався сонячним і теплим, навіть спекотливим, як у жнивному серпні. Хоч уже вересень. Листя на березах, осиках і вільхах облямовується позолотою, а деякі листочки упали додолу, щоб до наступної весни згнити під рідним деревом заради нового покоління свіжо-зеленого, цупкого листя, кінчики якого стирчатимуть увись, назустріч сонцю, що тоді з кожним днем підійматиметься все вище по своїй орбіті.

Та відсьогодні сонце почне вже приземлятися і в його надвечірніх променях багато жовтого кольору: повітря стає прохолоднішим, густішим, сконденсованішим і вже по-іншому, ніж улітку, проціджує сонячне світло.

Помітно, на аршин, підросли пагони у молодих сосен. А у старих пахучі смолянисті гілочки поменші, зате уквітчалися липкими шишками. На луках уже вдруге лісники і селяни скосили сіно й траву, не полюють уже на жаб лелеки: відлетіли у вирій. На просіках, уздовж доріг висохла трава.

Присохла і запилилася трава на спостережному пункті, що на пагорбку, біля шосе Псков — Рига. Перед пагорбом розстелялася галявина, поросла негустим чагарником й перетята ручаєм, що витікав з болітця. Береги ручаю високі, і можна було непомітно, зігнувшись у три погибелі або повзучи, дістатися до самого шосе.

На схід від пагорбка рідкий ліс, порослий столітніми соснами, що неподалік обривався перед рокадною дорогою й вузькоколійною залізницею. Паротяг ходив рідко. Коли ж в'являвся на колії, висвистуючи тонким голоском, розвідники залишали спостережний пункт, бігли на стукіт коліс локомотива і вагонів, щоб дізнатися, що за вантажі німці перекидають з Валги до Гулбене чи навпаки.

Тим ровом розвідники не раз виходили на шосе, як німецькі військовослужбовці, попросити цигарку. «Бітте, гід мір цігаретен!» — немов пароль, вимовляв упевнено навіть Короп. А часом Кудрявий вішав на шию навіть емблему польової жандармерії. Головне — розпочати розмову з німцями. Це все одно, що першим дати чергу з автомата і захопити ініціативу. Кудрявий міг розмовляти завченими наперед фразами хвилину-дві. Німці й гадки не мали, що за дві сотні кілометрів від фронту бесідують не з грізними службовцями фельджандармерії, а з радянськими розвідниками. В силу обставин бесідують недовго: хвилину-дві.

Спостережний пункт надто зручний. З нього можна контролювати і вузькоколійку, і рокадну дорогу, уздовж якої протягнута телефонна лінія, і шосе Рига — Псков, найважливішу магістраль Латвії. Стратегічне значення цього пункту для діяльності групи Кудрявого було очевидним, і хлопці робили все, аби їхній пагорб не був виявлений межа кеті, німецькою розвідкою чи айзсаргами, фашистськими молодчиками-штурмовиками колишнього президента Латвії Ульманіса.

Рух на шосе пожвавішав. Це і спонукало Кудрявого сьогодні прийти до шосе у погонах німецького офіцера. Галка був одягнений у кітель із солдатськими погонами. Командир прихопив шкіряний плащ, знятий ще влітку з одного фашистського майора, котрий полював на кізок. Була в них на ланцюжку й «підкова» з написом «Фельджандармерія». Готичні літери німці ще й фарбують фосфором, щоб світилися у пітьмі. За «підковою» ходили далеченько, щоб не видати спостережного пункту.

Побачивши Кудрявого у хромовому пальті й з «підковою» на грудях, Орел і Короп здогадалися, що задумав командир.

— А як же ми?

— Доповідайте! — нагадав про діло Кудрявий.

— Біси-анцихристи не відступають, а драпають на Ригу! — відповів Орел. — Ось поглянь… — показав папір, помережаний паличками, ніби вирваний аркуш із зошита першокласника. — Дві сотні критих автомашин, чотири обози по сто і більше підвід, до тридцяти гаубиць…

— Ніяких конвертів поблизу шосе не знаходили?

— Тут німці не зупинялися. Пройшли ми до самої залізниці, потім — в інший бік з кілометр. Ніде, нічого.

— Не драпають німчики, а передислоковуються на оборонний рубіж «Сігулда» або «Цесіс», — зауважив Кудрявий.

Він склав радіограму і передав аркуш Коропу.

— Прийдеш на базу, одразу зашифруй і передай…

Короп не відповів, тяжко зітхнувши. Він став роздратованим: далися взнаки і перше, і оце друге, вже шестимісячне, завдання. Та Кудрявий не звертав уваги на іронію, насмішки друзів:

— Передай зараз же. Вони передислоковуються, а не драпають. «Лев оборони» Модель вірний своїй тактиці.

— Передам! — відповів Короп. — Будьте обережні. Піхотні підрозділи висилають уперед, по обидва боки шосе, своїх патрулів.

— Точно. Два біси-анцихристи пройшли поруч. Один ледве на вухо не наступив нашому. Добре, що Короп хріп, а німці звернули до шосе…

— Все підначуєш старика, піжон!

— А чому ж не повеселитися? Наші вже розірвали пащу «Пантері», відрубали передні лапи під Псковом і Островом, моє рідне місто в Естонії визволене! Тріснула й лінія «Марієнбург».

— Т-ш-ш… — притулив палець до губів Короп. — Тебе тільки зачепи. Прийдуть наші — більше з тобою ні в тил німецький, ні на фронт…

— Ідіть на базу. Льонька й Арвід кашу пшеничну приготували з останньої пачки концентрату, — сказав командир.

— А тут комусь же треба й прикривати тих, хто вийде на шосе? — хотів залишитися Орел. — Нехай Короп один іде на базу.

— Ідіть удвох.

— Не по-божому. Ви полюватимете на «язика», а ми кашу їстимемо? — стояв на своєму Орел.

Кудрявий, поміркувавши, сказав: — Прийдете вдосвіта!

Орел і Короп спустилися з горбика і шугнули в чагарі. Стежка виведе їх до просіки, по якій їздять і ходять латиські селяни: хто за дровами і хворостом, хто дерти лико.

Поклавши автомати біля себе, Кудрявий і Галка лягли на землю, спершись на лікті. Попереду поблискувала смужка асфальту. Машини, тягачі, інша військова техніка й обози, що проходили в обидва напрямки, були немов на долоні.

— Щось муляють ~ оці трофейні чоботи! — скривився Кудрявий і заходився роззуватися.

— Німці не ходять босими в дитинстві. У них високий підйом! Взував би свої кирзові… — сказав Галка.

Кудрявий роззувся:

— Поки не сіло сонце, хай погріються ноги.

— Ніжиш ти свої ноги, — Галка дивився на литку правої. — Від гадючиного жала й сліду не лишилося?

Кудрявий зітхнув:

— Якби не ти, хоч у висок…

Кудрявий пригадував той сонячний весняний день на цьому ж спостережному пункті. І тоді він роззувся, закотивши холоші до коліні нехай загоряють ноги. І придрімнув. А з болотяних чагарів виповзла погрітися на пагорб гадюка. Сонний Кудрявий перевернувся на бік, спиною до змії, і та не витримала такої зневаги й ужалила його в литку. «Вона ж отруйна! Я пропав!» — вигукнув перелякано. Гадюка, звиваючись, шугнула у чагарі. Не роздумуючи, Галка припав до литки командира і став висмоктувати кров на місці укусу змії. Потім виплюнув. І отак тричі — смоктав і випльовував, поки не посиніло навколо ранки. «Боляче?..»— «Мабуть, від твоїх зубів». — «Нудить від твоєї крові!..» — «Ще смокчи. Це ж смерть яка ганебна! Не від кулі, не від снаряда, а бід жала гадюки!»

І Галка знову прикладався, як до джерельця, устами, з тою різницею, що вода джерела додавала сил, освіжала нутрощі, а рідина, що її висмоктував із жили свого командира, потрапляючи на язик, була бридкою. «Вже нічого не лишилося від того укусу!» — заспокоював Галка. «Ти певен?» — «Може, вона й не отруйна…» — «Ще скажеш, що то вуж!..» — «Ні, не вуж. Вуж з жовтими плямами на голові, а в цієї гадини нема плям. Прийдемо на базу, вип'єш сто п'ятдесят грамів, і шнапс тобі перекаламутить усю кров!» — «Тобі смішки. А я можу загинути ні за що ні про що!» — «Заспокойся, Серьожо! — звернувсь Галка по імені до командира. Ми ж не проґавили й кільком секунд. Отрута не могла розповзтися так швидко! Взувайся, і ходімо на базу».

У таборі командира заспокоювали Короп, Орел і старший лейтенант Леонід. Дали випити горілки. А він своєї:. «Болить нога. Напевне, це мій кінець!» — «А гадюк треба вбивати. У святому писанні говориться, що бог за кожну вбиту змію знімає сто гріхів!» — пригадував Орел мамину притчу.

Цілими днями командир був похмурим, став замкненим. Йому весь час ввижалося, що в нього підскакує температура, що отрута діє, і йому доведеться піти на шосе, дати відкритий бій німцям і так загинути. Бувалий солдат, захисник легендарного півострова Ханко, який з перших днів війни і до глибокої осені сорок першого став символом стійкості й мужності у боях проти фашистської армії, учасник прориву блокади в січні сорок третього, фронтовик, який покидав окопи, коли лежав у госпіталі, після гадючого жала втратив волю, немов йому прочитано смертний вирок.

Усе це бачили хлопці і намагалися з усіх сил розвіяти такий безнадійний настрій у командира. Всі розуміли тепер, що ворог у них не лише німці, власовці типу Кротова, латиські айзсарги, а й ворог ще сидить у кожного в душі, ворог в особі власного другого «я», якого треба пересилювати, щоб жити й боротися. Це друге «я» — безнадія, відчуття безвиході в обставинах повного ворожого оточення.

Кудрявий попросив Галку, щоб той промасажував місце, де колись ужалила змія. Шраму не було, але литка поболювала. Можливо, біль від самонавіювання.

Галка пальцями потер хворе місце.

— Полегшало?..

В цю мить по шосе промчала машина з відкритим кузовом, у якому стояли солдати. Галка поставив ще паличку на аркуші.

— Ти захопив з собою щоденник?

— Як і домовилися… — невдоволеним голосом відповів Галка. — Перевіряєш?

— Просто нема чого читати! Нудота яка! Та ще коли рух на шосе мізерний.

Галка розстебнув польову сумку й дістав зошит з нелінованого паперу, аркуші якого списані простим олівцем упоперек. Обкладинка — шматочок цупкої тканини з аеростата повітряного загородження, якою радист обгортав також запасні анодні сухі батареї й елементи, ховаючи їх під корінням сосни.

— Подивимося-подивимося, що ти тут настрочив… — немов учитель, який збирався перевірити контрольну роботу свого учня, сказав Кудрявий.

— Дивись-дивись! — в унісон відповів Галка.

— А сьогодні у нас ювілей! — вже замріяним голосом мовив Кудрявий. — Шість з половиною місяців, як ми з тобою вийшли на шосе Рига — Псков і заснували спостережний пункт.

— На честь такої дати треба… — натякнув Галка.

— Ото я й хочу почитати твої нотатки, щоб поновити в пам'яті дещо…

— До звіту готуєшся? А не рано? А взагалі, ти — молодець, командире! Інший би нізащо не дозволив у наших умовах занотовувати, — похвалив Галка Кудрявого, що з ним траплялося рідко, бо здебільше вони про щось сперечалися. — Та з цього зошита фашисти не дуже поживилися б, коли почитали. Особливо за вересень. Хіба що пройнялися б ще більшою ненавистю до нас…

— Ти, братику-кролику, почергуй, а я почитаю. Таке написав, що у фашистів щелепи зведе од люті, — сказав Кудрявий.

— Не стану заважати. Перейду до тої сосни. Звідти й спостерігатиму.

Галка одійшов на. кілька кроків і приліг біля товстенної сосни, буйна крона якої підпирала синє небо. Гілля було освітлене призахідним сонцем. Десь далеко гули літаки.

Кудрявий розгорнув зошит…

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

9-12 вересня

І знову ми в рідних місцях нашого Арвіда. Успіхи Червоної Армії на Балканах забезпечили вихід з війни королівської Румунії і перемогу соціалістичної революції в Болгарії.

А перед моїми очима — обличчя мужнє і вродливе кучерявого болгарина і великого комуніста нашого часу — Георгія Димитрова.

Як зараз пам'ятаю…

Учителька розгорнула газету, і учні, які сиділи на перших партах, побачили фотопортрет людини з високим чолом, кучерявим волоссям і твердим поглядом.

— Його сфотографовано в ту мить, коли він дивився прямо у вічі своїм запеклим ворогам, — сказала вчителька, тримаючи над головою портрет, неначе знамено. — Погляд, бачите, гнівний і безстрашний!

Я сидів на другій парті й намагався збагнути оту сміливість в очах людини, котра дивилася на нас, третьокласників. Учителька зненацька назвала моє ім'я. Я підвівся, здивовано кліпаючи очима.

— Ти ніби непогано малюєш, — мовила вчителька. — Маєш домашнє завдання. Намалюй портрет ось такого розміру, — показала. — Щоб навіть з останніх парт було видно.

Завжди балакучий на уроках (навіть коли мене вчителька не запитувала), цього разу я мовчки виводив пальцем на парті кола, ніби розмотував нитку, на кінці якої мала бути відповідь.

— Завдання це всього класу і піонерського загону…

Ще й трьох років не минуло, коли ця ж учителька дала нам, першакам, домашнє завдання, з арифметики — вирізати по десять паличок. Я нарізав вишневих, бо вони пахли клеєм і були гарного кольору, не те що палички з лози. А тепер у третьому класі маєш таке високе, неймовірно складне завдання.

— Лесю Петрівно! Та я… Та ви… Та ви ж самі мені поставили тільки «задовільно» за намальований куб і цибулину. А це ж портрет… — не договорив: мені перехопило дух, і я нахилив голову.

А вчителька вже говорила, що ім'я цієї людини сьогодні вимовляє робітничий люд усього світу. «Не зумію!..» — зовсім ні до чого. Скажуть хлопці і вчителька, що злякався. Та й ніби соромно перед людом земної кулі, котрий підносить догори стиснуту в кулак руку.

Щоки мої палали. Я затулив їх долонями. Згорнув газету і засунув між сторінки загального зошита, щоб не зім'ялася. Поклав зошит у полотняну торбу, в якій носив підручники, шкільне начиння, шматок хліба або пиріг з квасолею, спечений бабусею. Сидів у глибокій задумі, що з нашим братом школярем у десять-дванадцять років трапляється нечасто.

— Папір для роботи візьмеш у канцелярії! — сказала вчителька.

Задзеленчав дзвоник, сповіщаючи про закінчення останнього уроку. Хлопці наперебій — до мене.

— Аби портрет малого розміру, можна б під копірку! — радив котрийсь.

— Ти розлінуй зображення на квадратики, а потім перенеси їх на великий папір, — підказав мій вірний друг Ванько.

— Як наш завклубом картини малює! — підхопив Гриць, з яким у нас було одне прізвище і з яким ділився завше пирогом.

— Лесю Петрівно! Хіба він зможе? Замовили б краще завклубові! — комусь зовсім не хотілося, щоб я брався за цю роботу.

— Іди вже додому, — сказала вчителька ї всміхнулася. — Іди і малюй.

Вдома хотілося порадитися ще й з батьком, котрий частенько втручався в мої шкільні справи. Бувало, лаяв за те, що я не навчився думати. Він у свої дванадцять років, після четвертого класу, пішов у майстерні, підмітав біля верстата металеву стружку, щоб стати слюсарем. А мені після четвертого випадало йти вчитися у п'ятий клас. Та батько мені багато чого й розповідав. А іноді балакав зі мною, як з рівним. За це я поважав його, любив.

Того грудневого вечора батько вчасно додому не прийшов. Заводський партосередок послав його на хутір провести якісь збори. Я знав, що на тому хуторі немало темних людців. Напровесні куркулі-бандити схопили вночі голову нашого піонерського загону, учня шостого класу Ваню Васильченка. Хлопець повертався зі станції додому, і бандити обмотали навколо Ваниної шиї антенний дріт, який купив хлопець для детекторного приймача. На похороні Вані Васильченка і на суді мої однокласники теж відчули, що таке класова боротьба, хоч було нам тільки по дванадцять. Ми ждали, коли ж ця боротьба скінчиться. Нелегко таткові їздити по хуторах. Та він комуніст. А комуністам, мабуть, ніколи не буває легко.

Надворі спадав ранній зимовий вечір. Я почав готувати гасову лампу. Виявилося, гасу нема. Бабуся ходила до крамниці й повернулася з порожньою сулією. Тоді вона налаштувала каганець.

Мене це трохи бентежило. Та вмить уявилася людина, обличчя якої мусив зобразити на папері. Стало соромно. Що цей каганець, що наші нестачі проти отого двобою, який веде він за честь своєї партії, робочого люду!

Розгорнув на столі аркуш і притис його верхні куточки книжками. Дістав газету. Уважно, старанно тонесеньким олівцем викреслив сітку на фотографії. Світла було замало. Я сердито поклав олівець на стіл. Треба дочекатися дня. А зараз краще почитати газету.

За читанням мене і застав батько.

— Невже уроки вчиш? — здивувався, знаючи, що в таку пізню пору я ніколи уроків не вчив. — Не втнеш задачу?

— Леся Петрівна доручила намалювати портрет, — відповів я.

— Гм… Важкенько тобі доведеться, — похитав співчутливо головою батько. — Задача ця складніша від найважчої арифметичної. Доручили — роби. Тільки не зараз. Малюй удень, — сказав батько.

Він задумався про щось своє, думав зосереджено, довго, дивлячись на портрет у газеті, потім на мене. Дивився так, ніби давно мене не бачив і тепер ледве пізнавав.

— Віддай тому малюванню серце і душу. Ти мене розумієш? — доклав батько на моє плече свою жилаву руку.

Три дні після уроків я протягом багатьох годин малював. Не знаю, чи віддавав роботі серце й душу, як радив батько, але достеменно відчув, що, малюючи портрет, багато думав про цю людину. Здавалося, чув навіть голос її, відчував дихання, як і батькове, коли той схилявся за столом. Часом здавалося, що то не батькова, а його рука лежить на моєму плечі. І від цього дотику я уявляв себе вже дорослим.

Досі у мене були свої улюблені герої з книжок, з казок, пісень і дум, яких багато знала моя бабуся, — Тарас Шевченко, якому «тринадцятий минало», він «пас ягнята за селом», задерикуватий, сміливий і добрий Том Сойєр з далекої річки Міссісіпі, Гаврош із паризької вулиці, безстрашні й веселі запорозькі козаки, червоний полководець Фрунзе. Усі вони мені подобалися, були наче моєю ріднею. Та в дні, коли малював портрет, на перший рубіж найближче до мене вийшла оця безстрашна, з незламною вірою в правоту своєї боротьби людина. Вона віч-на-віч билася з тисячею ворогів. Одна супроти їхніх чорних порядків.

Третього дня батько повернувся з заводу, коли ще не смерклося. Я вже стирав гумкою лінії, що утворювали на портреті квадратики. Батько узяв у руки портрет, поставив на стіл і одійшов до дверей.

— Нести до школи чи, може?.. — тремтливим голосом запитав я.

Батько мружив очі, щось зважував.

— Так. Так. Угу… Таки схожий. Може, й не зовсім, але кожен, поглянувши на портрет, скаже: «Це мужня, благородна людина!» — І, подумавши, батько закінчив: — Комуніст!

— То нести до школи?

— Неси! — з гордістю сказав батько і пильно подивився мені у вічі. — Тепер вірю і я, що ти теж станеш людиною.

Того грудневого дня 1933 року хлопці нашого класу на уроці праці змайстрували рамку, покрили її лаком, а старий викладач праці вирізав алмазом скло. Ми почепили портрет у нашому третьому «Б» класі.

За роком спливав рік. З третього ми перейшли до четвертого класу. Перевели нас в інше приміщення. Перенесли хлопці й портрет. У п'ятому в нас була інша класна кімната. І туди хлопці й дівчата перенесли портрет. Так було, коли ми переходили в шостий і в сьомий, коли помер мій батько.

Батькові товариші і мама казали, що він «згорів на роботі». Виною хвороба чи тато був необачний. Та я знав ще й інше. З усіх спеців він — один комуніст. А комуністам ніколи не легко.

Коли ховали батька, я намагався знайти в обличчі його щось схоже на ту людину, портрет якої, можна сказати, ми малювали разом. Той великий комуніст був кучерявим, а татко стрижений під машинку. Та в обох у них було високе чоло. І, мабуть, були однакові їхні найзаповітніші думки! І коли я став комсомольцем, друзі перенесли портрет людини з мужнім й благородним обличчям у дев'ятий клас. А в десятий портрет я переніс сам і повісив навпроти своєї парти.

Восени 1940 року всі хлопці мого класу йшли до армії. Прощалися ми зі своїми вчителями, партами, класами. Разом з Ваньком і Грицем ми зайшли до колишнього свого десятого. Трьом нам стелилася дорога на Балтійський флот. Попрощалися ми і з портретом, який так і залишився у колишньому нашому десятому класі. Прощання перед тривалою розлукою взагалі бентежне й не дуже веселе діло. Та ще ми, одинадцять випускників сорокового року, не знали, звичайно, що через кілька років у живих із нас залишиться тільки четверо. Не знав тоді і я, що мої незрадливі друзі, помічники по малюванню портрета вже через рік загинуть смертю бійців у хвилях сивої Балтики.

Тої ж осені 1941 року, коли під Ленінградом загинули Гриць і Ванько, у рідне село вступили фашисти. Брати писали в листі, який я читав перед другим відрядженням (лист той залишився в Івана Сергійовича), що в нашій школі німецькі солдати попалили книжки, класні журнали, стінгазети і, звичайно ж, портрети. З люттю дикунів шматували портрет, який я намалював колись. Пошматували, а потім кинули у вогнище.

Знав я, що гітлерівці не минуть моєї школи і портрета комуніста, котрий першим дав їм рішучий бій, завдав фашизмові першої рани. Спалюючи портрет, гітлерівці згадували іншу велику пожежу — рейхстагу, за що хотіли вбити комуніста з високим чолом і кучерявим волоссям.

Спалили і розвіяли попіл. Та ніяким фашистам, ніяким злим духам не спалити, не розвіяти із серця мого покоління образ тої людини, яку намалював я ще хлопчиком!

Після фронту мені випав ще ворожий тил. Страшнувато лі гати туди, бо стрибати довелося не на партизанські багаття, а наосліп. Та й висоти боявся змалку. Правда, мене й не примушували летіти. Але я знав, що комусь і це треба робити. І в хвилини, коли залишався сам з думками, прагнучи вирішити, як же мені бути, чомусь завжди уявлявся вечір у бабусиній хаті, каганець, що підсліпувато блимав на столі, і розгорнений аркуш паперу, на якому вимальовував рису за рисочкою обличчя людини безстрашної і благородної, котра у вересні 1933 року на Лейпцігському процесі розпочала битву, а може, й визвольну війну народів Європи проти агресорів, істинних паліїв рейхстагу. В моїй уяві цей великий революціонер, комуніст був фронтовиком за сім років до віроломного нападу фашистських дивізій на державний кордон СРСР.

Кудрявий прочитав останню фразу щоденника Галки. Якісь суперечливі думки роїлися в його голові. То здавалося, ніби «Щоденник» радиста — школярська сповідь, то ніби в цих записах олівцем на папері є і цілком серйозна оповідь. І головне — за кожним побутовим чи пейзажним малюнком між рядками домислюються радіограми, підписані Центром і Кудрявим, які прийняв і передав Галка з 2 квітня по сей лагідний і теплий день 12 вересня.

Центр викликає на зв'язок Кудрявого… — подумки мовив командир групи, дивлячись на Галку, ніби давно його не бачив, бо відчув нині, як ніколи, що значить для розвідгрупи чітка і майже непомічена німцями робота радиста, котрий уже передав у Центр кілька сот телеграм.

Кудрявий віддав зошит Галці і раптом зауважив:

— Пишеш про великого комуніста, а сам ще не подав заяви в партію. Чому?

— Про це запитували мене комісар і командир нашої батареї ще восени сорок першого і весною сорок другого, — пригадав Галка.

— І що ти їм відповів?

— А те, що я ще не годен звання комуніста, бо дуже мало зробив для розгрому фашистів.

— Доказ вагомий. Ми всі ще мало зробили. Та щиро хочемо все зробити, щоб розтрощити голову Гітлеру, — сказав Кудрявий.

— Ти читав і мусив зрозуміти, хто такі в моїх очах комуністи.

— Звичайно. Це — Георгій Димитров… — Кудрявий подумав і додав: — І твій батько.

— І мій батько… — задумливо мовив Галка і, поглянувши в бік шосе, пошепки подав тривожний клич: — Полундра! Шестеро солдатів ідуть сюди! Мабуть, боковий дозор.

— От сволота! — буркнув Кудрявий. — Мотаймо про всяк випадок у болото!

Командир став поквапливо взуватися і на якусь мить затримав погляд на своїй нозі, з якої Галка висмоктував півроку тому кров і гадючу отруту.

СМЕРТЬ КАНГАРА

Вночі ризьке шосе було запруджене ворожою технікою і військом. Гуркіт автомашин і тягачів змусив Орла, Коропа, Леоніда й Арвіда прийти не вдосвіта, а опівночі: за такої конспірації ворога спокійніше триматися разом.

— Як тут ви?

— Довелося драпати від патруля! — відповів командир.

— Розносило їх! — сказав Орел.

— Як тільки розвидниться, Галка з Арвідом підуть у псковському напрямку кроків з триста. Помітять мотоцикл, просигналять трьома пострілами. Орел і я вийдемо на шосе. А ви, браття-кролики, — звернувся командир до Коропа з трішечки припухлими повіками і до непоказного зовні Леоніда, — прикриватимете нас із найближчих кущів.

— Єсть! — неохоче сказав Короп.

— Не довіряєте? — з іронією запитав Леонід. — На німця я не схожий? Та я й не хочу бути схожим на них! А ти, командире, вже стільки мав контактів з фріцами, що можна й «личное дело» своє підмочити…

— Іди-ти! — звичним рухом Кудрявий штовхнув Леоніда в плече. — Нащо мені таке кажеш? Я член партії. Це ось Галці, Орлу та ще комусь розповів би… Мені ж аби німців бити.

Галка й Арвід пішли на горбик, звідки видно шосе з кілометр. Унизу погуркували автомашини з солдатами в кузовах.

— Полоснути б по них з автомата! — зітхнув Арвід і погладив рукою зброю, мов якусь коштовність.

Арвід дорожить нею. Спочатку парашутисти не давали йому ніякої зброї. Короп не довіряв. Та Арвід сам розумів, що клятва клятвою, а діло ділом. Треба показати себе в бою, в роботі. І така нагода не раз траплялася. Арвід знав німецьку мову, мав документи 19-ї латиської дивізії СС. Назва хоч і грізна, але з дивізії лишилися, як каже Короп, одні віники, коли росіяни пішли в наступ, — з навербованих куркуленків, айзсаргів і сяких-таких буржуазних елементів. Уся ж решта, селяни, як Арвід, дезертирувала.

— Їде мотоцикл! За ним — машина. Давати сигнал? — спитав Галка.

— У машині солдати…

— Одного мотоцикла не діждешся. Мотоцикл наші зупинять, а грузовик піде далі, — сказав Галка.

Арвід підняв автомат, тричі вистрілив.

Мотоцикл без коляски. На сідлі тільки один водій.

Арвід і Галка бачили, як Кудрявий, у шкіряному пальті, в жандармською бляхою на грудях, а за ним і Орел вийшли на шосе. Кудрявий підняв руку. Мотоцикл стишив хід. Зупинився. Кудрявий козирнув. Водій, поправивши планшет при боці, поліз до внутрішньої кишені штурманки. Орел дивився у бік, звідки мчала автомашина, не збавляючи швидкості. Орел помахав рукою німцям у кузові. Ті відповіли тим же, вдоволені, що їх не зупинив «польовий жандарм».

Орел тим часом узяв за роги керма мотоцикл і повів з дороги в чагарі. Кудрявий показав рукою, куди йти мотоциклістові. Тої ж миті вискочили Короп і Леонід. Полонений зовсім остовпів. Завагався. Зиркав сюди-туди, знаючи вже, що потрапив у пастку. Довго розмірковувати йому не довелося. Низенький Леонід аж підстрибнув, щоб огріти мотоцикліста прикладом…

Схопивши під руки мотоцикліста, неначе підпилого, Короп і Леонід повели його на узбіччя шосе, а потім до канави, по якій не раз виходили на шосе і поверталися до свого СП.

— Знову машини! — попередив Галка. — Ходімо до своїх…

Галка й Арвід повернулися на СП, коли Леонід залив йодом рану на голові полоненого і хукав, щоб тому було не так боляче, примовляючи:

— Самі калічимо, самі й лікуємо… Витримав. Здоровий бугайчик. Трохи на Герінга схожий. Ну, як пожива, фельдмаршал Модель?

— Ха-ха… — крізь сльози засміявся полонений. — Модель?.. Командуючий у нас тепер улюбленець фюрера — генерал-полковник Шернер!

— А хіба Модель не був улюбленцем у фюрера? — запитав Кудрявий. — Скільки тут, у Латвії, ліній оборони понатикував! Що ж, браття-кролики, це ми вже третього командуючого військами групи «Норд» переживаємо! Кюхлер, Модель і тепер Шернер. Нервує ваш фюрер! — звернувся командир до німця.

Полонений не зрозумів Кудрявого. Арвід заходився перекладати.

— Яволь! — погодився німець і показав рукою на схід. — Росіяни за сім кілометрів.

— Сім кілометрів — теж віддаль на війні. І ще й яка! — глибокодумно мовив Короп.

— Ви мене вб'єте?

— Полонених ми переправляємо через лінію фронту, — відповів Кудрявий. — Вам же зовсім повезло, якщо Червона Армій за сім кілометрів…

— Данке! — подякував полонений, а Леонід, будучи акуратистом, зняв з чуприни німця нитку, що лишилася від, бинта, і дмухнув на неї.

— Заживе твоя довбешка, поки Гітлеру і новому командуючому Шернеру буде капут!

Полонений не відповів.

— На лінії «Цесіс» думали закріпитися? — запитав Кудрявий.

— Яволь. «Цесіс» і «Сігулда»…

Кудрявий замислився, як бути далі. Усім іти до лісу чи ще залишити на СП Коропа й Леоніда. Та все ж вирішив іти всім разом. На СП зараз небезпечно. Ще німці схопляться, що не стало мотоцикліста. Та й треба скоріше допитати полоненого.

— Ходімо, браття-кролики!

Орел попереду, з автоматом напоготові. За ним Леонід, потім Кудрявий і полонений, а за цими Галка й Арвід. Замикав шеренгу Короп, часто зупиняючись і озираючись, чи не наступає хто на «хвіст».

Хвилин за десять були вже на пагорбку з кількома глибокими норами, у яких жив лисячий виводок. Тут вони побесідують з полоненим, звідси видно далеченько, є тут і пеньки, що їх можна використати в час стрілянини, якщо неждано учинять напад солдати, яких зараз немало вештається групами по лісу.

— Ну, біс-анцихрист дає! — раптом вигукнув Орел, котрий ішов попереду, забуваючи про правила конспірації.

— Т-ш-ш… — зашикав Короп, приклавши палець до губів.

— Та ви подивіться! Подивіться! — не вгавав Орел. — Наш добрий знайомий…

Всі побігли вперед на клич Орла.

Зупинилися, вражені жахом. На зламаній березі, підібгавши ноги, висіла людина із зашморгом на шиї. Голова високо задерта. Обличчя перекошене. На губах жовта, загусла піна. Великі очі ось-ось мали вилізти з орбіт, дивилися у голубе небо більмами. Цього чоловіка в пошарпаній одежі не раз зустрічали парашутисти поблизу лисячої нори, на просіці, лісовій дорозі. Не раз віталися а ним, а він застигав у позі лакея. Це володар тутешніх секторів лісового масиву лісник Кангар…

— І вмер анцихрист не по-людськи, — розсудив Орел. Полонений німець відвернувся. У нього затрусилися коліна, затремтіли губи, втрачаючи рожевий колір.

— Добігався, каїн!..

— І, видно, наклав руки на себе недавно? — придивлявся до трупа Леонід. — Пережив якесь потрясіння.

Бачачи, що полонений зовсім зблід, зиркаючи безтямними очима, немов шукав місця, куди б сховатися, Арвід пояснив йому, ткнувши пальцем на лісника:

— Самогубець…

Вдалині залунали збуджені, розгнівані голоси латиською і російською мовами:

— Проклятий лісник! Оце так вистежив!..

— Теж мені — невидаль! Знайшли агента! Лісник навмисне показав той сектор, де парашутистів уже слід простиг. Захопили трофеї! — горланив Мамонько-Кротов. — Казанки, два парашути і запасну антену! Підемо зараз на хутір до цього шалапута й кокнемо, поки більшовики не прийшли.

— Лягай! — загрозливо прошепотів хтось із парашутистів.

Короп уже встиг зв'язати парашутною стропою полоненому руки, а рота заткнути його ж пілоткою. Кінець шворки Короп намотав на руку і сказав тихим голосом:

— Бітте, Ганс! Руіх…

Німець покірно підповз до товстенного пенька і розпластався у високій, висохлій траві.

— Не стріляти без команди! — попередив Кудрявий.

— Теж мені — невидаль!.. — лунав знову голос Мамонька-Кротова.

Кудрявий і Галка, Короп і Орел перезирнулися. По щоках їхніх пробіг морозець. У Коропа затремтіла нижня губа. «Кротов!» Серце у нього забилося з такою силою, що стугоніло у скроні, через руку ніби відлунювало в пеньок, біля якого лежав. В одну мить пригадалися лейтенанти Петро, Юра Сокіл, старший лейтенант Іван, відсутність яких так відчувалась їм у цьому другому відрядженні. У вухах лунали постріли з автоматів, він чув виття куль, що рвали поли кожуха, мов люті звірі. Тоді, взимку, Короп не міг ані зупинитися, щоб перевести дух і прицілитися з автомата, ані нагнути голову, бо був найближче до «лісових котів». І ось вони знову тут. І цього разу теж одягнені під мирних людей. Короп раптом стиснув автомат, заскреготів зубами так, що почули Кудрявий і Леонід, котрі лежали за сусіднім пеньком у кількох кроках. Випустивши з рук кінець, парашутної шворки, що нею був зв'язаний полонений, Короп, забувши про обережність і конспірацію, умови якої втовкмачував кожному, став підводитися, його кликали помста й закон ненависті до Кротова. Кудрявий перший збагнув, що може статися непоправне, й, відштовхнувшись ногою, стрибнув на Коропа, ніби той був ворожим солдатом, котрого треба взяти в полон.

— Отямся!.. Їх не десять, не тридцять! — прошепотів Кудрявий. — Поглянь…

Карателі, що-йшли попереду, зупинилися, щоб почекати інших. Людські голоси змішувалися з переляканим беканням овець, з муканням корів.

— Ну й етюд до картини! — ледве стримуючи себе, прошепотів Галка.

По просіці, якою уперше вийшли до шосе Псков — Рита квітневого дня Кудрявий і Галка, сунула юрба, одягнена в старі пальта, піджаки і всіляке лахміття, з автоматами «шмайсер» у руках і за плечима. Деякі бандити несли на собі валашків, тримаючи їх за задні й передні ноги.

— Полоснемо! — не лежалося і новобранцю групи Арвіду.

— Та їх тут ціла рота! — застеріг Леонід. — За обірванцями — німецькі солдати, айзсарги…

На просіці людно. За попереднім гуртом чоловік з двадцяти йшли і йшли карателі. Окремі солдати вели на налигачах корів. «Лісові коти» штовхали худобу руками, стьобали лозинами, били прикладами.

Гамір, лайка, як на ярмарку.

— Несуть біси наші парашути! — прошепотів Орел, — Ось куди вони ходили, вирядившись, мов на різдво.

— Їх ціла сотня, — розсудливо мовив Кудрявий, звільняючи від своєї опіки Коропа. — Спокійніше, братці! Вбити їх десять, навіть п'ятнадцять і самим загинути — надто дешево віддати своє життя. Ми ще потрібні живими. Спокійніше… Буде й на нашій просіці свято!

Тим часом галас на лісовій просіці вщухав. Зі сходу котилася вал за валом кулеметна стрілянина, гриміли вибухи. Неподалік, над ризьким шосе, з могутнім ревом пронеслася ланка чорних ІЛів-штурмовиків, обстрілюючи й бомбуючи фашистські колони, що відступали до Цесіса, Сігулди, Риги.

ВИХІД

П'ятеро бійців Кудрявого і полонений німецький лейтенант стояли в кузові «газика», що пробивався крізь війська по шосе на схід. Хлопці запилені так, що блищали тільки зуби, коли всміхалися: так багато було куряви, збитої на узбіччі асфальту обозами, тягачами, «тридцятьчетвірками» і самоходами. Усміхатися було від чого: вони їхали визволеною латиською землею. Визволена земля. Поняття це особливо зрозуміло тим, хто бачив поневолені фашизмом села і міста. Та зараз над хлопцями ясне і пекуче, мов у жнивний липень, вересневе сонце, і світить воно не так, як по той бік фронту.

Пересилюють гуркіт моторів і фуркання коней голоси: то лаються водії. Якийсь з обозу кричить на конячину. Обозники сидять на полудрабках підвід поважно, мов царі на тронах., Це вусаті дядьки з вузькуватими очима й широкими вилицями — казахи, киргизи чи й тувінці, коні для яких найрідніші тварини.

Знову пробка. Скупчилися тягачі, автомашини, обоз. Їхня машина ледве проповзла крізь гущавину техніки.

— Привіт слов'янам! — весело і незвично для наглядача й шанувальника порядку і конспірації закричав Короп, що й сам здригнувся від голосу.

— Які ж вони слов'яни? Це ж киргизи!.. — здивувався Орел.

— Все одно слов'яни, раз обозники! — пояснив Леонід.

На вигуки Коропа, який, ніби вождь з трибуни, ощасливлював народ свій помахом руки, браття-слов'яни і з вузькими, і з широко відкритими очима відповідали, невдячні, Погрозами: сварилися кулачищами. А деякі, схопивши гвинтарі зразка 1891 дріб 30 року, стріляли поверх Коропової голови і тих, котрі стояли з ним у кузові.

— Та ви що, здуріли?.. — вигукнув зблідлий Короп. — Туди вашу розтуди!..

Як і слово пароля, лайка дійшла до обозників.

— Не стріляй, ШалдибаєвІ Це ж наші…

— А чого ж вони у фріцівській одежі? І ще й сваряться.

— Гей там, у кузові, фріци полонені!..

— Ба, які патла відпустили!..

— От біси-анцихристи! — похитав докірливо головою Орел. — Вони й німця живого не бачили.

Та машина незабаром виповзла з лабіринту авто й возів і покотила далі на схід.

Короп дивився задумливим поглядом у синю далечінь, яку було видно з пагорба, куди видерся «газик», неначе човен на гребінь хвилі. Марилися Коропу безкраї далі з високого берега Волги, такі далекі, безмежні, як і сама російська земля. «Чорт візьми! — думав Короп. — Коли і де ще так відчуєш, що таке рідний край, як не в перші години перебування на своїй землі. Приїду й одразу ж попрошу відпустку. Це ж і донька має піти до школи. Як там?.. Стіна в хаті прогнулася. Сміються, мабуть, люди: лісник, а стіна згорбатіла. А того їм і не знати, що я вже сім років в армії і побував уже, як у тій пісні, «от Кронштадта и до Владивостока», тільки навпаки — од Владивостока і до Риги…»

Усмішка не зникала з припухлих губів.

— Красота яка навкруг! — вигукнув Короп, кидаючи свій зір туди і сюди, немов генерал із спостережного пункту в час, коли військо його перемагало. Потім з неприхованим задоволенням руки потер:

— Тепер, товаришу полковник, Іване Сергійовичу, відпусточку тижнів на три! Обіцяли? «Будь ласка! Ви заслужили відпусточку. П'ять рулонів група розмотала! Переведи це в трудодні й тонни зерна чи кавунів — ого скільки буде!» — скаже полковник, а може, й сам генерал.

— А коли скаже той же полковник чи й генерал, що треба полетіти ще? — запитав весело Юхан, а сам не хотів і думати про те, летіти їм чи не летіти..

Для Орла, як і для Галки, Кудрявого, Леоніда, було ясним одне: вони заслужили відпусточку, щоб поїхати до матерів, до рідних, дівчат. Чому б не поїхати в Пітер і не провідати Дуню, Катю на вулиці Войнова. Або не повернутися у Латвію до Алми, до полячки Зосі, яка підморгувала Юхану. А він, почувши по радіо в липні, що на територію Польщі вступили частини Червоної Армії і Війська польського, нарвав квітів і відніс Зосі. Та й Арвід обіцяв познайомити Юхана із своєю сімнадцятилітньою двоюрідною сестрою Бенітою. Фото показував. Вродлива латишечка! А в рідному містечку, на березі Чудського озера, дівчат мало, чи що?.. І більшість білявеньких естоночок-землячок. Очі бездонні, як і чиста вода в озері.

Коли вже Короп, Орел, Галка і Кудрявий думають про відпусточку, то й Леоніду бог велів. І тільки в Пітер, до молодої дружини. Що ці Юхан і Галка тямлять у любові? Базікали вони і тільки. А він, старший лейтенант Леонід, котрому вже виповнилося двадцять сім років… Та що там говорити! Це ж його мила жде на Садовій вулиці. А він прийде, навіть не попередивши.

Машина раптом зупинилася. Підійшов старший лейтенант з червоною пов'язкою на рукаві.

— Що за пасажири?

— Розвідгрупа повертається в штаб фронту! — відповів за всіх командир. — Я — Кудрявий.

— Ага-а… — глибокодумно сказав старший лейтенант і посміхнувся.

— Невже спровадять у смерш, як минулого разу? — з острахом поспитав у хлопців Орел. — Лягли б у кузові, та прошмигнули б до Пскова, а потім на попутній — до Ленінграда.

— Так далеко? — почув ці слова черговий на контрольно-пропускному пункті.

— Там наш розвідвідділ! — упевнено відповів Орел.

— Ленінградський фронт веде наступ в Естонії, і штаб його десь уже ближче… А ви люди нашого 3-го Прибалтійського фронту. Є розпорядження вас затримати.

— А не помиляєтеся? — запитав Галка.

— Наказано затримати групу Кудрявого.

— Знову? Як і тоді?..

— Що тоді? — не зрозумів старший лейтенант. — Під Печорами — хутір. Там відпочиватимете.

— А німецький лейтенант?

— Знаю і про полоненого. Він залишиться тут, на КПП. Отак воно в житті. Думали-гадали одне, а трапилося інше.

Не бачити їм тепер ні Ленінграда, ні свого колишнього начальства. Добре, що хоч Арвіда не вмовили проїхатися до Ленінграда, бо тому дуже хотілося побачити це славне і героїчне місто. Залишився Арвід на рідному хуторі. Тепер вони прощалися з полоненим лейтенантом.

Кажеш, Ганс, твоє місто Галле? — перепитував Леонід, ніби збирався колись відвідати ним битого і лікованого лейтенанта.

— Ти ж про чисті графи в своїй анкеті все піклуєшся? — втрутився в розмову Леоніда й німця Галка.

— Не вік же ми з ними воюватимемо. Ти що, Галко, не читав, що сказав Верховний Головнокомандуючий 23 лютого 1942 року? — запитав Кудрявий. — Гітлери приходять і щезають, а Німеччина, німецький народ залишаються… Ганс якраз із тих, хто залишиться. Правда ж? — подав він руку німцеві.

— Так. Сталін добре сказав, справедливо сказав. Німеччина, народ залишається, — потиснув Ганс руку командирові розвідників. — А Тельман сказав: «Сталін розтрощить череп Гітлеру!»

Поки розвідники прощалися з полоненим, старший лейтенант домовився з водієм, щоб той підкинув бійців Кудрявого на хутір.

«Газик» незабаром звернув із шосе круто на північ.

— От і добралися до Ленінграда! Якби ми їхали в машині, що везла корів, обминули б цього старшого лейтенанта!

— Вгомонися, ти! — зітхнув Короп, думаючи про своє.

Дорога звивалася неподалік від муру і напівзруйнованих бойових башт старовинної фортеці Ізборськ, що бовваніла над урвищем. Фортеця заснована ще за часів Київської Русі — була її північним форпостом. Небо чисте, голубе, і сіро-червоні стіни фортеці у сонячних променях були казково величними й ніби підпирали його.

Їхали з півгодини. Авто зупинилося біля дубових воріт з дашком. Ошули товстенні, вкопані на сто років. Клямка на хвіртці масивна, ніби середньовічна. Дах будинку дранковий. Вікна невеликі, низько насуплене піддашшя мовби прикривало їх від сонця.

Хвіртка відчинилася, і на вулицю вийшли чоловік і жінка. Він чорнобородий, широченний у плечах, з великими руками, що ними, мабуть, і тесав і вкопував у землю дебелі ошули. Жінка в клітчастому светрі, запнута хустиною.

— Тере-тере! — привіталася естонською мовою.

— Здрастуйте! — нахилив голову чоловік. — Ви наші гості.

— Тере-тере!

Хлопці потиснули господарям руки.

Орел одразу ж заговорив з ними рідною мовою, і жінка розцвіла від усмішки. Чоловік пропустив усіх, а потім зайшов у двір сам.

— Я приготую баньку! А дружина подасть обід. Видно, дорога у вас була дальня?.. — поцікавився хазяїн.

— Угу. Довжиною у шість місяців, — загадково відповів Кудрявий.

Селянин примружив очі, ніби вимірював, яка справді довжина шляху в півроку.

— Що ж, не завадить змити грішки! — голосом старійшини промовив Короп, ведучи хлопців до лазні. — Кхе-кхе… — ще й покректав, немов старий.

Лазня біля криниці, а над нею верба. Галка знав, що в рік свого народження від дідусевої сім'ї відокремився найстарший син Антон, який і викопав на низу нової садиби криницю і посадив чотири осокори. Галка виріс, і дядько сказав, що осокори — його ровесники. Буваючи у дядька, хлопець завжди бігав до своїх братів-осокорів. Перед від'їздом на військову службу ходив прощатися. Дерева були вже височенні, крони сплелися шатром. А яка гарна у них кора — чиста, світла, гладенька, як і шкіра в людини, котрій тільки вісімнадцять. Притулився щокою до стовбура, задерши голову, і слухав, як шепоче зжовкле листя на осінньому вітрі. «Про що? — хотілося спитати. — Коли ще зустрінемося, брати-осокори?»

І в цієї верби з величавими вітами вже золотиться листя. Кінець вересня. Доноситься запах димів. Селяни копають картоплю й палять бадилля. Дома хлопці на городах пекли цукрові буряки. Смачнішого, мабуть, і не їв у дитинстві. Халва — і то не те, що печені буряки!

Галка ще стояв біля верби, а хлопці галасували у лазні, ллючи на розпечене каміння воду, піддавали парку, б'ючи один одного березовими віничками. Короп кректав від задоволення, блаженствували Юхан, Леонід і Кудрявий.

Пари так багато, що в лазні нікого не видко. Пара гаряча. Галці нічим було дихати.

— Як ви, біси небесні, витримуєте? — вигукнув.

— Салага!

— Піжон нещасний! Це ж те, що треба!

Може, їм, трьом росіянам і естонцю, те, що треба, а Галці — ні. Не те, що на верхню нару, навіть на лаві біля віконця не міг усидіти, тому ліг на підлогу. Тут пари менше і було чим дихати. А Короп командував:

— Піддай парку, командире!

— Так! Так! — бив себе віником Орел. — Бог нам за вбитих гадюк відпустить тисячу гріхів. Тепер ми зовсім святі! Залазь, сюди, піжон харківський! — кликав Юхан.

У них було все просто — і в далеких відрядженнях, і на, відпочинку: усі піжони, розрізнялися тільки за місцем народження.

Поки милися в лазні, їм привезли на цілий тиждень харчів. Хлопці завжди раділи посилкам з Великої землі, коли були по той бік фронту. І тепер дивились на прислане, мов на привезене батьком із ярмарку. Як діти. Тут — банки консервів, крупи і сало, кілька паляниць і навіть оселедці. Ще господиня насмажила їм картоплі з яєчнею, зварила куліш із ячмінних круп, немов знала, що постояльці давно, окрім чаю, не їли гарячої страви.

Так група Кудрявого під час повернення після другого відрядження у ворожий тил була перехоплена комендатур рою в Печорах. Про це подбало начальство розвідвідділу штабу 3-го Прибалтійського фронту, яке було поінформоване по радіо Кудрявим, що вони з полоненим повертаються.

Для нового вже начальства Кудрявий і Галка писали звіт про роботу групи, що практично вилилася у п'яти розмотаних рулонах «И» та в рішеннях командування 3-го Прибалтійського, 2-го Прибалтійського й Ленінградського фронтів — сусідах по операціях проти німецької групи військ «Норд». Були в повідомленнях Кудрявого й відомості, які цікавили штаб і 1-го Прибалтійського фронту. Бо така війна, наповнена тисячами й тисячами моторів, технікою, радіозв'язком, вона вимагає маневру.

Командирові й радистові в пригоді стали й нотатки, за якими вони, немов по віхах, могли визначити оте істотне, заради чого їх послало командування у ворожий тил. А троє інших, надраївши хромові чоботи, привезені першого ж вечора, і підшивши чистенькі комірці до вовняних гімнастерок з польовими зеленими погонами лейтенантів і старшого з емблемою танка, походжали, мов павичі, на хуторі й у сусідньому селі.

Та найбільше бували в Печорах Короп, Леонід і Орел… Встигли подружитися з пілотами, цими пестіями військової служби, котрі й справді вдавали із себе соколів, на крилах яких буцімто трималися всі баталії, а відтак і вся війна. Добре, хоч до сварок діло не дійшло і обидві сторони розійшлися з рахунком «нічия», як ті гросмейстери.

На прощання льотчики обіцяли прийти на околицю Печор усією ескадрилью — мовляв, приводьте і ви своїх танкістів, погуляємо разом. Знали б вони, з ким говорять, то, може, вгамували б свій гонор.

— Теж соколи! — невдоволено бубонів Короп. — Як думаєш, командире, правду я кажу?

— Эх, Самара-городок!.. — проспівав Кудрявий у відповідь на слова Коропа. — Правду, братику-кролику!

Минув ще тиждень. Закінчили свої звіти Кудрявий і Галка, а начальство не привозило наказ про відпустку. Якось після сніданку до Кудрявого і хлопців завітав їхній новий начальник — чорнявий підполковник, котрий рік тому взяв Галку із запасного стрілецького полку.

— Можу вас привітати! — оголосив, здоровкаючись з кожним за руку. — Наказ командуючого 3-м Прибалтійським: Кудрявий нагороджений орденом Бойового Червоного Прапора, старший лейтенант Леонід і старший лейтенант Короп — орденами Червоної Зірки, Орел — медаллю «За відвагу» і мій давній знайомий Галка, — посміхнувся, — теж орденом Червоної Зірки.

А потім вечеря. І, як звичайно, розмови: про рідні краї, про своїх близьких, про війну. Щирим співбесідником виявився підполковник Півень. Галці здавалося, що чорнявого підполковника-українця щось ріднило з білорусом Андрієм Савичем, з росіянами Іваном Сергійовичем і генералом Петром Петровичем, яких хлопцям ніколи не забути. «Де вони тепер? А Савич. особливо? Чи пощастило йому вижити в окупованій Естонії серед німецького угруповання військ «Марієнбург», про позиції яких передавала в Центр і їхня група?» І Галка, порівнюючи цих чотирьох офіцерів розвідки, прийшов до висновку, що спільне у них — висока честь, інтелігентність, повага до рядових у цій нелегкій роботі, яку виконують групи розвідників-парашутистів в ім'я отих ударів Червоної Армії по німецько-фашистських військах тепер уже від Середземного до Баренцового морів.

Ось тільки про відпусточку, якою марили всі вони, новий начальник дипломатично умовчував. Тож хлопці і нагадували — спершу поодинці, а потім — і тріо, квартетом і нарешті — квінтетом. Час іде, а вони сидять на естонському хуторі, мов на гауптвахті. За два тижні можна було вже Галці мотнути на Україну, а Коропу на Волгу. Про Кудрявого і Орла й турбуватися нема чого: перший поїде в Пітер до своєї Зої, щоб одружитися, а Юхан… В Орла просто очі розбігаються, до якої дівчини їхати після того, як відвідає маму. Може навіть на кілька днів заякоритися і в Печорах: одна з юних перукарок йому таки подобається. Обіцяла навіть навчити танцювати по-новому. Леонід же зовсім занудьгував, змарнів, перестав майже їсти, так хвилювали, бентежили його думи про свою дружиноньку, колись працівницю єдиної на весь ленінградський вузол залізничної каси.

— Ми тут припухаємо, а не час би поїхати додому? — ніби резюме, проголосив старійшина Короп.

— Зачекайте трохи. Про можливість відпустки з'ясовуємо у командуючого фронтом, — обіцяв підполковник.

— У генерала Масленникова? — вихопився старший лейтенант Леонід. — Я служив у його військах.

— Ні. Вийшла рокіровка, як у шахах. Повернулися ви з тилу до штабу 3-го Прибалтійського, а зараз ви уже в 2-му Прибалтійському фронті, яким командує генерал армії Єременко Андрій Іванович, сталінградець, кубанець, а тепер прибалтієць, земляк наш, — звернувся підполковник до Галки. — Тому до вас рідко і наїжджали штабні офіцери.

—. Значить, ми були мов безбатченки, сироти? — закліпав здивовано очима Короп. — Та за цей час, поки мінялося наше начальство, я б точно змотав у Самару!

— Ні, не безбатченки. 3-й фронт вливається у 2-й і в Ленінградський.

Спливло ще кілька днів, і підполковник Півень знову приїхав «вілісом» на хутір. Коли всі зійшлися до кімнати, підполковник почав непевним голосом:

— От що, друзі!.. — І зробив паузу. Хлопці перезирнулися між собою.

Короп за звичкою навіть вийняв маленьке люстерко, яке купив у воєнторзі для того, щоб дивитися, чи зійшли з обличчя гуля і синяк.

— Є розмова, — винуватим голосом повідомив підполковник. — Ну… як сказати. З відпусткою деяка затримка. Рига через три дні буде в наших руках. Армії 2-го Прибалтійського підуть далі на захід до портів Вентспілс і Лієпая. Із заходу й півдня туди ж спрямовують удари війська 1-го Прибалтійського фронту генерала Баграмяна. На жаль, від нашого 2-го Прибалтійського немає ще жодної розвідгрупи на головному напрямку удару. «А це — непорядок!» — сказав командуючий генерал Єременко. Його око впало на вашу групу. І командуючий, і всі ми у штабі знаємо, що важко, неймовірно тяжко після двох таких тривалих відряджень летіти ще. Тому воля ваша, бо діло це цілком добровільне.

Підполковник змовк і витер краплинки поту, що виступили на високому чолі, й покуйовдив густу, чорну чуприну. Розуміючи зараз внутрішній стан душі кожного з групи Кудрявого, офіцер розвідвідділу навіть не підводив голови, щоб не зустрітися з очима розвідників.

— От тобі й відпуст очка!.. А я ще гулю й синяк вимочував хусточкою з парашутного шовку, — іронізував Короп.

— Два тижні тут загоряли, можна затриматися ще на тиждень, і я встигну побачити маму! — рішуче сказав Галка. — А потім — хоч чортові на роги!

— Я не полечу, — підвівся Леонід і став ходити по кімнаті сюди-туди, лунко ступаючи начищеними чобітьми, які порипували.

— І я…

— Ні… — додалися ще два голоси — Орла і Коропа.

Залишався командир.

Пауза тривала далі.

— Без Галки, товаришу підполковник, я нікуди не полечу, — нарешті подав голос Кудрявий… — Як він, так і я.

Короп сидів похмурий, мов сич. Одвисла нижня губа його тремтіла: він пошепки лаяв свою долю.

— Я справді не можу! — видавив із свого нутра, ніби із самого серця, старший лейтенант Леонід.

— Відрядження днів на десять, від сили — на два тижні, — таким же винуватим голосом сказав підполковник.

— Не лише на десять, мене не вистачить у ворожому тилу тепер і на три дні, — признався Леонід. — Хоч зараз піду на фронт. Я командував до поранення ротою. Дадуть же мені хоч взвод, товаришу підполковник? Зрозумійте мене… — у нього виступили на очах сльози.

— Дадуть вам і роту, товаришу старший лейтенант! Я розумію і не ображаюся. І нічим не хочу принизити. Ви своє зробили. За це вас і нагородили орденом Червоної Зірки. Однак то вже вчорашній день, — підполковник намагався заглянути у вічі кожному. — Генерал Єременко Андрій Іванович від себе особисто просив звернутися до фундаторів групи — Коропа, Орла, Галки і Кудрявого…

— Наказали б — і все! — невдоволено вигукнув Орел. — Домівка моя за півста кілометрів…

— Подумайте. Доля ваша уже була міцно зв'язана з ворожими військами групи «Норд». Під Ленінградом, де ви були в боях, а потім — «Пантера», рубежі — «Марієнбург», «Валга», «Цесіс», «Сігулда». Особисто кожен із вас і всі разом допомогли все пройти, все здолати нашим військам. На черзі дня розгром тридцяти дивізій 16-ї і 18-ї армій «Норд», якими став командувати ошалілий гітлерівський улюбленець генерал-полковник Шернер. Га? — підполковник показав три пальці, дивлячись на Орла. — Ти все бога згадуєш? А бог…

— Знаю, товаришу підполковник! Бог любить трійцю!

— Хе! На десять днів… М'яко стелять, та твердо спати… — прошепотів Галці на вухо Короп. — Орел має рацію: краще б це був наказ. Так вам оті тридцять дивізій і здадуться за десять днів! Та ще коли ними командує любимчик Гітлера. А через Лібаву і Віндаву до Німеччини відкритим морем запросто — сюди-туди… По секрету скажу тобі: за місяць чи й розтовчуть або виметуть у море те угруповання…

— Не гадав я, що ти такий стратег! — прошепотів у відповідь Галка.

— Війна навчить. Та ще на нашій роботі. От прилипли до нас смолою, — зітхнув тяжко Короп, помацавши місце біля носа, де були гуля й синяк.

Чулося лише чиєсь дихання. Нахиливши голови, хлопці все ще збиралися з думками, мов готувалися скласти, може, найвирішальніший і найвідповідальніший у житті екзамен. Час від часу зиркали допитливими й нетерплячими очима один на одного. Але з поглядом підполковника-земляка Галка ще не бажав зустрітися — думав над умовою Кудрявого: «Як Галка, так і я». Хитрюга Кудрявий. І де такого викопав майор Савич? Це ж мав на увазі командир групи, отак говорячи, безпеку роботи радіостанції. Якщо на Курляндському півострові скупчилася така сила військ, то радистові неодмінно доведеться весь час працювати або біля штабу групи «Норд», або біля штабу якоїсь з двох армій, або поруч із штабами корпусів, дивізій, не говорячи вже про таку «дрібницю», як полкові штаби чи окремі бригади. А це означає: радіостанцій-пеленгів у німців вистачить, щоб засікти російський передавач, який працює під носом у якогось великого штабу. Дислокація і передислокація тридцяти дивізій двох армій, спорудження оборонних рубежів — відомості про все це повинні добувати хлопці Кудрявого й передавати в штаб 2-го Прибалтійського чи іншого фронту, якому вони будуть підлеглі в той чи інший час, а то и Ставці Верховного Головнокомандування. Так що тепле містечко підібрали для Кудрявого штабісти 2-го Прибалтійського. Звичайно, вони надіються, що курляндські німці, як тільки підуть у наступ радянські війська, розпочнуть через порти евакуацію. Коли так станеться, тоді останній шмат радянської землі, що залишається під чоботом окупантів, буде незабаром звільнений. Не за дев'ять, то за двадцять днів чи протягом місяця. А якщо ні?.. Ситуація. Так що є у Галки і його бойових побратимів вибір, А Галка наївний, мов той десятикласник, у думках уже зустрічався із Зіною, яку він неодмінно розшукає, бо брати нарешті написали, що вона не була вигнана до Німеччини. А це ж головне. Все решта збудеться, «не погаснет без времени золотой огонек», як співав Галка щиру пісню Михайла Ісаковського і Вальки Нікітенка.

«Хоча б Кудрявий натякнув! Мовчить, піжон башкирськийі А без мене вони там не втнуть. Запеленгують цього охоронця порядку Коропа, раз плюнути. Там вистукуй, вистукуй і встигай лише голову повертати, ждучи біди. Це ж війська скільки! А власовців — мамонько-кротових! А «віники» від двох латиських дивізій СС! А кайцеліти, що повтікали з Естонії! Поневолі бога згадаєш: боже, скільки там усякої антибільшовицької нечисті, окрім 18-ї і 16-ї армій, які душили Ленінград, Новгород, Псков, усю Латвію й Естонію!..

— Якщо хлопці, то і я… — дипломатично, але досить твердо відповів Короп, порушивши мовчанку: він же — комуніст.

— Мама казала, що біг трійцю любить! — вигукнув Орел, — Га? — запитав він чи то у підполковника, чи в друзів.

— Куди від вас, чортів, подінешся! — підняв голову Галка. — Я готовий.

Підполковник привітно всміхнувся, підвівся й обняв Галку.

— Напишу сам твоїй мамі, що ти — герой!

— Не треба, а то ще справді подумає…

— Ну, а Кудрявий?

— Як же без братів-кроликів, товаришу підполковник! Але ми не знаємо латиської мови…

— До вас прийдуть двоє латишів для поповнення.

— Що ж, хлопці! — сказав п'ятий з групи, старший лейтенант Леонід. — На фронт піду хоч зараз, але не туди. Не осудіть…

— Що ти, Льоню!..

І старший лейтенант раптом заплакав, нахиливши голову на могутнє плече Коропа. Леонід ридав, мов ображена до глибини серця дитина, твердячи:

— Простіть, хлопці! Жодного разу відтоді, як ми сховалися під вивернутою ялиною, не міг спати спокійно. Мене весь час переслідували страшні сни, думки. Я безперервно і жахався, хоч не показував виду. Давно зрозумів, що моє нутро протипоказане тій роботі. Може, це хвороба, а може, й сама натура. Ви ж не гніватиметеся на мене?..

Леонід підходив до кожного, брав товариша за плечі і зазирав у вічі очима, налитими слізьми.

— Ти не сердишся, Галко?..

— А ти, Юхан?..

— А ти, Короп, ні. Знаю… А ти, командире?.. Бачу, що ні. Я не поросомлю честі групи тут, з цього боку фронту. Ми ще зустрінемося після розгрому Шернера у тій Курляндії! Га?..

— Ми згадуватимемо тебе, — пообіцяв Орел.

— А я хотів завітати за відповіддю ще й завтра, й через три дні, — признався підполковник.

— Як рубати, то вже зразу! — рішуче сказав Короп.

— Командуючий фронтом вірить у вашу групу. Ми взнали, що ви були нагороджені й Ленінградським фронтом. Бог же трійцю любить? — підморгнув підполковник Орлові. — Це ж не на два, не на шість місяців, як ви вже літали, а днів на десять, ну на два тижні…

«Бог трійцю любить…» — з іронією подумав Галка і вже не чув більше розмови між хлопцями і підполковником. У його уяві постала далека осінь тридцять третього року, рідна хата. Вечір. Яскраво горить гасова лампа на столі. А в її світлі Галка, малює портрет кучерявого болгарського і комуніста Димитрова. Малює, замислено прикусивши губу, і не помічає навіть часу. Тиша в хаті. Під припічком подає свій сигнал цвіркун. На стіні цокають ходики. А в шибки вистукує «морзянку» дощ…

Галка дістав з польової сумки аркуш паперу, підійшов до столу, на якому стояв каламарчик і поруч лежала учнівська ручка, сів на край стільця і написав: «До партійного бюро Н-ської частини. На третє бойове завдання хочу летіти комуністом». І поставив підпис.

— Ось передайте цю заяву секретареві партійного бюро частини! Дві рекомендації надійдуть з артилерійської гвардійської батареї Балтфлоту. Інші дві обіцяли Кудрявий і Короп. Вистачить же чотирьох?.. — збуджено і голосно говорив Галка.

— Цілком, земляче мій! Я теж можу поручитися за тебе. Бо знаю тебе рік і два місяці. Нехай у твоїй анкеті додасться ще одна заповнена графа — член ВКП(б).

— То летимо на дев'ять або п'ятнадцять днів? — ще запитав Кудрявий, ніби виторговував строк.

Частина третя

209 ДНІВ

1

Спливла ніч, дотлівав і осінній день, а Кудрявий, Орел. Короп і Галка все ще не могли зустріти Тайду і Латиша після приземлення.

Цього разу їх десантували з дальнього бомбардувальника. Швидкість у ДБ-3 набагато більша, ніж у «Дугласа», і тому парашутистів розсіяло. До того ж бомбардувальник летів високо: по ньому стріляли фашистські зенітки. І не по прямій летів, а описував дугу. Ось та дуга все й заплутала. Кудрявий, який стрибав першим, не побачив жодного парашута. Галка падав услід за командиром і теж не помітив жодної парасолі. Такого ще не траплялося: нехай не всі чотири, а хоча б один парашут Галка мусив би побачити!..

На землі радист зустрівся з командиром незабаром. Однак спокою в обох не було. Незвичайні умови польоту й десантування їх турбували ще в літаку. У бомбардувальнику для шістьох з повною викладкою було надто тісно.

Десантники сиділи перед бомбовим люком, підібгавши коліна під самі підборіддя, цілих півтори години й ждали не діждалися, поки скінчиться оце каторжне їхнє перебування між небом і землею: у кожного так усе давило й муляло, що терпцю не вистачало. Аеродром в Естонії покинули, ще коли не сіло сонце, а над Курляндським півостровом з'явилися, коли тільки почало сутеніти.

Так задумано пілотами. «В Курляндії — безладний рух. Треба летіти ввечері, щоб було видно на дорогах автомашини, а в лісах вогнища від похідних кухонь. Інакше можна десантуватися у розташування якоїсь німецької частини, що зупинилася на ночівлю…» — говорив штурман. Він казав правду. Як тільки-но минув бомбардувальник море і з'явився над суходолом, з літака стало видно, що сотні машин запрудили шосейні дороги, які вели до портів Лієпая і Вентспілс зі сходу й півдня. Створювалося враження, що німецькі війська тікають з фронту, квапляться через порти евакуюватися в Східну Пруссію чи в Німеччину. Отже, командування 2-го Прибалтійського фронту, яке посилало групу Кудрявого на дев'ять днів у «котел», не дуже помилялося в строках визначення їм нового бойового завдання.

Коли до Кудрявого підійшов Галка, сигналячи язиком і пальцями, командир уже встиг стягти з берізки свій парашут. Саме в цю мить з-за, повороту вихопилася автомашина із синіми (для маскування) фарами. Кудрявий ледве встиг упасти, і синє пасмо шугнуло по стволах молодих беріз.

— Везе нам на оці приземлення! — поскаржився командир. — То на власовців напоролися, то на лісові розробки, а тепер сіли, браття-кролики, на саме шосе. Ти сховав парашут?

— Закидав гіллям і листям…

— Молодець! Ти ще не зависав. Наловчився управляти стропами, — похвалив Кудрявий.

— Досить і тої халепи, що зависають інші.

— Та цього разу, мабуть, таке виключається, — загадково і з жалем мовив командир.

— Як це розуміти? — здивувався Галка.

— А так, що решта десанту полетіла додому…

Галка здригнувся від почутого. Грішним. ділом, він це ж подумав ще в повітрі, коли шукав очима парашут Тайди, котра повинна стрибати за радистом, тобто третьою. Але скільки не вертів сюди-туди головою Галка, так і не вгледів парашута. Коли десантувалися під, Псков, Галка бачив парашути Орла і Коропа, лейтенанта Петра. А першого квітня приземлявся на лісорозробки — і теж було видно парашути Леоніда, Коропа й Орла, не говорячи вже про парасоль командира, котрий стрибав першим: той розпускався десь під ногами, немов велетенська медуза. А нині…

Тайда навіть жартувала незадовго до стрибка! «Будеш насміхатися, звалюся тобі на голову ~ знатимеш!»

— А що ти їй говорив?

— Вона вперлася своїми коліньми у мій бік, що й дихати ніяк. І я сказав: «Що ти, мейтинес[2], торохтиш тут кістками?»

— А що ж вона тобі?

Каже: «Знайшов би собі у групу пухкеньку, як твої вареники!»

— Правильно вона тобі сказала. Хоча, мабуть, мала на увазі не вареники, а пампушки… А ти?

— Відповів, що пожартував, мовляв, Тайда мейтинес перший клас, так і Юхан говорив.

— Знайшов, про що говорити перед десантуванням!

— А що ж мені — співати «Катюшу»? Тайда — симпатична дівчина. Очі голубі, волосся біляве, мов грива, і сережки під колір очей. Німцям і в голову не збреде, що парашутистки носять золоті сережки з бірюзою.

Кудрявий мовчав, а Галка розмірковував уголос?

— Навіть переляканому не було в чому триматися у бомбовому відсіку! Ми всі висипалися, як буряки з перекинутого воза…

— Тоді чому не бачив, окрім твого…

— Дивина. Що ж, пошукаймо їх. Не знайдемо — сповістиш, що готові прийняти решту десанту. Якщо виживемо, звичайно…

Знову поблизу прогуркотіли автомашини, загрозливо сяйнувши світлом фар.

— Розносило їх, чортів!..

— А чого ж їм не їздити? — сказав Кудрявий, вийнявши, кишенькового годинничка. — Ще тільки 21-ша. Знаєш, наші; серйозно атакують Ригу. Ось побачиш, днів за два-три візьмуть. Це буде перемога! Остання столиця, вибита з пазурів Гітлера. Салютуватимемо тільки!

Вони тихо гомоніли, раз по раз зупиняючись, щоб прислухатися. Рух на шосе тим часом затихав. Десь недалеко валували собаки. Лунали поодинокі постріли і кулеметні черги. Постріли ті відгукувалися різкою біллю у серці. «Чого їм ото стріляти на ніч глядя?!» — думав Галка.

Парашут Кудрявого вони замаскували під осокором, листя якого тріпотілося на свіжому осінньому вітерцеві і вже падало. Пахло пріллю і вогкістю.

— Добре, що вантажних мішків, нема. Вони тільки німцям допомагають нас шукати…

— Досить! Намучилися з ними ще під час першого десантування! — сказав Кудрявий, — Як гадаєш, нас бачили німецькі солдати, що дислокуються поблизу?

— Біс їх знає! Ми не бачили своїх парашутистів, то як могли бачити німці?..

Вони пройшли уздовж шосе з півтора кілометра, сигналячи язиком і клацаючи пальцями, а також стукаючи палицею об стовбур дерева. Щоразу прислухалися. Але ніякої відповіді на їхні знаки, ніби. справді, окрім них двох, ніхто більше й не вистрибнув з літака.

— Мо’ перекусимо? Вже ж північ. Нова доба настала, — сказав Кудрявий. — А тим часом, може, хтось подасть свій позивний.

— Не хочеться їсти. А відпочити — не зайве. Все ми та ми, нехай і вони нас шукають! — невдоволено мовив Галка, ніби й справді був упевнений, що шукали своїх тільки він та командир.

Сіли біля товстенної сосни, простягши ноги і обіпершись спиною об стовбур. Вітер гнав хмари, крізь які раз по раз визирали зорі.

— Це ми зиму пробули в тилу ворога, усю весну, всеньке літо — і тепер ще й осінь доведеться для повноти враження! — сказав кудрявий задумливим голосом. — У тебе тривожно на серці?

— Не сказав би, щоб дуже… Скільки було тих хвилювань у мене ще перед першим стрибком! Пам'ятаєш історію з пістолетом? Та й під час десантування. А потім поблизу «Пантери» скільки довелося пережити. А шість місяців на шосе Рига — Псков! У мозку й клітин не вистачить на таку напругу! А в тебе? — озвався Галка.

— Я пригадав перше приземлення. Тоді в мене серце калатало, як навіжене. Пригадав і першу квітневу ніч, коли товклися навколо сосни, на якій завис парашут Орла, а наш Леонід був мокрий по самі вуха. І тоді теж було неспокійно. А зараз сам не розумію, що за стан такий — дивний якийсь. Що ж — надійся на краще, а жди гіршого.

Час минав повільно. Рух на шосе вщух. Стих і вітер у верховітті дерев. На східному небосхилі з'явився гострий ріг старого місяця. Кудрявий і Галка далеко не відходили від місця приземлення, а курсували сюди-туди в усіх напрямках, намагаючись знайти ще кого-небудь із своїх. Що їх чекає завтра?.. Найліпше для них обох піти подалі від місця десантування, десь затаїтися на кілька днів, а потім уже спробувати вийти на люди, розпочати роботу.

— Стій! — раптом прошепотів Кудрявий, схопивши Галку за руку. — Здається, онде дві постаті на лужку…

Вони зупинилися. На галявинці, заллятій місячним світлом, стояло двоє — один ніби огрядний, другий — менший, стрункий. Обидва з автоматами.

— Гей, що ви там гав ловите? — вигукнув Кудрявий, будучи переконаним, що то свої.

— А-a! Це ви, біси-анцихристи! З ніг збилися, вас розшукуючи! — озвався Орел. — Ось Короп ногу пошкодив. Шкутильгає трохи. А взагалі тепер пропала конспірація! — загадково промовив Юхан.

— До чого тут конспірація? — здивувався Кудрявий, підійшовши до хлопців, і потиснув їм обом руки, як завше робили вони, зустрічаючись уперше на чужій землі.

— Подивися на його лице!

Галка і Кудрявий стали зазирати в обличчя Коропа, але той одвертався, ставав так, що від місяця була тінь.

— Я ще тоді говорив, що нещастя трапиться, коли в групу прийшла баба! — ледве чутним голосом мовив Короп: йому надто важко говорити.

— Тайда тут ні до чого, що ти ледве губами ворушиш, — не зрозумів Коропа командир.

— Його обкрутило навколо стовбура і стукнуло. Губи розквасив, — пояснив Юхан. — І тепер нікому буде кричати на нас за порушення правил конспірації. За оті дев'ять днів, поки прийдуть сюди наші, чи й заживе!

— А де Тайда? Латиш?.. — запитав Кудрявий. — Ми вже думали, що вона злякалася і не вистрибнула з літака…

— Тайда? Та що ти! — здивувався Юхан. — Вона ще мені й повітряний поцілунок послала.

— Вгомонись, залицяльнику! — не стримався Короп і заговорив, сварячись кулаком на Юхана, бо говорити не міг — губи кровили.

— Тоді де ж вона? — з острахом запитав Кудрявий.

— Там, де й Латиш. Тут десь… — відповів збентеженим голосом Орел.

Вони відшукали місце на багнистому острівці і, встановивши чергування, полягали спати.

Перша з дев'яти обіцяних командуванням ніч у «котлі». Галка чергуватиме до ранку, бо спати не хоче.

— Бути по-твоєму! — відповів Кудрявий, притискуючись до Галчиної спини. — А казав — не хвилюєшся… — завважив, натягуючи на себе згорнений кілька разів парашут, що заміняв у них завжди ковдру.

— Але ж мозок не приймач і передавач, його не увімкнеш і не вимкнеш. Та ви спіть! Завтра тяжкий день.

Галка уявив себе на місці Тайди. Мабуть, дуже страшно дівчині бути одній серед ночі в лісі, біля хутора якогось, захопленого німцями, айзсаргами чи командою межа кеті. Як не повезло їй у десантуванні! Та й Латишеві не легше одному, коли навкруг, як мурахи, ворожі солдати і покидьки типу Кротова. Мабуть, чорти занесли сюди і Кротова, у «котел», бо ж іншого маршруту із східної Латвії, від Риги не було для військ противника — тільки в Курземе. Як для військ, так і для запроданців — тут їхня остання «фортеця». Тяжко думати, що справжні люди, такі, як старший лейтенант Іван, лейтенанти Петро і Сокіл, загинули, а кротови живуть, пиячать і служать фашистам, ще й можуть вижити у війні, щоб потім утекти кудись у Швецію, про що марять айзсарги, чи в Аргентіну. Для переконаних ворогів комунізму і Радянського Союзу місце знайдеться і після війни десь у Європі чи за океаном. З комунізмом ніяка буржуазна держава не стане миритися надовго і всерйоз. А коли так, то монополіям завжди будуть потрібні покручі, безбатченки, пристосуванці й сволота. в — Сволота!.. — повторив уголос Галка.

— Ти чого лаєшся? — тихо поспитав командир. — Чого ти розмітингувався?

— Про Кротова думаю… Десь спить собі на ліжку, під головою пухова подушка, а може, поклав голову на плече якоїсь Матільди чи Анни, яка ото оголосила влітку у власовській газеті, що шукає знайомства для одруження…

— Таке життя… — ствердив командир.

2

З раннього ранку рух на шосе посилився. Часом двигтіла навіть земля і ніби тремтіли стовбури високих сосен, ялин, осокорів. На хуторах лунали постріли з автоматів і кулеметів. Усі ці звуки наскрізь пронизували ліс, у якому перебували парашутисти Кудрявого.

Однак гуркіт на дорогах і стрілянина не лише вселяли тривогу у серця десантників, а й свідчили про хаос, що панував навкруг, про ситуацію украй напружену у ворожому стані.

Взявши з-під кореневища великої сосни мішки з харчами, парашути, четвірка Кудрявого вирушила на пошуки Тайди і Латиша. Короп вирізав собі палицю — таки шкутильгав. І він, і всі шкодували, що медикаменти, задушилися у Тайди. Як би знадобилася стрептоцидова мазь для губів Коропа, які кровили і дивовижно набрякли.

Ходили-бродили вони по лісі увесь день, раз по раз виходячи до галявин, на яких розташовані хутори, захоплені німецькими солдатами.

Десь за годину до смерку Короп, який шкутильгав позаду і пильніше за всіх придивлявся до всього, раптом гукнув:

— Це слід Тайди! Дивись. Кирзові чобітки 37-го розміру! З цяточками на підошві.

Він став на коліна й заміряв відбиток ноги на зволоженій землі.

— А може, це якась латишка з хутора? — засумнівався Орел.

— Ні! Чоботи наші! — стояв на своєму Короп і полегшено зітхнув. — А я вже думав, що її парашут не розкрився…

— Я теж, — в унісон відповів Галка. — Тільки боявся про це вголос говорити…

— Де ж вона зараз, бідолашна? — запитав, немов сам себе, Короп.

Йому стало неймовірно жаль дівчини. Та й на себе образливо. Це ж він першим сказав: «Баба у групі ні до чого, бо — все одно що на кораблі». Це почула й Тайда. Латиш спробував був заспокоїти Коропа, що ця дівчина варта кількох бувалих вояків і що, дякуючи їй, група Латиша виконала завдання командування у районі Даугавпілса.

Зараз Коропу соромно за ті слова і як солдатові, і як комуністові. А ще рекомендацію в партію давав Галці. Що Галка і хлопці подумають про такого комуніста, котрий вірить у забобони. Сказав би таке Юхан… Учився лиши три роки, ходив до церкви, богомільна у нього мати, віруючий батько! В одній сім'ї два боги — лютеранський і православний. Коропу незручно розпитувати у Юхана, бо той уникає подібних розмов, хоча всі знали, що потай Орелі хрестився, коли гахкав грім у небесах і блискавка шугала з хмар, щоб розколоти якесь високе дерево чи увігнатися у телефонний стовп. Юхан — одне діло, людина народилася і виросла у буржуазній країні, прожила за Радянської влади лише один рік. А Коропу не до лиця отак говорити про жінку.

Ось чому він зрадів, коли побачив відбитки малесеньких чобіт. Його велика рука з розчепіреними пальцями ніби гладила той слід, зігріваючи своїм теплом, що йшло від самого серця. Присівши над слідом, він думав про свою доньку, котрій через десять років буде стільки літ, скільки зараз Тайді, і яка, звичайно, знатиме про цю війну тільки з його розповідей, з книжок, фільмів. І знатиме ще й те, що така ж двадцятилітня її ровесниця летіла парашутисткою на бомбардувальнику, бо в командування не було під боком транспортного літака. Летіла у Курляндський «котел», аби скоріше скінчилася війна.

Нарешті Короп підвівся і витер сльозу рукавом. Він дедалі ставав уразливішим, тонкосльозим. Всі знали про це, і ніхто не насміхався, бо нерви оголені, мов дроти, з яких ножем зішкребли ізоляцію, і в такому клубкові до короткого замикання — одна мить.

— Жива наша Тайда! — радісно мовив Короп. — Зустрінемося, і попрошу пробачення.

— І я теж! — вигукнув Галка. — Отак бевкнути: «Що ти, мейтинес, тарабаниш кістками під боком?» А вона: «То йди шукай собі пухкеньких, як твої варенички!»

— Не розумієш ти, Галко, краси! — втрутився Орел. — Якби не товстий Латиш, я б її закохав у себе.

— Та чули вже! — докорив джиґуну командир.

І хлопці надовго змовкли, думаючи про Тайду і про себе в цьому Курляндському «котлі». Думали, що їх чекає завтра? Не лише думали, а й намагалися пильно спостерігати за лісом.

— Латиш! — раптом вигукнув Орел, котрий зараз виконував функцію розвідника і йшов попереду. — Та не один.

— Тайда?! — в один голос вихопилися Кудрявий і Короп.

Розвідники побачили Латиша, котрий зняв кашкета і витирав піт з чола, і ще одного високого хлопця у картузі з великим козирком і в німецькій шинелі. За плечима у юнака стирчав ствол карабіна.

— Ба! Як упрів, анцихрист, нас шукаючи! — сказав Орел, не зводячи погляду з Латиша і хлопця.

— Свейке! — вигукнув Галка.

Латиш стояв на тім боці невеличкої луки з автоматом і речовим мішком за плечима і витирав рукавом обличчя.

— Таки точно впрів! — усміхнувся розбитими губами Короп.

Парубчак, який був з Латишем, здригнувся, почувши вигуки. А десантник обернувся, не зробивши спроби скинути з плеча автомат, ніби весь час ждав, що його погукають свої.

— А, це ви?.. Свейке! — привітався Латиш стомленим голосом. — А Тайда де?

— Ми думали, вона з тобою…

— Ну як же! — невдоволено сказав Латиш. — Вона стрибала одразу за Галкою, а за нею — Орел. Десь мусила приземлитися між Галкою й Орлом…

— Так і ми думали. Та не так сталося…

— То, вважаєте, її парашут не розкрився? — аж пополотнів Латиш.

— Не вважаємо. Короп ось знайшов недавно слід від її чобіт.

— Чобіток 37-го розміру, — нагадав Короп.

— Точно! — усміхнувся Латиш. — Це її розмір…

— Все знає цей товстун! — ревниво прошепотів Орел, нахилившись до Віктора. — Навіть розмір Тайдиного взуття..

— На те він і розвідник, — сказав Галка.

— А цей хлопець — наше поповнення! — показав Латиші рукою на стрункого, русявого юнака з ямочкою на підборідді. — Август з міста Кулдиги. Німці посилають молодих латишів копати окопи, а він утік…

— Як патріот, — насмішкувато зауважив командир.

Та Август цілком серйозно відповів:

— Я — комсомолець. І карабін роздобув. Шукаю партизанів…

— Швидко Латиш довірився, — неголосно сказав Короп командирові.

Командир мовчав, хотів перемовитися з Латишем, бо був невдоволений його вирішенням іти й ліс із першим стрічним.

Кудрявий кивнув головою, і Латиш зрозумів, що хоче від нього командир. Вони відійшли на кільканадцять кроків.

— Так швидко, без усякої перевірки взяв новачка із собою? — запитав Кудрявий.

— Август — із Кулдиги, куди наїхало вже з п'ятнадцять гітлерівських генералів. Зараз там готують місця для них. Може, це штаб фронту? — продовжував Латиш, не відповідаючи прямо на запитання про Августа.

— П'ятнадцять генералів?.. — Кудрявий закліпав очима, у яких погасли злі вогники, а на устах з'явилася заздрісна усмішечка, ніби отих генералів він узяв у полон мов «язиків».

— Август тільки вчора в Кулдиги, — голосно промовив Латиш.

— Так! — ствердив юнак. — Там, біля мосту через Венту, німці поставили п'ятнадцять зенітних гармат.

— Та це ж чотири батареї! — вигукнув Галка, котрий добре знав зенітників. — Цілий дивізіон!

— П'ятнадцять генералів разом може бути тільки у великому штабі! — вголос розмірковував Кудрявий. — Мабуть, то штаб Курляндського фронту, тобто групи армій «Норд».

— На хуторі Пельчі, на дачі Ульманіса зупинився якийсь генерал Шернер. Дядя Едуард казав, — знову озвався Август, — що віднині «Норд» іменується «Курланд».

— Чули? — звернувся до всіх Латиш і, широко усміхаючись, став підкидувати правою рукою невидимі камінці — така була його звичка, коли хвилювався. — Генерал Шернер — командуючий групою «Курланд».

— А «Курланд» — не лише оті недобиті 18-та і 16-та армії, що були під Ленінградом і Новгородом, а й місцевість — Курляндія, Курземе, — розвивав думку Кудрявий. — Отже, «Курланд» — це й оборонний рубіж у противника. Так що дані Латиша дещо та значать для початку.

— А оці відомості… — загадково говорив далі Латиш. — На двох хуторах я зустрічав людей, які повернулися з Лієпаї. І троє, не змовляючись і не знаючи один одного, сказали: зараз у порту зібралося тридцять транспортів і десяток бойових німецьких кораблів!

— Троє так сказало? — перепитав командир.

— Троє. З хуторів… І ще! Августів дядько Едуард працює на віллі у Пельчі садівником, — додав Латиш, стишивши голос.

— Зажди, зажди… — застеріг рукою Кудрявий, напружено думаючи.

— Так. Мій дядя Едуард з весни — садівник на тій дачі, — пояснив Август.

Почувши ці слова, Короп не без іронії зауважив:

— Прислужник буржуазії твій дядя-садівник! А тепер ще й німецьким генералам прислужуватиме, поки наші війська не виметуть їх у Балтійське море…

— Не кажи гоп… Як це по-російському?.. Ти ж не знаєш латишів, Коропе! — ображено відповів Латиш.

— Дядько Августа — червоний латиський стрілець, герой громадянської війни. На Україні, лід Каховкою був тяжко поранений восени 19-го року…

— Може, цю легенду дяді склали німці або «лісові коти», щоб ошукати нас? — недовірливо озвався Короп.

— Ну, це ти вже… Як це по-російському?..

Латиш став трясти долонею, ніби щось зважував, але слова по-російському не знайшов, а лише докірливо похитав головою.

— Дядя поранений був під українським хутором Преображенкою. Його підібрали червоні козаки, — пояснив Коропу Август.

— Вірно! — ствердив ніби сам собі Латиш. — Хіба можуть межа кеті й німці щось знати про той хутір і червоних козаків?.. Я сам про них чую уперше. А тепер знаю: червоні козаки, земляки нашого Галки, бойові побратими дивізії латиських червоних стрільців. Що ж тут підозрілого? Звикли ви… Як це по-російському?

І цього разу Латиш не сказав, як то буде по-російському, а тільки підкидав уявні крем'яхи великою робочою правицею, на якій виразно проступали жили.

— Перевіряти анкетні дані… — підказав Галка.

— Так, так!.. Перевіряти анкету Августа і отих трьох латишів, що про німецькі транспорти говорили! — захвилювався Латиш. — Поки ми допитуватимемося, хто Август, хто ті люди, транспорти заберуть кілька німецьких дивізій і ті опиняться десь у Кенігсберзі! Вже зараз Галка мусить попередити наших, щоб пілоти й підводники бомбили й торпедували транспорти в лієпайському порту!

— Це вірно! — погодився Галка. — Треба повідомити Центр про транспорти. Та й обстановку взагалі… А ви ж тим часом відпочинете.

— Гаразд, — сказав командир радистові й звернувся до Августа: — Скільки тобі років?

— Сімнадцять.

— Хочеш бути бійцем нашої групи?

— Хочу. Карабін собі добув, щоб не соромно було проситися у партизани.

Парашутисти сіли на повалене дерево, а радист лаштувався вийти на зв'язок.

— Хутори кишать німцями й айзеаргами, — розповідав Латиш. — Люди бачили наші парашути. Так що будьте обережними. Про нас тут знають. Та видно, що вночі і вранці німцям було не до парашутистів. Тремтять, вражі душі! Бояться приходу Червоної Армії.

— Логічно! — кивнув головою Кудрявий.

— Ще не все про ситуацію. У лісах бродять купками латиські хлопці, що втекли від німців, коли ті їх мобілізували копати траншеї, і колишні червоноармійці — втікачі з німецького полону. А я натрапив на Августа.

Кудрявий уважно слухав Латиша і скоса позирав на Августа, думаючи про себе. Командира захопила думка використання в розвідроботі Едуарда Робертовича, дядька Августа, ким би він не служив на дачі у Пельчі, садівником чи двірником. Можливо, він посланий місцевими комуністами на таку роботу, бо не можуть підпільники діяти, не знаючи ворожого лігва. А ота вілла була завжди заселена якимись окупаційними чинами. Не так для групи Кудрявого важливо, по якій причині й коли став Едуард Робертович садівником. Важливо, — що він там є і що має племінника Августа.

Тим часом Галка вже відстукував на тон бік фронту телеграму:

— Центр. Терміново. 11.04.44. В лієпайському порту скупчилося тридцять транспортів. На хуторі Пельчі, на віллі колишнього президента Латвії Ульманіса командуючий військами «Північ» генерал-полковник Шернер влаштовує свою резиденцію. В Кулдизі зараз п'ятнадцять генералів. Мабуть, це штабісти армій, що відступили з-під Риги. Біля мосту через Венту в Кулдизі п'ятнадцять зенітних гармат. Нема поки що Тайди. Кудрявий».

— Отримав сигнал — «квитанція»! — доповів Галка командирові.

Схвильований Кудрявий уже звертався до Августа:

— Послухай, тобі треба дістатися в Кулдигу, а потім до дяді. Як на це дивишся?

— Я піду і все зроблю, що ви скажете! — погодився Август.

— А німці тебе не затримають?..

— У мене є аусвайс. Я добре розмовляю по-німецькому, бо вчився разом з німцями-колоністами у німецькій гімназії.

— Оце здорово! — вигукнув Кудрявий. — А до Кулдиги звідси далеко?

— Кілометрів з п'ятнадцять. Ранком вийду на шосе, і мене підкине якась машина. Я не боюся німецьких солдатів. З ними домовитися легко. Айзсаргів треба боятися, — зауважив Август. — Скільки днів я повинен там бути?

— Це залежить від цінності даних, які може дати твій дядя. Якщо надто цінні й термінові, повертайся через два дні. В іншому разі ми чекаємо тебе тут 17 чи 18 жовтня.

— Я зрозумів, — відповів Август.

— Зустріч тут, на лузі, біля поваленого дерева. Під коренем у консервній банці лежатиме наша записка. Все може трапитися за ці дні. Тому ти покладеш у цю баночку свій звіт про відвідини дяді. Нас цікавить усе про німців.

— Я це зрозумів, коли зустрівся з вашим Латишем, а тепер — моїм старшим братом і другом! — Август нахилив свою голову до плеча Латиша. — А про вашу дівчину можна сказати своїм людям на хуторах?

— Можна! — відповів командир розвідгрупи. — Навіть треба.

До місця, де були сховані мішки з харчами і парашути, того вечора дістатися не пощастило. Безліч дрібних болотець збили з толку навіть найкмітливіших в орієнтації хлопців, тому розташувалися під лапатими вітами ялини.

Була тиха осіння ніч. Спав Галка лише кілька годин. Опівночі прокинувся й побачив, що старий місяць зазирав до них крізь плетиво дерев, як і тої незабутньої ночі у квітні, коли вони спали під густою, з низькими розкішними вітами, сосною. Така сосна могла бути тільки на галявині. Їй не заважали дерева-сусіди, їй не довелося боротися за сонце, росла вона більше вшир, як молода огрядна купчиха, котрій не думати про хліб насущний.

— Не спиш? — запитав Кудрявий: Галчині думи, мабуть, розбудили і його. — Завтра займемося бухгалтерією на шосе. Ти підеш і Орел. А ми втрьох шукатимемо Тайду.

— Звичайно. Тільки, мабуть, нехай Короп буде зі мною. У нього ж нога болить…

— Хай так, братику-кролику.

Тільки благословилося на світ, Август був уже готовий піти з лісу. Його обличчя навіть у тумані світилося якимось натхненням, радістю від почуття, що піде виконувати своє перше бойове завдання для розвідгрупи Червоної Армії. Такого йому і приснитися не могло ще місяць тому. Однак Август бачив, що йому ніби не всі вірять. На мить хлопець поставив себе на місце того ж Коропа з розбитими губами. Прийшла до них людина, котра пробула в німецькій окупації понад три роки, а до того жила ще і в буржуазній країні чотирнадцять літ. Та ще ситуація: всюди німецькі війська, команди межа кеті, айзсарги, всюди лунає стрілянина. «Хто стріляє? По кому стріляють?..» Від цих запитань аж моторошно стає й Августу. «Як переконати Коропа, що я не можу вас зрадити, що дядя мій Едуард таки справді з ленінської гвардії стрільців, а не якийсь там садівник, прислужник буржуїв?»

— Я клянуся! — сказав нарешті Август, дивлячись у вічі Коропу. — Я все зроблю, аби Червона Армія розбила скоріше фашистів!

— Іди, хлопче! — сказав Короп, потиснувши руку Августові. — Ні пуха тобі, ні пера!

— Палдес! Палдес! — подякував Август і пішов.

Парашутисти далі шукали Тайду.

Раптом усі зупинилися здивовано вражені, не дійшовши кільканадцять кроків до дерев, під якими ще вдень заховали солдатські мішки з харчами, запасні набої до автоматів, плитки тротилу, міни, казанки і навіть два парашути. Галка й Орел, котрі йшли попереду, вмить скинули з плечей автомати, звели їх на бойовий взвод і мовби по змові, ставши на одне коліно, повертали головами сюди-туди, щоб розпочати вогонь.

Вдарити першими — означало або ж перемогти, або ж зменшити загрозу, що нависла над ними. Кудрявий, Латиш і Короп, які йшли за Галкою й Орлом на віддалі сотні метрів, теж приготувалися до бою.

Настала гнітюча пауза. Ті, що йшли за двома, не знали, що трапилося, а Орел і Галка ждали з миті на мить автоматної або кулеметної черги. Серця в обох калатали. У вухах подзвонювало від цієї тиші, що, може, ось-ось розколеться смертельними пострілами. І в Галки, і в Орла сумніву не було — вони потрапили в засаду. Їхні речі геть пошматовані й розкидані, валяються навіть плитки тротилу. Це діло рук межа кеті, які надибали їхню базу, пограбували її, а самі сховалися, щоб потім вигукнути: «Хенде хох!»

Скільки вже було таких напружених моментів у хлопців Кудрявого за час їхнього десантування! Якби Галка чи Орел зараз дали чергу, стало б якось легше, настала б розрядка, що її так не вистачало їхньому душевному стану. Та в обох ще була витримка, без якої неможливо розвідникам.

Минула секунда, третя, шоста, і Орел уже поглядав на Галку, здивовано кліпаючи очима: мовляв, що за оказія. Галка нарешті глибоко зітхнув, витерши рукою пересохлі губи, ніби під пекучим сонцем у пустелі, посміхнувся. А Орел запитав:

— Ти чого?..

— Поглянь! — відповів Галка, показавши цівкою автомата на пеньок, біля якого валявся погнутий алюмінієвий солдатський казанок.

— Це біси-анцихристи дикі кабани завітали на нашу базу! От фашисти прокляті! — вигукнув здивовано Орел.

— Уклали, мабуть, угоду з межа кеті і, поки ті збираються накрити нас мокрим рядном, вепри встигли посмакувати нашими припасами! — додав Галка. — Оце так історія!.. — радист підійшов до казанка. — Дивись! Це ж, мабуть, сікач діставав з казанка ковбасу, засунув рило під дужку, а потім клятий агресор не міг звільнитися. Потрапив, як у капкан. Але у нахаби таки розум є. Того й ударив казанком об пень, одірвавши дужку!..

Підійшли до погромленої бази Кудрявий; Короп і Латиш. Усі стали збирати залишки продуктів, з яких лишилися тільки понівечені банки консервів — шпроти, згущене молоко, яловичина.

— А один туземець пробував навіть на зуб і прокусив банку зі шпротами! — засміявся Кудрявий.

— Добре, що кабани не відгвинтили баклагу із спиртом! — нарешті засміявся Латиш. — Мабуть, гралися нею, як м'ячем. Подивіться, куди запроторили.

— І сміх, і сльози, — озвався Короп. — У нас було продовольства днів на сім, а коли б заощаджували, то вистачило і на десять. Тепер же зосталося тільки на день-півтора.

— Свині — не лось чи олень. І не дикі кози. Ті б ковбасу не їли. А ці ненажери ще й сухарями закусили. Не змогли розв'язати, то пороздирали мішки.

— Це ж така зграя й Тайду може налякати? — з острахом промовив Латиш. — Я раніше й подумати не міг про це. Уявіть собі! Спить дівчина десь під густою ялиною, а тут зграя кабанів…

— Та ні. Вони першими людини не зачеплять, — хотів заспокоїти Короп Латиша.

— А роботу, браття-кролики, треба починати! — сказав Кудрявий. — Двоє — на шосе, троє — шукати Тайду!

3

Три дні й три ночі хлопці Кудрявого чергували на шосе Тукумс — Кулдига, займаючись «бухгалтерією». І завжди лунали постріли з автоматів, кулеметів — то віддалік, то ближче. До тої стрілянини вже звикли, гадаючи, що стріляють межа кеті й солдати, аби чимось показувати свою присутність на довколишніх хуторах. На те й війна, щоб стріляти. Та й чимало військових частин було розташовано и подалі від передової, а деякі підрозділи — зовсім близько до місця, де діяли і жили розвідники Кудрявого.

Щодня по двічі Галка передавав у Центр радіограми про рух противника на шосе, про відомості, які їм дали перші «язики», взяті біля хутора і на тому ж шосе. Часом передача тривала з годину.

То були напружені години, бо всім здавалося: ось-ось до них прийдуть фашисти. Тому завжди двоє чи й четверо охороняли Галку, готові битися за нього і за діло своє до останнього набою.

Кілька разів над лісовим масивом ранком о восьмій, коли виходив в ефір, з'являвся двокрилий німецький літак. Його хлопці охрестили «костилем», бо він був трохи Горбатий, Цього разу «костиль» прилетів і о шістнадцятій.

— На нашу «вуточку» трохи схожий! — сказав Короп, задерши голову. — Чого йому тут потрібно?

— Нас, анцихрист, вистежує! — сказав Орел жартома.

— Що ми — дивізія, яка розташувалася в лісі? — заперечив Короп.

— А чого ж його чорти носять? Учора теж літав. І ранком сьогодні…

— Мало хіба літає зараз — і бомбардувальників, і «костилів»… — заспокійливим голосом мовив Короп. — Скоро отримаєш «квитанцію»? — звернувся до радиста.

— Ще не все передав, — відповів Галка.

Попрацювавши з чверть години, став згортати рацію.

Йому допомагав Орел.

— Переживає, мабуть, підполковник Півень, що не знайшли Тайди? — сказав Орел.

— Запитує, чи не зустріли. А за відомості дякує, — відповів Галка.

— Все-таки дещо робимо! — з гідністю промовив Орел. — Але не подобається мені Латиш. Він як чорна хмара, спохмурнів, заростає бородою. Я не бачив, щоб він навіть Умивався.

— З ним коїться щось недобре. Все через Тайду, — погодився Галка.

— Як гадаєш, у Тайди і Латиша була любов? — раптом спитав Орел.

— Я кілька разів перехоплював їхні погляди. Якась доля секунди в погляді — і ясно без слів, без жестів. Їм взаємовідомий кожен подих. П'ять місяців були разом у ворожому тилу…

— І майже сусіди — за півста кілометрів від нас на південь, якраз у районі, де «Зелена», «Синя» і «Коричнева», смуги оборони.

Галка розшифровував прийняту радіограму. Короп і Орелі1 одійшли подалі, причаївшись за стовбурами дерев.

Короп усе частіше виймав із кишені на срібному ланцюжку кіровський годинник. Пора б уже вернутися із шосе! Кудрявому і Латишу. Вони вперше пішли разом. І Короп здогадується чому. Кудрявий хоче віч-на-віч, без свідків поговорити з Латишем, щоб той очунявся від нещастя і таки взяв себе в руки. З'явиться з щетиною на щоках десь на хуторі, і люди здогадаються — з лісу. А був би поголений, причепурений, ніхто б і не подумав, що цей товстун є розвідник-парашутист.

Короп поважав Кудрявого за те, що той ніколи за минулі сім місяців перебування у ворожому тилу жодного разу не сказав своїм підлеглим: «Я наказую! Це мій наказ!»

Кудрявий інколи був ніби в тіні, даючи хлопцям повну ініціативу на пошуки, на роздуми, на обговорення будь-якої, і особливо не простої, ситуації. Ніде не вчившись на розвідника, Кудрявий збагнув суть цієї роботи, зрозумів, від чого залежить успіх у цій неймовірно складній і надто потрібній для командування фронту і Ставки Верховного Головнокомандування роботі. Кудрявий завжди виступав останнім, і слово те було як підсумок суперечок і, звичайно, отим наказом, що возвеличений в армії на рівень закону.

— Ну, що там? — раптом поспитав Короп у Галки, помітивши, як змінився у радиста вираз обличчя.

— Пропонують іти в новий район. Це за п'ятнадцять-двадцять кілометрів звідси. Там теж шосе на Кулдигу, тільки з південної сторони, — відповів Галка.

— А як же Тайда? — здивувався Короп.

— Мабуть, там надто важлива робота…

— А не подумав наш начальник, що ми граємося з вогнем тут, на місці приземлення? — раптом спало на думку Коропові. — Шукаючи Тайду, ми можемо загубити все діло, потрапивши на рожен німців і айзсаргів…

— Пропонують іти, а не наказують, — повторив Галка.

— Вони взагалі рідко наказують, як і наш Кудрявий, — зауважив Короп.

— Це вірно. З Кудрявим, з нашими генералами і полковниками жити можна… — погодився радист.

Галка замислився. В армії він пізнав, яку силу має командир. Ось чому він поважав Кудрявого, бо душею відчував: Кудрявий е отим справжнім командиром розвідгрупи, що знає своє місце, свої обов'язки особисто, знає кожного в групі, на що хто здатний. Якби не Кудрявий, Галка б не пішов на третє завдання. Так само вважав і Кудрявий: упоратися з новою роботою можна лише з таким радистом, з таким начштабом, з таким бійцем-розвідником, як Галка.

Але сьогодні удосвіта, коли Латиш і Кудрявий збиралися на шосе, командир, хоча й пошепки, заговорив про «наказ», звертаючись до Латиша:

— Ти ж заступник командира групи, а ходиш, мов м'ясник з ризького ринку. Та ще й голову опустив. Усе чоботи розглядаєш…

— Може, ти ще й накажеш мені поголитися? — самовпевнено відповів Латиш, трясучи коліном і задерши свого розплесканого носа ще вище.

— Так. Наказую! — прошепотів Кудрявий і озирнувся.

Латиш більше не став відповідати командирові, а ходив сюди-туди, переставляючи свої чоботища сорок п'ятого розміру. Від парашутної стропи, що тліла, висячи на гілці молодої сосни, він припалив цигарку і жадібно затягся.

Обличчя було сердитим і змарнілим. Над щетиною жовтіли щоки, чоло, кінчик носа за минулий тиждень роздвоївся ще виразніше. У світло-карих очах якась утома, безнадія, відчуття приреченості. Хлопці знали (першим про це довідався Орел), що Латиш ночами схлипував, як дитина, покидаючи постіль і відходячи на кільканадцять кроків, Він плакав, звичайно, за Тайдою. Таки у нього було з нею кохання, і він ніяк не може звикнутися з думкою, що Тайди з ним нема.

Нарешті Латиш угомонився і сів на пеньок, розглядаючи свої ходаки. Тим часом шанувальник порядку Короп розвів у металевій мисочці для бриття на теплій водичці мило, збив помазком білу піну і подав Латишеві:

— Прошу…

Латиш здригнувся, а потім посміхнувся й подякував:

— Палдес… — А до всіх: — Ви не гнівайтеся на мене. Зрозумійте, як це по-російському… — І став підкидати ніби крем'яхи у своїй великій, робочій долоні. — Я за Тайду життям своїм відповідав там під Даугавпілсом, а ось тут не вберіг…

— Пілоти-піжони винуваті! — з серцем промовив Короп. — Били ми у Печорах, та, видать, мало цих соколів-задавак. Чого б ото я забирався під самі хмари з людьми на борту? Низько б летів, то не розкидало б отак. Та й командування теж добре! Транспортного літака не знайшлося. Посадили на попутну машину, мов безбілетників!

— Коли в сорок першому евакуйовувався флот з Талліна в Кронштадт, жодного нашого «яструбка» не було в повітрі. Тільки німецькі «юнкерси», «хейнкелі» і «месери», од яких темно було в очах. А бомб тих сипали, мов граду. Десятки наших бойових кораблів потопили німці. І все через цих льотчиків-щасливчиків. На, параді в Тушино вони мастаки! — пригадав минулі печалі й Галка.

— Годі! — втрутився Орел. — Нині ж не сорок перший і не сорок третій, а вже сорок четвертий рік. Тепер наша перевага і в небі. Про це свідчить бомбування лієпайського порту.

— Знаємо. Але отак викажеш усе, що на душі, то й ніби легше стане, — зітхнув Короп, позираючи на Латиша.

Той примостив на пеньку малесеньке люстерко і зазирав у нього, водячи щелепами сюди-туди, роблячи гримаси, що розсмішили Коропа. А потім. Кудрявий і Латиш пішли чергувати на шосе. Їхнього повернення Галка, Короп і Орел чекали з нетерпінням.

Повернулися вони з пакунком, обгорненим червоним, немов полотнище з прапора, шовком. Латиш і Кудрявий були чл то збуджені, чи то надто заклопотані.

— Щось сталося? — як завжди, перший запитав наглядач за порядком Короп.

— Щось про Тайду дізналися?..

— На жаль, ні, — сказав командир і до радиста: — Скільки ти за оці дні передав радіограм у Центр?

— Дванадцять. А може, й чортову дюжину…

— Скоріше, що чортову, — підтвердив Латиш.

А командир знову питав:

— І гадаєш, тебе не чули німецькі радисти на дачі генерал-полковника Шернера?..

— Не знаю. Все роблю, щоб потужність антен, а відтак і передавача звести нанівець, — відповів Галка.

— Коли ти працював ранком, німецький літак пролітав над лісом?

— Пролітав. І о шістнадцятій… — відповів Короп.

Кудрявий розгорнув пакунок. Усі побачили, що то не звичайний шмат червоної шовкової матерії, а малесенький парашут, на стропах якого тримався якийсь небачений ще апарат, герметично закритий пластмасовим циліндром.

У приладі вмонтовано індуктивні котушки, конденсатори, малесенькі радіолампи, шкала і стрілка на ній.

Командир притулив апарат до вуха радиста, і Галка почув, як під циліндром цокало, мов годинник. Прилад працював на сухих елементах і щось відраховував.

— То й що? Може, це апарат з радіозонда! — сказав непевним голосом Галка.

— А ще радіо вивчав, — докорив Кудрявий. — З самим начальником зв'язку у Ленінграді сперечався…

— Ніхто цього радіо до пуття не знає, крім того, що за радіо — майбутнє! — твердим голосом відповів Галка.

— Коли ти закінчив працювати?

— Хвилин сорок тому…

— А ця штуковина і досі цокає, — постукав Кудрявий пальцем по апарату. — Радіозонд, братику-кролику, підіймається на повітряній кулі. Та куля лопається, і від приладу на землі й мокрого місця нема. А ця штуковина працює й зараз.

— То й що? — все ще не міг Галка нічого толком сказати про цю знахідку.

— Я тебе запитую: що це?

— Що ти, німців не знаєш? Вони придумали фауст-снаряди й обстрілюють ними Лондон, сконструювали протитанкові «кулаки», завбільшки з наш ППШ. — Споконвіку вони фізики, винахідники, приладобудівники!..

— Чого це ти розхвалюєш гадів-фашистів? — сердито перебив Короп.

— Ти що, оглух? — застеріг товариша Галка. — Я говорю, що в німців наука й техніка була і є на висоті. І квасний патріотизм тут ні до чого…

— Та й що це за нова техніка? — поцікавився і Латиш.

Галка замислено дивився на шкалу, над якою стриміла стрілка.

— Мабуть, радисти з штабу армій «Норд» підсилюють мої сигнали. Погляньте: стрілка поставлена на 64. Це довжина моєї хвилі — 64 метри. Ну, не сволота?!

— Тож і я так думаю, що сволота! Твій позивний зони ще чули під Псковом, потім по західний бік «Пантери». Скільки не полювали за тобою, нічого не вийшло. Минав час, і їхні радіоспеци приготували для тебе, Галко, ось цей сюрприз від групи «Курланд».

— От біси-анцихристи! — вилаявся Орел. — Розкусили, що наша рація тут. Після бомбування лібавського порту.

— Може, — ствердив Латиш, провівши товстими і потрісканими пальцями по голених щоках.

Він відчув у словах Орла повагу до себе і віру в Августа, котрий має з'явитися цього вечора чи завтра вранці, бо відомості про скупчення суден у Лієпаї підтвердилися й іншими джерелами. Десятки радянських бомбардувальників у супроводі винищувачів літали на Лієпаю.

— Німці тут збираються бути довго, коли опускають на нашу рацію такі прилади, — сказав Латиш. — Улип ти, Галко, в історію радіотехніки.

— Авжеж… — підтакнув командир. — Наш Галка став у німецькому штабі піддослідним кроликом. — Він зітхнув тяжко і запитав: — І що ж будеш діяти тепер, братику-кролику? Не для жарту ж німці скинули якраз на нашу базу оцей апарат? Це авантюра, звичайно. Хоча й технічна, але хитра.

— Що діяти? — роздумував Галка. — Працювати, як і раніше. Однак великі радіограми треба поділити на дві, на три. Поки німці пошлють свій «костиль», треба чимало передати. Буду міняти хвилю в ході самої передачі. Припиняти роботу, коли над лісом з'явиться літак. Нарешті більше працюватиму не за розписом» а на аварійній хвилі. І попередити своїх: мовляв, ждіть мене в ефірі у будь-яку годину. Отак і сплутаємо карти. Коли ж погода дощова, нельотна, тоді можна передавати на всю котушку…

— Тобі видніше, — погодився Кудрявий. — А взагалі добре, що ми натрапили на цей парашутик. І прилад під ним, — показав він на знахідку. — Ці штуки будуть зависати на деревах, і нам просто повезло, що одна впала на галявині, поблизу місця, де ти вів передачу.

— З літака мене добре чути. Це зрозуміло. Електромагнітні коливання ідуть у небо, а ті, що понад землею, гаснуть у болоті, в лісі і майже не доходять до їхнього штабу.

Удалині пролунали постріли: били з автоматів і ручних кулеметів. Хлопці Кудрявого вмовкли і стали прислухатися.

Галка подав командирові розкодовану радіограму:

— Нам пропонують іти в інший район.

4

Латиське містечко Кулдига — на бистрій річці Вента, що бере витік у Литві і перетинає весь Курземський півострів, упадаючи в балтійське море. Засноване ще у 1242 році Тевтонськнм орденом як фортеця на шляху агресії й експансії німецьких рицарів у глиб земель племен курів і лівів і далі на схід — до північних територій Київської Русі, до Пскова й Новгорода. В очах генерал-полковника Шернера, який замінив на посту командуючого групою «Норд» фельдмаршала Моделя, затишна, зелена над живописним водоспадом стародавня Кулдига — уособлення цитаделі німців у прибалтійських землях. У кількох кілометрах від Кулдиги, на хуторі колишнього президента Латвії німецький воєначальник і влаштував свою резиденцію. Тут розмістився штаб групи армій «Норд».

У середині жовтня становище німецьких військ на Курляндському півострові було вкрай тяжке. Зі сходу вели, наступ армії генерала Єременка і 13 жовтня взяли Ригу. У наступні дні червоні війська підійшли до Тукумса. Війська цього ж 2-го Прибалтійського фронту намагалися пройти і до Салдуса, а на півдні до Скрунди. На заході війська генерала Баграмяна розширювали «коридор» між Лієпаєю і Клайпедою.

Обставини змусили нового командуючого групою військ генерал-полковника Шернера терміново скликати нараду генералітету. Були запрошені командуючі 1, 2 і 10 корпусів і восьми дивізій; у тому числі і трьох танкових. В штабі зібралося понад двадцять генералів, майже половина з тих, котрі командували трьома десятками дивізій, відсічених арміями 1-го Прибалтійського фронту від Східної Пруссії.

Генерал-полковник підвівся з-за столу. Він продумав, лк почати своє звернення до генералів на цій нараді. Почав пригніченим голосом, який дедалі ставав упевненішим, міцним, як сталь.

— 13 жовтня противник здобув Ригу. У цей день закінчилася історія групи армій «Норд».

Шернер зробив паузу, і генерали перезирнулися, почувши отаке від переконаного націонал-соціаліста.

— Починається історія групи армій «Курланд». До складу групи «Курланд» входить і угруповання «Клеффель».

Генерал Клеффель підвівся і нахилив голову на знак повної згоди й солідарності з командуючим фронтом.

— Починається славна історія групи «Курланд»! — повторив Шернер. — Наступ росіян під командуванням генерала армії Єременка після взяття Риги мало що дав більшовикам. Це можна сказати і про спроби генерала Баграмяна пробитися до Лібави. Ми, звичайно, як того вимагав тактика, скоренили за минули» тиждень лінію франту до 218 кілометрів, а це означає, що кожна дивізія групи «Курланд» на фронті тримає оборону в сім кілометрів. Досить значна концентрація військ, якщо зважити на географічні умови: багато густих лісів, боліт…

— У багатьох дивізіях великий недокомплект, — насмілився зауважити начальник штабу 18-ї армії генерал Ферч.

— Недокомплект компенсують географічні умовні — зауважив генерал-полковник Шернер і підвищив голос. — Недокомплект окремих дивізій компенсується стійкістю солдатів, їх вірністю фюреру, нашим непереможним духом! Курляндія — останній бастіон на» порозі фатерлянду. Цей бастіон ми будемо захищати до останнього набою, до тих пір, поки фюрер не дасть у наші руки нову, всесильну зброю!

Генерал-полковник зробив тривалу паузу. У цих словах — кредо нового командуючого. Характер у Шернера крутий, як і в самого фюрера, котрого обожнював генерал-полковник. З Гітлером Шернера зближувало ще й те, що фюрер довіряв своєму генералові, раз по раз посилаючи його на відповідальні ділянки Східного фронту. Гітлер поважав Шернера, перед яким тремтіло не лише населення в окупованій провінції Латвії, а й усі чотири десятки курляндських генералів.

Рішучість генерал-полковника Шернера боронити Курляндію в час, коли чимала група воєначальників з фельдмаршалом Кейтелем на чолі запропонувала Гітлеру якнайшвидше евакуювати війська з Курляндії через порти в Німеччину, очевидна. Фюрер став у суперечці на бік генерал-полковника Шернера, тому що Курляндія була історичним бастіоном і плацдармом тевтонів у їхньому поході на Схід, тому що Курляндський півострів виявився останньою радянською територією, захопленою німецькими військами, звідки віддаль до Москви не набагато довша, ніж до Берліна. Останнє — надто важливе для морального духу солдатів армії фюрера. Гітлер чекав: сконструюють нову зброю, про яку вже пише німецька армійська преса, пишуть газети власовців і латиських націоналістів під великими заголовками: «Фюрер дасть у руки своєї армії нову грізну зброю — зброю перемоги у війні з більшовицькою Росією».

Генерал-полковник Шернер говорив чітко й упевнено, час від часу позираючи на відчинене вікно, у яке вривалися промені осіннього, але ще теплого сонця. Інколи він затримував погляд на жовтолистих липах і на дубах.

Під вікнами кабінету Шернера був розарій, і там порався садівник, вирізуючи сухі віджилі гілки і складаючи їх на купку. Садівник Едуард Ермуш зрізав і півні троянди — червоного, жовтого, рожевого кольорів, щоб потім поставити їх у кабінеті на стіл командуючого.

Шернер побачив садівника і посміхнувся, а потім закліпав очима. До садівника підійшов вартовий і став виганяти того з розарію. Латиш щось говорив солдатові, не розуміючи німецької мови, і показував букетом квітів на відчинене вікно. Вартовий рішуче скинув з плеча «шмайсер», і садівник, поклавши троянди на стежку, взяв сухе, колюче, вирізане ним гілля троянд і пішов з розарію.

Незабаром садівник повернувся, щоб доповнити букет ще трояндами, можливо, останніми року сорок четвертого, бо розарій треба готувати до зими.

— Є відомості, що два Прибалтійських фронти перегруповують сили і розпочинають новий наступ: війська Єременка на Салдус, а війська Баграмяна на Лібаву. Ми повинні попередити руських і завдати удару силами ввірених вам восьми дивізій, пани генерали, і розсікти позиції 51-ї армії і 5-ї танкової армії маршала Ротмістрова, вийти у Східну Пруссію, з'єднавшись там зі своїми військами.

Командуючий Шернер ще зробив паузу, мовби для того, щоб сказане краще відклалося у голові кожного з присутніх. Він ждав запитань, пропозицій. Та всі мовчали. А це означало, що командуючий мав говорити далі.

— Будуйте оборону. Створюйте опорні пункти оборони. Кожен пункт має бути і самостійною фортецею, і зв'язаний з іншими по фронту, в глиб півострова. Це буде нове в нашій тактиці…

Командуючий змовк, підійшов до вікна, за яким буяла золота осінь. Як і раніше, замітав листя садівник у брилі з широкими полями.

— Часу в нас небагато. Кілька днів. Наступ розпочнемо від Прієкуле сорокахвилинною артпідготовкою. 24 жовтня розпочинаємо контрнаступ силою восьми дивізій. Готуватися вже сьогодні!

Генерал-полковник Шернер зробив жест рукою і самовпевнено повторив:

— Історія групи армій «Норд» скінчилася. Почалася історія групи армій «Курланд», армій, які здобудуть вічну славу в ім'я фатерлянду!

«Опелі», «мерседеси» один по одному покидали затишне подвір'я вілли нового командуючого.

Залишився тільки начальник штабу 18-ї армії генерал Ферч. На прохання Шернера Ферч викликав офіцера контррозвідки гауптштурмфюрера Вундерліха. Останній мав цікаві відомості про агентурну розвідку росіян. Поблизу Кулдиги між двома шосейними магістралями діє група радянських парашутистів в позивним OPA. Почерк радиста схожий з тими передачами, що їх час від часу слухали штабні радисти 18-ї армії в січні — лютому під Псковом. Потім ніби цей радист в ефір виходив у латиській провінції Відземе. Недавнє бомбардування росіянами лібавського порту, звичайно, наведене російськими вивідувачами. Раптова поява їх поблизу штабу «Курланд» небажана.

Гауптштурмфюрер СС Вундерліх доповів командуючому: він особисто полює за групою ще з січня сорок четвертого. Команди СД були близькі до успіху, перебивши половину вивідувачів. Однак радиста і головного резидента вбити не пощастило.

— Звідки ви дізналися, що це та сама група? — суворим голосом запитав генерал Шернер.

— Позивний і почерк у радиста той самий, мій генерал! — відповів гауптштурмфюрер Вундерліх.

— Наші запеленгували рацію?

— Ні. Одне з непорозумінь, мій генерал. Радіостанція, не піддається пеленгуванню. Рацію чули наші пілоти, пролітаючи над лісовими масивами. На літаку був радист.

Обличчя Шернера раптом пересмикнулося від згадки про ті, тепер далекі, позиції, що їх не міг утримати фельдмаршал Модель. Новий командуючий групою «Курланд» замислився.

Відлягло від серця й у Вундерліха. Він витер спітніле чоло й підборіддя, шкодуючи, що зірвалося з язика: «Коли ми стояли на лінії «Пантера».

— Ви прийшли повідомити, що ця група невловима? — в сарказмом у голосі запитав Шернер.

— Наші радіоінженери сконструювали підсилювач радіо-коливань. Пілоти скидають цей прилад на парашуті над масивом, у якому працює радист OPA, — повідомив гауптштурмфюрер Вундерліх.

Генерал кивнув головою:

— І ворожі розвідники давно тут?

— З'явилися ввечері 10 жовтня! — доповів бадьорим голосом Вундерліх.

— Ви знаєте навіть годину приземлення десанту? — здивувався командуючий.

— Так точно! Ми багато що знаємо! — не без гордості заявив гауптштурмфюрер Вундерліх. — Люди з моїх команд бачили два парашути.

— Ви мене дивуєте, гауптштурмфюрер. Люди бачили два парашути? І не пішли знищити парашутистів? — сердито докоряв генерал, пропікаючи наскрізь есесівця гострими очима.

Вундерліх був не радий, що похвалився тим, як на одному з айзсаргських пунктів помітили парашути. Однак помітити — діло одне, а піти вночі в ліс зовсім інше. Та зараз сказати отак грізному Шернеру — значить викликати гнів, від якого порятунку не жди. І гауптштурмфюрер вирішив схитрувати:

— Незвичайним для айзсаргів виявився той факт, що вони прийняли літак за «юнкерс». Був би літак транспортного типу, сумніви б усякі відпали. Але десант прилетів на бомбардувальнику, — інформував командуючого фронтові гауптштурмфюрер Вундерліх.

— І де зараз вивідувачі Баграмяна і Єременка? — про всяк випадок поспитав генерал Шернер і сам відповів: — Мабуть, група пішла в інший лісовий масив?

— Саме тому наступного ранку команди СД, айзсаргів і межа кеті не пішли у той ліс, куди опустилося два парашути, — посміливішав трішки гауптштурмфюрер. — З 20 годин 20 хвилин вечора до ранку можна пройти тридцять кілометрів.

Командуючий кивнув головою.

— Дозвольте, мій генерал, зауважити, що OPA зробив навпаки — нікуди не пішов, а став працювати з цього трикутника, — показав Вундерліх на карту.

— Кмітливості їм не позичати! — невдоволено мовив командуючий групою «Курланд». — Ким послані вони? Генеральним штабом росіян? Прибалтійськими фронтами Єременка і Баграмяна?

— Уперше вони заслані в наш тил маршалом Говоровим. Це — кадри Ленінградського фронту…

— І ваші давні знайомі… — додав Шернер.

— Так точно! Трьох з семи ми вбили ще взимку! — похвалився гауптштурмфюрер Вундерліх.

— Ви почали з шпигунами OPA війну, вам її і закінчувати, гауптштурмфюрер! Так. Вам і закінчувати. Ні про яких вивідувачів під Кулдигою, під носом нашого штабу я й чути більше не хочу! Все!

Командуючий натиснув кнопку дзвінка. З'явився черговий офіцер в букетом троянд. Квіти він поставив у фарфорову вазу.

— Приготувати машину.

— Машини готові! — чітко доповів офіцер.

— Дозвольте, мій генерал! — ще вихопився Вундерліх. — Треба посилити охорону й солдатами, озброєними фауст-патронами.

— Та ви боягуз, гауптштурмфюрер! — сказав Шернер, одягаючи білі рукавички. — Ви що, на фронті ніколи не були?

— Я турбуюся про вашу безпеку, — відповів, червоніючи, Вундерліх.

— Залиште при собі такі попередження. Їздити на фронт мій обов'язок. Я повинен бачити своїх офіцерів і солдат. Я повинен дивитися в очі солдатам, бо Курляндія — останній бастіон перед фатерляндом. Я наказав боронити до останнього набою цей бастіон, цей поріг нашого дому! — з гордістю промовляв новий командуючий, ніби перед ним був не есесівський офіцер, а особисто сам фюрер, котрий саме за сміливість, рішучість і поважав Шернера.

— Пробачте. Я сказав тільки з відданості вам до останнього свого подиху! — виструнчився Вундерліх.

На подвір'ї стояло кілька машин, серед них — авто Шернера.

Високий, підтягнутий, у чорному шкіряному пальті, у картузі з емблемою — орел розправив крила, повернувши хижу і голову на схід, а в кігтях свастика, — генерал-полковник твердим кроком ішов до машини.

У кількох метрах зняв широкополий бриль і схилив голову у покорі й відданості садівник. У руках мітла. Шернер усміхнувся і кивнув головою, ніби дякував за троянди.

— Айзпуте, Прієкуле! — назвав водієві пункти, куди збирався їхати, Шернер, недбало махнув рукавичкою.

5

Гауптштурмфюрер Вундерліх, похиливши голову, ледве йшов до свого «опеля», в якому сиділи водій машини і Кротов, котрого нікуди не хотілося відпускати від себе вже по одній тій причині, що той знав віч-на-віч російського радиста, чиї діяння сидять у печінках ось уже десять місяців.

— Щось ви не в настрої, гер гауптштурмфюрер! — насмілився зауважити Кротов.

— Треба було тобі ще зимою стріляти, не в розвідника, одягненого в уніформу німецького лейтенанта, а в радиста! — просичав Вундерліх.

— Діждеться свого і радисті — впевнено заспокоїв Кротов шефа.

— Ви почали з тією групою війну, вам її і закінчувати, І якнайшвидше! — процитував Вундерліх Шернера. — Такий наказ командуючого!

— Теж мені невидаль — цей молодший сержант із запасного, радист! — сплюнув Кротов. — Не добили його під Псковом, під Алуксне і Цесісом — доконаємо тут. Нікуди вони від нас не дінуться, гер гауптштурмфюрер! У Курляндії скільки дивізій німецьких військ. Тисячі нашого брата, котрий ненавидить більшовиків. Тут скоро скрізь будуть лінії оборони! Як можна розвернутися у таких умовах? Тиждень, другий — і хана.

Поблизу «опеля» підмітав високий, сутулий, у брилі садівник. Мітла монотонно шкрябала по усланій валунами стежці, біля якої стояло авто гауптштурмфюрера. Це дратувало Вундерліха, і він вигукнув:

— Замітатимете, коли ми поїдемо!

Садівник розвів руками, відставивши мітлу, немов на караул, утверджуючи цим жестом, що не розуміє по-німецькому.

— Шкребеш тут, як ножем по серцю! — втрутився Кротов. — Геть звідси!

«Гадаєте, мені приємно дивитися на ваші фашистські пики? — подумав садівник. — Та доведеться. Племінник Август просив стежити за вами. Легко сказати: стежити. А що я можу вистежити? На свої зібрання генерали не запросять…» — І потупив погляд, боячись зустрітися з очима гауптштурмфюрера. Однак по недовгій паузі садівник таки сказав російською мовою, звернувшись до Кротова:

— Ця дача — реліквія вільної Латвії, й мені не хотілося, Щоб у саду, на подвір'ї було сміття.

Такі слова сподобалися Вундерліху, і він байдужо махнув рукою.

«Опель» покинув охайне й затишне подвір'я вілли командуючого.

Садівник пішов до липової алеї, що вся золотилася в променях жовтневого сонця і листя. А скільки таких лип посаджено у Ризі? Август смів ще й ображати його, колишнього червоного латиського стрільця, сказавши, що рідний Дядя прислужується генералам і буржуазії, доглядаючи дерева. Що тямить Август у житті? Рига уже визволена Червоною Армією, у лавах якої був і латиський корпус. І липи, і дуби у парках, на вулицях пломеніють уже сьогодні у Ризі не для німецьких генералів, а для людей, для народу, бо загарбники приходять і відходять, а липи, дуби, сосни залишаються як вірні друзі трудящих. Залишаються, прикрашаючи зелену землю Латвії.

А ось під Каховкою, під Перекопом восени земля не зелена, а сіра. Червоний латиський стрілець Єдуард Єрмуш зупинився під розлогою липою, гілки якої від найменшого подиху ронили листя. Один листочок упав на плече Едуарду Робертовичу, та довго не втримався і впав на землю. «Яка краса — липи, дуби, трава на землі!..»

Він дивився незрушним поглядом на крони дерев, що палахкотіли, й думав про юність свою. Якраз минуло двадцять п'ять літ, як латиську стрілецьку дивізію за вказівкою вождя революції Володимира Ілліча Леніна перекинули із Західного на Південний фронт. На станції Новля під Брянськом, готуючись до боїв з денікінською армією, стрільці латиської дивізії й подружилися з бійцями бригади червоних козаків. Скільки було пройдено верст! Як у тій пісні: «Иркутск и Варшава, Орел и Каховка — этапы большого пути…» Біля хутора Преображенки пролунала команда: «Шаблі наголо!..» А потім над строєм, зливаючись із тупотом копит, пролунало «ура!». Мчав на своєму коні і Едуард. І раптом його неначе степовим вихором знесло з коня. То вдарив у груди осколок снаряда. Стрілець упав. Спробував підвестися. Та не зміг. Осколок стирчав у ребрах і завдавав тяжкого болю.

«Тут, у цьому сірому, випаленому сонцем Таврійському, степу, я і загину», — подумав тоді. А зараз, через 25 літ, зринула в пам'яті мелодія й слова іншої незабутньої пісні:

Ты, конек вороной,

передай, дорогой,

что я честно

погнб за рабочих…

Над пораненим хиталися од вітру стебла ковили й полинові віники. Пахло сіллю і кров'ю. Над ним бездонне небо Таврії. А ввижалося синє небо Латвії у такі ж погожі години осені, рідні липи, дуби і височенні ялини в лісах Курземе, що мов сплелися між собою рясними гілками.

Очима, налитими слізьми, дивився садівник у далину і бачив той сірий, широкий і безмежний український степ, оспіваний гарячою піснею. Сьогодні виповнилося чверть сТоліття від того дня, коли лежав Едуард у степу тяжко пораненим і над ним стояв його кінь як вірний друг. По коню і узнали, що у ковилі прощався з життям молодий латиський стрілець. Підібрали його червоні козаки. Вони й одвезли пораненого на своїй тачанці до госпіталю. Там Едуардові зробили надто складну й ризиковану операцію і врятували життя.

«Безмежний, як море, сірий, випалений сонцем український степ і зелена земля Латвії…» — Едуард Робертович глянув на небо. Воно було глибоким, по-осінньому еннім і холодним. Синє, чисте цієї днини небо, та невеселе. На рідній землі копають окопи й споруджують дзоти і доти солдати фашистських окупантів тридцяти трьох дивізій. Сила величезна. Едуард Робертович — людина військова, колишні червоний командир і знає, що сили у Червоної Армії повинні бути утричі більші, щоб розгромити в Курземе угруповання Шернера. А якщо таких сил не виявиться тут? Основні ж удари Червоної Армії будуть спрямовані в серце Європи, на Берліні І робота парашутистів, про яких тут говорив есесівський офіцер із власовцем, дуже багато значитиме для радянських маршалів і генералів. А ті парашутисти стали друзями Августа, взяли його до себе у бійці. Це велика честь для юного Августа і для колишнього червоного стрільця.

Садівник у думці повторював почуте через відчинене вікно від командуючого, від есесівського офіцера Вундерліха і власовця. Так. Дядькові в пам'ятний день двадцятип'ятиріччя пролитої ним крові в бою з врангелівцями є що сказати племінникові, котрий став посланцем радянських розвідників.

«Як вони там?..» — зітхнув Едуард Робертович і підставив обидві долоні, щоб спіймати жовтий, з неповторними прожилками листочок липи. Поглянув на дуби, що стояли поодаль, обгорнені червонястим листям, яке скинуть вони не так скоро, а деякі підуть з ним і в зиму. Дуби Едуардові здалися враз рудоволосими парубками, що вибігли на галявину і раптом застигли.

6

Штаб айзсаргів був на одному з хуторів під Рендою. Коли авто Вундерліха прибуло на хутір, там було велике пожвавлення. Двоє «лісових котів», що ходили до лісника, зустріли на просіці біляву дівчину. Однак/га примітила їх першою і обстріляла з автомата. Дівчина вдягнена у теплий жакет в хутряним коміром, взута у чоботи, при боці у неї висіла сумка в червоним хрестом. Обстрілявши айзсаргів, побігла у гущавину. Айзсарги не стали її переслідувати.

Не гаючи часу, гауптштурмфюрер Вундерліх повідомив по телефону комендатурам про російську парашутистку, назвав координати, де її бачили дві години тому. Ще Вундерліх переговорив з командиром частини, що була розквартирована в Ренді й навколишніх хуторах, і той підняв по тривозі дві роти солдат. Майор запитав не без іронії: «Вистачить двох рот для одної парашутистки?» — «Цілком», — з такою ж нещирою усмішкою відповів гауптштурмфюрер і потер руки, подумавши: «Де одна парашутистка, там і весь десант, уся група!» «Воюйте собі на здоров'я!» — побажав майор, пишаючись, що він тільки-но приїхав сюди з фронту.

У розпорядження Вундерліха військова частина дала вісім вантажних машин із закритими кузовами. І незабаром у Ренді й околичних хуторах солдати, поліцаї й айзсарг повсідалися на машини і вирушили до лісу. Команда Кротова взяла з собою дві німецькі вівчарки.

Розпочалися пошуки червоної розвідниці з того місця, де валялися на землі десяток порожніх гільз, кулі з яких були націлені на двох айзсаргів. Вівчарка взяла слід, дико гавкаючи. Переслідування почалося.

Азарт полювання захопив не лише айзсаргів, які встигли випити, а й самого Вундерліха. Чому не пройтися по лісу в пору, коли берези й осики скидають останнє жовте листя?

— Дай мені свою шинелю! — звернувся гауптштурмфюрер до шофера. — Піду знищувати російський парашутний десант! — нахвалявся.

За якусь хвилину Вундерліх став у цеп. Він помітив на собі скептичні погляди солдатів і двох обер-лейтенантів, які вели роти. «Нехай скаляться! Біди не шукай: вона сама тебе знайде! Парашутисти, звичайно ж, спершу цілитимуться в офіцерів, хоч змагання будуть лише з групою парашутистів, а може, й одною дівчиною!..» Гауптштурмфюрер прикинув зором довжину цепу солдатів і «лісових котів». Шеренга розгорнулася більше, ніж на кілометр. «Виметуть усе з оцих кварталів лісу. На просіках стоїть варта айзсаргів. Хутори зайняті взводами німецьких солдат. Як усе таки вчасно два айзсарги наткнулися на парашутистку! Телепні, боягузи, не могли взяти у полон дівчину. Та все я повідомили про парашутистку, не втаїли. Тепер ідуть ці двоє з Кротовим».

Вундерліх поглянув на небо. Між верховіттям сосен і осик пролітав біплан. «Можливо, то полетів на фронт генерал-полковник Шернер. Сміливий генерал. На передову їздить і літає. Всі офіцери переконані, що незабаром фюрер присвоїть своєму улюбленцеві звання фельдмаршала». Та тут же Вундерліх згадав, що командуючий поїхав у район Пріє-куле, звідки вісім дивізій, у тому числі три танкових, розпочнуть нежданий наступ, щоб утворити коридор до Східної Пруссії. Це була б велика перемога! Чотиристатисячна армія тоді б з'єдналася з військами, які боронитимуть фатерлянд. Тоді фюрер неодмінно дасть Шернеру звання фельдмаршала.

Гауптштурмфюрер Вундерліх заздрісно зітхнув, примруживши замріяно очі. А коли він стане штандартенфюрером СС? Та в цю мить правою ногою перечепився через пеньок і впав, ударившись коліном. І так боляче, що скрикнув.

До гауптштурмфюрера підскочило кілька айзсаргів і Кротов. «Теж невидаль — об пеньок ударився шеф!» — скривив губи Кротов, а вголос запитав:

— На ліву чи на праву ногу спіткнулися, гер гауптштурмфюрер? Якщо на ліву, то нам сьогодні поталанить… Вам боляче?

Вундерліх не відповів, а тільки скривився. Кротов усе зрозумів. «Хитрий! Солдатську шинелю натяг на себе, а вона на ньому, як на опудалі. Руки стирчать із рукавів. Мабуть, далі не хоче йти, бо там пахне смаленим. А може, й справді, ловлячи гаву, врізався об пень…»

Мамонько-Кротов не мав підстав у душі ненавидіти Вундерліха вже тому, що гауптштурмфюрер виклопотав Кротову високу нагороду — залізний хрест. Орден дозволяв Кротову жити на широку ногу, особливо в Латвії. Є що їсти, є що пити, є жінки. Є ще й золото про чорний день: сережки, каблучки, годинники, коронки зубів… Війна війною, а про майбутнє думати треба. Кому ти потрібен у чужій країні без золота?! Зараз поки що йому непогано. Ось тільки оці полювання за парашутистами його засмучують, сердять. А що вдієш!.. Скільки не намагався Кротов якось Уникнути від цієї роботи, однак нічого не виходило. Як смола, прилип до нього гауптштурмфюрер Вундерліх.

Кротову давно вже треба б закінчити школу пропагандистів-власовців у Добендорфі, що під Берліном, а потім працювати десь у власовській газеті. Ще яким би репортером був чи й коментатором. Закінчив же за три роки до війні технікум культосвітніх установ. Він зиркнув швидким поглядом на Вундерліха. «Цей учепився в мене, як шуліка в курча, не відпускає у Німеччину до генерала Власову Звідти, в разі поразки Гітлера у цій війні, легше змитися кудись подалі чи й за самий океан, взявши напрокат ще чиєсь прізвище. Ну хоча б того Охріменка чи Овчаренка, котрі стали першими вбитими мною на війні!..»

Кротов ішов поруч з Вундерліхом, підтримуючи того лікоть.

— Боляче? — співчутливо запитав.

— Пусте! — хоробрився гауптштурмфюрер. — Щось не видно ніяких ознак перебування тут парашутистів.

— Скоро хутір! — сказав якийсь із місцевих айзсаргів. — Парашутистка може бути там.

— А якщо їх цілий партизанський загін? — раптом сказав Кротов, аби подивитися на свого шефа, яке враження справлять ці слова. — Скільки зараз вештається по лісу утікачів з полону, дезертирів з 15-ї латиської дивізії… Чого б їм не об'єднатися?

Вундерліх зблід. Можливо, дівчина ходила від партизанського загону в розвідку. У такому разі їх можуть зустріти й кулеметні черги.

Кротов самовдоволено прикусив губу. Свого він досяг.

— Що ти говориш, пане Кротов! Який партизанський загін? — втрутився айзсарг. — Тут багато хуторів, навколо дороги; просіки через кожні п'ятсот метрів. Усі лісники служать у нас! Нема тут ніяких партизанів, а може бути лише дівчина-парашутистка і кілька чоловік з нею.

— Та й парашутів ми бачили лише два! — додав інший вояка з межа кеті.

— Не думав, пане Кротов, щоб ви виявилися таким боягузом, — раптом зауважив гауптштурмфюрер Вундерліх, підвівши голову.

Обличчя його було чисто виголене. Блідість відступила і натомість щоки залив рум'янець. А ямочка на бороді — ознака самовпевненості, сили волі — ніби усміхалася.

Раптом десь далеко пролунала стрілянина. Кротов обернувся до Вундерліха:

— Це на хуторі. Мабуть, гонять парашутистів сюди!

Загавкали собаки-вівчарки. Якийсь з обер-лейтенантів на правому фланзі гукнув:

— Форверц!

— Форверц! — луною прокотилося по лісу.

— Вперед! — подав голос і Кротов, вимахуючи автоматом.

Знову залунали автоматні черги. I ось уже весь ліс розколовся від пострілів. Падало з осик, з беріз налякане жовте листя, щоб умерти на землі, під рідним деревом.

7

Латиш і Галка чергували на спостережному пункті. Рух на трасі пожвавився. Автомашини, наповнені солдатами, йшли більше на захід — на Кулдигу, а не до Салдуса і Тукумса, де була лінія фронту на сході і південному сході Курляндського «котла». Звичайно, стільки військ у Кулдизі не потрібно. З Кулдиги вони рушать до портів Лієпаї або ж до Вентспілса, а може, передислоковуються на захід Курляндського фронту. Якби про це сповістив садівник. Август, який затримується чомусь, не приходить на зустріч ось уже два дні. Це непокоїть групу, а Латиша особливо. Він за Августа поручився, і маєш — нема хлопця. Не поклав у банку листа. І всюди невідомість! Де Тайда? Чому не приходить Август? Куди й що за солдати їдуть по шосе?

Передислоковується не менше полку, з артилерією, з обозом у півтисячі підвід.

— Знаєш, Галко? Обоз не може їхати до самих портів, — раптом зауважив Латиш. — Туди ж кілометрів із сімдесят.

— Вірно. Довгенько обозникам доведеться трястися на своїх возах, — погодився Галка. — Я теж думаю, що німці перекидають якісь частини на іншу ділянку фронту.

— Так гадаєш?..

— Що гадати. Ворог у Курляндії сильний. Всюди закопується у землю, робить завали лісу проти можливого прориву танками. Згадай Сталінградський «котел»! Там наші розбили трьохсоттридцятитисячну армію. А тут фашистів ще більше.

— І «котел» цей дірявий — поруч відкрите море, — сказав Латиш.

— То скільки брало участь наших військ у розгромі армії Паулюса, у деблокаді «котла» на Волзі?

— З мільйон солдатів, — відповів Латиш.

— Мабуть. Отож і тут нашим треба мати сил утричі більше, щоб розгромити тридцять три дивізії Шернера, а рештки вимести в Балтійське море, — розмірковував уголос Галка як начальник штабу групи. — А де нашим зараз узяти такі сили?

— Угу. Це розуміє Шернер — і сам намагається вести наступальні дії, щоб прорватися в Східну Пруссію. Тоді в них фронт скоротиться і фашистські війська поповняться курляндськими дивізіями.

— Може, і такий намір у Шернера. Але треба знати точно, якої дивізії ці солдати і куди прямують. Підповземо поближче. Може, щось толкове почуємо від них, може, хтось викине папірець, конверт чи дрібницю якусь, що за неї можна буде вхопитися, — запропонував Галка.

— Все це дитяча гра з конвертами. Ось повернеться сьогодні Август, і ми знову його пошлемо до дядька. Той скоріше взнає, — заперечив Латиш, а потім додав: — Я згоден. Як це по-російському? Махнемо по-пластунськи…

Вони поповзли між деревами до кущиків на пагорбі. Звідси було чути голоси солдатів, особливо обозників. Деякі грали на губних гармоніках.

Рух тривав зі сходу на захід кілька годин. Латиш і Галка вже збиралися йти із спостережного пункту, та колона автомашин раптом збочила з шосе і зупинилася.

— Це вони на обід… — сказав Галка. — Або ж провітритися між соснами. По той бік Риги ми не раз бачили таке.

— Що ж діяти? — запитав Латиш і сам відповів: —Негайно відповзаймо назад. Автомат тримай напоготові. В разі чого… Як це по-російському?

— Так само як і по-латиському чи українському: втрапили ми з тобою, мов курка в борщі — прошепотів Галка. — Повземо через болітце! — кивнув. — Сюди солдати не підуть.

Латиш і Галка поповзли до болота. Вся їхня увага — на німців. Вже подолали кроків десять. Мало. Солдати таки справді вирішили пошпацірувати в лісі. Деяких, певне, вабили гриби. Солдат — усюди солдат: йому завжди не вистачає їжі з кухні. І треба ж було отак близько підійти до шосе.

Галці не хотілося виказувати себе перед Латишем, що він злякався, тому хлопець подумки наказував собі: «Тримайся до кінця! Може, обійдеться — не побачать…»

Лаяв свою долю і Латиш. І свого напарника. Послухав Галку і… Як це по-російському? Мов телепні, підповзли так близько до шосе. І вони сунулися по траві, мов ті раки, опираючись на руки, які тримали автомат.

Минуло ще кілька напружених секунд. Латиш і Галка плюхнулись у воду. У болоті води по коліна. Та й цієї досить, щоб мокнути по саму шию.

На їхнє щастя — в болоті острівець, зарослий очеретом, лозою. Там і сховалися втікачі від очей німецьких солдатів. А ті побродили по лісу, а потім подалися до машин. Колона рушила далі.

— Ось і… Як це по-російському?

— Побанилися, — уточнив Галка.

— І ще й з березовими віничками! — додав Латиш. Вдалині пролунали автоматні постріли.

— Коли вони вгомоняться, прокляті, — вилаявся Галка. — Кого ганяють? Чи від безділля?..

— Аби-то від безділля, — тяжко зітхнув Латиш. — Може, наші на них натрапили? Однак стріляють по той бік шосе, — прислухався.

— Може, на когось і натрапили… — сумним голосом промовив Галка. — Ні, там щось серйозне. Постріли гримлять, немов на фронті. Й гранати вибухають. Чи не якась партизанська група веде бій, а може…

Галка прикусив губу, ледь не назвавши ім'я Тайди. Товста щока Латиша почала нервово пересмикуватися.

— У нас відомості про дислокацію піхоти. Та й мокрі ми. як це по-російському?..

— Як хлющі, — підказав Галка. — Підемо і негайно передамо в Центр про свої спостереження. Та й оця стрілянина — ніж у серце.

— І ще треба квапитися, бо може прийти Август з цінними вістями, — сказав Галка.

— А я думав, ти не віриш, що Август повернеться, — полегшено зітхнув Латиш.

— Чому не вірю? Племінникові червоного стрільця?..

— Короп утратив віру. Командир теж. А я думаю, Август очікує вагомих даних.

— Так. З порожніми руками нема чого приходити! Вони ще подивилися на шосе, по якому мчали автомашини, погуркуючи то натужно, то рівно. А на узбіччі торохтіли й поскрипували колеса обозу.

— Пішли! — сказав Латиш, подивившись добрими зеленкуватими очима на Галку. — Ти весь тремтиш.

— Зуб на зуб не попадає, — додав Галка. — Холодно!

— А може, то нерви?

— Що нерви, коли сьогодні сімнадцяте жовтня! Температура повітря шість градусів, а в болотній воді близьке нуля… Краще було б полоснути по солдатах з автоматів — і ходу…

— Що ти!.. Ми Тайди ще не знайшли. Ми повинні зустрітися з Августом! — заперечив Латиш. — А ти б своїми пострілами як це… виказав себе перед німцями. Мало нам ще отої стрілянини? — зупинився він і ще прислухався до бою. що вирував по той бік шосе.

Латиш, дивлячись у вічі радистові, притулив до його чола свою велику, зашкарублу, мов кора на дубі, долоню і в острахом промовив:

— Та ти весь гориш!..

— То в тебе рука холодна. Не думай про мене. Розкажи краще про Тайду. Наш Юхан просто закохався в неї.

— Хе-хе, — мрійно посміхнувся Латиш. — Тайду я люблю! — додав рішуче. — Кажу тобі про це, як вірному другові.

— Палдес! — подякував латиською мовою Галка. — Я виправдаю твоє довір'я, Артур! — назвав чи не вперше товариша по імені.

— Все почалося не одразу. Хіба я думав, що закохаюся у свого бійця, та ще й молодшого на десять років! Та ще й з моєю зовнішністю м'ясника та мукомела, як назвали мене Кудрявий і красень Юхан. Удавав, що до неї байдужий, навіть гримав, коли не ладилося в роботі. А сердитим я взагалі буваю рідко.

— Коли сердишся, то надуваються у тебе щоки і наші хлопці тоді всміхаються, мовляв, у бас-трубу дме Латиш.

— Так, так, — підкидав правою рукою уявні крем'яхи. — І Тайда теж усміхалася, а потім казала: «Буде зроблено, товаришу командир!» Та по моїх очах розшифрувала мою душу і дізналася, що я люблю її. Скажу тобі: так оцінювати душу людини чоловіки не можуть. Це — покликання жінок. Їх би у контррозвідку…

— Або зовсім не чіпати в час війни, не брати до армії, — зауважив Галка.

— Я тисячу разів думав саме так, боячись за Тайду. Вона ж потрапила в розвідвідділ 2-го Прибалтійського з Кірова, куди була евакуйована з Риги. Й училася б там, поблизу Уралу. Так напросилася на моє щастя, бо я її зустрів у житті, і на моє нещастя, бо можу втратити тут…

Вони зупинилися, щоб послухати, чи не точиться бій за шосе. Там погримували постріли. Латиш вийняв кишенькового годинника і сказав:

— Від перших автоматних черг до цієї миті минуло півгодини… Мабуть, межа кеті билися з групою партизанів. Як гадаєш?

— Може… — непевно відповів Галка, цокочучи зубами.

— Треба махнути в розвідку на той бік шосе! Як ризиковано залишатися на місці приземлення!

— Недарма ж Центр спроваджує нас звідси! — зітхнув Галка.

Над деревами загуркотів мотор уже знайомої марки літака. Латиш ще вийняв годинника.

— П'ятнадцять хвилин на п'яту. А по розкладу ти мав виходити о четвертій дня?

— Так. Нехай літає, паразит!..

— Всього доводилося чути, а такого — ніколи…

— І не почув би, якби сам не знайшов червоний парашутик з підсилювачем.

— Лабі. Це добре, що натрапили. Тепер ти можеш маневрувати, — Латиш знову затримав погляд на радистові: — У тебе почервоніли очі. Як це по-російському?..

— Як у братика-кролика, сказав би наш Кудрявий! — посміхнувся Галка.

— Ти захворів! — приклав долоню до лоба товариша Латиш. — Тримайся!..

— Куди ж діватися бідному парашутистові? І ніде голову прихилити ані пораненому, ані хворому! Та й усі пілюлі й порошки у Тайди! — Галка з іронією засміявся, постукавши рукою по кобурі пістолета, що тримався ще на ремінцеві. — У разі безвиході доведеться проковтнути «пілюлю» з пістолета…

— Не говори. Як це по-російському?.. Юринду! Тяжко нести автомат? Я понесу…

— Ні, нехай висить. Я спираюся руками на нього, і мені легше… — відповів Галка.

— Скоро вже база. Кріпись. Тримайся. Думай про щось гарне: про свою дівчину. Ти повинен дійти до неї переможцем. Ти заслужив справжнього життя після війни! Вже залишилося набагато менше, ніж ми пройшли туди і сюди з сорок першого року! Кріпись! — підбадьорював Латиш товариша, а в самого на серці було невимовно тоскно.

— Спочинемо. Важко дихати, — признався Галка.

Обидва зупинилися. Дмухнув вітерець, і прямо на них посипалося, перевертаючись, жовте листя з високого осокора. Серце обгортав сум і в Галки, і в Латиша.

8

Тайду не покидала тривога відтоді, як змушена булл дат по двох поліцаях чи німецьких солдатах чергу з автомата. Ті втекли. А може, побігли до свого штабу, у свій стан доповідати, що побачили у лісі озброєну дівчину.

Куди їй податися? Навкруг німецькі гарнізони. Вона підходила до хуторів і завжди бачила там фашистських солістів. «Що в них тут, друга лінія оборони?..» Скільки вже можна було передати на той бік фронту з побаченого Тайдою. Та куди подівалися свої? Зникли, мов метеорити, що впали з неба і яких знайти можна тільки випадково. Хоча б зустріти одного! Як їй не повезло. Немов циганка-ворожка, прошепотів тоді Короп: «У групі баба!..» — «А ще комуніст!» хотіла відповісти йому Тайда, та змовчала. За неї заступився Латиш, її милий і коханий на все життя Артур, схожий на мукомела, а ще точніше — на робочу людину з мозолистими руками і відданим серцем. Чого боятися у новій групі? Артур би завше заступився за неї, оборонив би свою Тайду… Вона тяжко зітхнула, все прискорюючи кроки, щоб якнайдалі одірватися від двох айзсаргів, з якими обмінялася пострілами. «Була колись Артурова. Ще влітку. А тепер…» Вона озирнулася. Позаду не було нікого. З шосе нісся переривчастий гуркіт моторів автомашин і тягачів. Німці кудись передислоковують війська. Сповістити б про це Галці, а той би відстукав у Центр. Та все це лише марення. Шостий день тиняється Тайда і вдень, і вночі, мов сновида, а десантників так і не зустріла. Не таланить їй цього разу на рідній землі.

Стомлена, вона зайшла в густий ялинник, щоб спочити і перевзутися. Мокрі онучі в кирзових чоботях згорталися у рубці і муляли ноги. Скільки довелося за ці дні відміряти, шукаючи своїх, і все марно! Жоден хазяїн на хуторі не запропонував їй залишитися у нього якоюсь наймичкою, просто біженкою з Риги. А вона побоялася сама напроситися. Всюди німецькі гарнізони, поліцаї, котрі добре знають людей на хуторах, і поява у якомусь хазяйстві незнайомої дівчини викличе підозру. Більше того, Тайда вже знає, що їхні парашути були помічені айзсаргами. Люди на хуторах сказали, а їм хвалилися поліцаї, що будуть «ганяти» червоних парашутистів. Хіба можна в такій обстановці думати про легальне перебування на якомусь хуторі, поки не знайдуться свої?

Тайді й самій не вариться, що вночі їй не так страшно, як вдень. Що звірі проти фашистів? Вночі карателі і «мисливці» за парашутистами до лісу не ходять. А вдень… День пережити — що рік. Сьогодні восьмий день, а значить — восьмий рік. А може, й більше. Тайда дивилася у люстерко, і їй здалося, що серед золотавого, як листя на липах, волосся вона побачила й кілька сивих волосин. Може, здалося. Та це вже не має значення. Ще під тим волоссям навпроти сонця виблискували золоті сережки з синюватими, під колір її очей, камінчиками. Такі ж очі були і в бабусі Беніти, і вона подарувала Тайді сережки в сороковому році, коли дівчина з гімназії пішла на медичний факультет. Коли група Латиша була під Даугавпілсом, Тайда через людей все ж дізналася, що бабуся жива. Але це було у серпні. А зараз жовтень і до 13-го дня у Ризі були фашисти. Ті можуть і за день знищити десятки тисяч людей, як знищили вони в селі Аудрині всіх жителів…

Тайда подивилася на ручний годинник. Уже п'ятнадцять годин і п'ятнадцять хвилин. Скоріше б вечір.

Вона розминала онучі й потрусила ними, щоб розрівнялися. Стає тяжко, коли починаєш думати, що група Кудрявого вже пішла в інший район, не знайшовши її. Латиш, мабуть, чинив опір такому рішенню командира. Та й інакше бути не може, бо Артур любить її і кохатиме до останнього подиху. І вона так кохає Артура. Скоріше б ця війна кінчилася, а передусім у Латвії. Це ж треба, вже вся територія Радянського Союзу, захоплена гітлерівцями, визволена, а Курземе під чоботом німецьких військ!

Вона взулася і прислухалася. Як і раніше, вдалині гули машини. Подекуди зривалися постріли з карабінів, автоматів. А потім усе стихало. І тоді було чути, як під Скрундою на півдні і за Салдусом на південному сході гриміла артилерія. Там фронт.

Та все ж Тайда більше думала про те, що друзі-парашутисти її шукають, як і вона їх. А потім і справді сама, мабуть, зайшла так далеко від них, що всякі пошуки марні. Треба зустрітися з місцевими партизанами. Кажуть, є розрізнені групи партизанів, приєднатися б до них і там узнати про своїх…

Тайда раптом здригнулася. Десь у лісі загавкав собака. «Чого тут бути собакам?» — запитала сама в себе й озирнулася. Ніби у відповідь гавканню у лісі почулися далекі вигуки й постріли на хуторі. Прислухалася. І на хуторі загавкав собака. «Що це?.. Невже полюють за мною?

Невже оті два поліцейські привели команду межа кеті сюди? Як дізналися, що я пішла саме в цьому напрямку?»

Собаче гавкання наближалося з того боку, звідки прийшла Тайда. Неспокійно було і на сусідньому хуторі. Тайда раптом збагнула, що собака міг узяти її слід: адже обстріляні нею знали цей ліс! «Невже кінець?» Зирила туди-сюди, де б зайняти оборону. Тут, у густому ялиннику, вона як на острівці, який буде прострілюватися з усіх боків і з якого не можна дати гідну відсіч фашистам.

Недалечко лежало повалене буреломом дерево. Балтійські вітри часті гості у лісах Курземе. Часом вони виривають дерева з коренем. Тому тут так багато повалених дерев, особливо ялин і сосен, віти яких, мов натягнуті вітрила, чинять опір лютому морському вітру. Вона перебігла до ялини і лягла, вийнявши із санітарної сумки гранати-«лимонки». Ще дістала тремтячими руками з торбиночки запасний диск з набоями до автомата. Відкинула металеве ложе, і автомат став довшим, цілитися з нього стало краще, надійніше.

Озирнулася назад. Тікати туди не варто. Там хутір. Праворуч — просіка. Тайда запам’ятала: далі просіка. Не знала, що за місцевість праворуч. Та й чи мало це тепер якесь значення, коли вже чути перемовку солдатів. Так. Говорять по-німецькому. Тайда знала цю мову, бо закінчила гімназію. Ще прислухалася. Розмовляли й по-латиському, і по-російському. То айзсарги і власовці.

«А ще люди!..» — хотілося гукнути Тайді назустріч оцій тримовній орді проти однієї дівчини так, щоб весь світ почув. Та в цю мить побачила далеко-далеко ліворуч фашистських солдатів. У неї задерев'янів язик: багато солдатів на тім крилі ворожої атаки. Та ось з'явилися і ті, що йшли у центрі з автоматами і карабінами наперевіс. Тут же й рвалися з поводів дві величезні вівчарки. Собаки тягли своїх мисливців до густого ялинника, звідки хвилину тому прибігла сюди, під повалену бураном розкішну ялину, яка ще не вся всохла, бо впала недавно, та й частина коріння залишилася у грунті. Так доведеться і їй, Тайді, вмирати поступово від одної, потім від другої кулі. А може, й одразу. Тільки ні. Фашистам вона потрібна як цінний «язик»…

«Люди! Люди! Та хіба ви люди?» — як присуд фашистським карателям, вигукнула Тайда в думці. Вона була то у відчаї, то свідомість умить, блискавично ставала ясною, як оте небо сьогодні над Курземе.

«Люди! Люди!.. Ви прийшли, щоб мене знищити за те, що я хотіла скорішого вигнання гітлерівських вояків з рідної латиської землі. Хотіла остаточної перемоги Червоної Армії у цій війні, хотіла миру, миру і щастя для людей. А хіба ж ви люди? Ви гірші отих собак!..»

Кільканадцять автоматів раптом застрочило поверх ялинника, збиваючи вершинки тендітних деревець. Карателі були переконані, що Тайда у зеленій гущавині, куди так несамовито тягли пси своїх провідників, а за ними й цілу зграю межа кеті. Тайда цих пізнала по шинелях і айзсаргських картузах. Ще кілька секунд, і карателі збагнуть, що її там нема, кинуться сюди. Тайда розігнула лівою вусики кільця і висмикнула чеку. Потримала мить, а потім, трохи підвівшись, жбурнула «лимонку» до ялинника. Там уже зібралося з півсотні солдатів і поліцейських. Пролунав могутній вибух. Сотні осколків випорснули з металевої кулі, коли граната ще не встигла впасти. Так міг кидати тільки досвідчений солдат. «А Короп казав: баба!» — встигла подумати Тайда і розігнула вусики другої «лимонки». По ній уже стріляли з автоматів, і вона змушена дати відповідь довгою чергою.

Тайді байдуже, скільки падало поблизу карателів і чому вони падали: від її куль чи від страху бути вбитими. Багато з них не підводилися ні біля густого ялинника, ні між соснами.

Град куль лопотів і біля неї, і над нею. Тайда розуміла, що їм вона потрібна живою, у гіршому випадку — пораненою. Однак своє життя вона віддасть карателям ціною багатьох життів їх самих.

Тайда стріляла з короткими паузами. Один ріжок валявся порожній. У цей час фашисти кинулися до поваленої ялини. Тайда висмикнула кільце і кинула другу гранату. Рвучко нахилила голову. Граната впала недалеко. В цю ж мить встигла вставити новий диск у ППС. Пролунав ще вибух. З лівого флангу вибігло кільканадцять солдатів. На них і спрямувала вогонь парашутистка.

«А Короп казав: баба!..» — ще майнуло в її голові. Що тямить той Короп? Так йому і сказав Артур, який знав Тайду і в бою, і в любові. А вона ж з Артуром мріяла про прийдешній день перемоги: вони будуть разом, і в них будуть діти. Спершу сина, а потім донька. Може, й навпаки. Хлопчика вона б назвала іменем котрогось з парашутистів групи Кудрявого. Назвала б на спомин про бойову дружбу в ці страшні дні. Та, видно, не судилося.

Парашутистка стріляла ї ніби повторювала свої думки вголос. З думками Тайді було не так страшно одній. «Мабуть, вони думали, що тут уся група, коли отаку силу солдат послали до лісу!..»

Тайда вистрілювала уже третій диск, як пролунали вигуки російською, німецькою і латиською мовою:

— Здавайся!

— Здавайся! Гарантуємо життя…

Однак Тайда була глухою до цих пропозицій. Полон їй не простять друзі-десантники і навіть він — Артур, Полон — це велике нещастя для воїна взагалі, а для парашутиста ще й велика знахідка для ворожої контррозвідки! «Хіба, може, бабуня Беніта простила б Тайді за те, що та побувала в полоні!..» — вплелася у мозок думка і тут же перекреслилася іншою: «Потрапити в полон — значить вмерти там під тортурами! Нащо мені це?..»

Уже знаючи, що в автомат уставлений останній диск, Тайда раптом підвелася на весь зріст. Струнка,/вродлива, простоволоса, у жакеті з хутряним комірцем, вона розстрілювала в упор фашистів, що кинулися до неї з тилу. Тим нічого не залишалося, як відповісти короткими, але влучними чергами, бо ж стріляли не якісь там айзсарги, а солдати регулярної армії.

Тайда відчула, як раптом обпекло її живіт, груди і, згинаючись від болю і роняючи автомат, упала на спину.

Вона ще дихала і синюватими очима, як ті камінці в золотих сережках; дивилася у таке ж синє, безхмарне і байдуже до цієї трагедії рідне латиське небо. Таким вона бачила його у сороковому, коли вступала на медичний факультет, коли закінчила перший курс у червні сорок першого. Таким небо Тайда мріяла побачити з Латишем і своїми дітьми по війні.

Та раптом небо між високими шапками сосен і гострими піками ялин чомусь щезло. Натомість з'явилося усміхнене» з широкими, слизькими губами обличчя. Хтось нахилився над нею і сказав російською мовою:

— Теж мені- невидаль! Парашутистка із золотими сережками у вухах…

Він зареготав, зануривши п'ятірню у густу, хвилясту чуприну…

І більше Тайда вже нічого не бачила, хоча очі були розплющені широко. Вона лише чула, як фашист тремтячими руками поквапливо знімав з її вух чи й рвучко висмикував (ніякої болі вона не відчувала, бо була вже більше по той берег життя) золоті сережки з синюватими камінцями, висмикував як трофей у цій страшній війні, коли вмирали мільйони людей і зникали держави.

Тайдині губи ще прошепотіли: «Артуре!.. Бабусю Беніто…»

То були останні її відчуття, останні слова.

9

Хлопці Кудрявого чекали повернення Латиша і Галки з нетерпінням, з тривогою, бо чули далеку стрілянину й ніби два вибухи гранат і вже подумали, що до того бою мали причетність і чергові на спостережному пункті. Побачивши огрядного Латиша і Галку, котрий ішов позаду, спираючись руками на автомат, що висів у нього на грудях, присутні на базі розвідники полегшено зітхнули.

— Не братики-кролики, а мокрі кури ви! — здивувався Кудрявий. — Де викупалися?

— Звичайна історія, — пояснив Латиш. — На нас наткнулися солдати, і ми тікали через болото.

— Так, — ствердив Галка. — Німці захотіли опеньків.

— Зараз же Галці чаю! — перебив Латиш. — А я — до хутора і на галявину. Повинен же хоч сьогодні прийти Август!..

— Спершу переодягнися в сухе, — порадив командир і, оглянувши своїх розвідників, договорив: — Латиш піде з Коропом…

Всі зрозуміли, чому з Коропом. Не з'явиться — ще півбіди. Аби не з «лісовими котами». Та вголос цього не сказав Короп. Однак думки його читав не тільки Латиш, а й Кудрявий.

— Ти певен, що зустрінеш Августа біля поваленого дерева? — запитав Короп у Латиша, припинивши дмухати на ломаччя, що загоралося над двома казанками.

Латиш не відповів. Він роззувся і став сушити чоботи й онучі, тримаючи їх над вогнем.

Час минав повільно, як поволі сушилася й одежа, чоботи. Латиш і Галка були вже у сухій білизні, одягнені у фуфайки товаришів.

Підсушившись і почаювавши. Латиш, а за ним і Короп пішли на місце зустрічі з Августом. За півгодини Галка повідомив:

«Центру. Блискавка. 18.10.44 з ранку до шістнадцятої по шосе пройшло два полки піхоти, артбатарея, 93 критих,23 вантажних машин, обоз із 470 возів. Кудрявий. Тайди ще не знайшли».

— Згортай рацію, — сказав Орел, підійшовши до радиста.

— Почекаємо Латиша і Коропа. Вони принесуть якісь відомості, — заперечив Галка.

— Тоді знову розгорнеш свою шарманку! — сказав Орел, озираючись. — Щось тривожно в мене на душі. Та й сон поганий минулої ночі снився. Зовсім голу незнайому жінку бачив. Таке завжди верзеться перед сутичкою з німцями або «лісовими котами». У тебе губи щось дуже червоні, мов ягоди. Та й щоки палають…

— Нічого особливого…

— Обманюєш, біс-анцихрист! — Орел притулив руку до чола Галки. — Якусь би таблетку чи порошок тобі проковтнути, та вся ж медицина у Тайди…

Підійшов Кудрявий, який під час радіосеансу стояв на варті. Ще коли Галка і Латиш повернулися, він зрозумів — радист температурить.

— Як почуваєш себе?..

— Як і ти, коли гадюка вкусила біля шосе, — раптом нагадав Кудрявому безпросвітні дні, хоча буяла тоді весна.

— Чому так безнадійно? — спитав командир і подумав: «Кепське діло. Йому відлежатися б десь у теплі, прийняти, якісь ліки!..»

— Там не натикалися на слід Тайди? — запитав.

— Хіба б Латиш не сказав, якби щось побачили?..

— Просто запитав, — признався командир. — Стрілянина мене дуже непокоє. Не маневри ж то в айзсаргів чи й у німців!

— Може, група партизанів зіткнулася з «лісовими котами»…

Вечоріло. Всі троє мовчали. На серці у кожного сум. Орел і Кудрявий співчутливими поглядами дивилися на радиста, а той намагався приховувати свою хворобу. Та це не виходило. Галка тремтів то від холоду, то йому було душно.

— Що ж це ти розклеївся?.. Нащо було підповзати так близько до шосе? — запитував командир і сам відповів: — Та воно так. Хочеш же, щоб надійніше, щоб упевненіше, а потім отак доводиться жалкувати. Ти кріпись. Сам же казав про твердість, коли вжалила мене гадюка.

Раптом підвівся Кудрявий і вигукнув:

— Наші! Короп і… здається, Август! — на устах сяйнула усмішка: таки не підвів хлопець, прийшов.

— А де ж Латиш? — здивувався Орел.

— Мабуть. волочиться десь позаду. Стомився ж після «бані», — сказав Кудрявий.

Та вже тут Короп і Август, а Латиша не було.

— Пішов на хутір. — озвався Короп. — Хоче дізнатися, що то була за стрілянина. Упертий, як віл. Нам же сказав, щоб бігом у табір, бо Август приніс дуже цінні відомості…

— Не заблудиться, — заспокоїв Орел. — Він тут як дома…

— Звичайно, — погодився Кудрявий і до Галки: — Працювати зможеш?

— Питаєш!..

— Тоді готуйся.

— Я допомагатиму, — пообіцяв Короп. — Дані, скажу я вам, що треба! Дядя-садівник дещо підслухав з наради генералів у Пельчі.

Через півгодини Галка повідомив:

«Центру. 18.10.44. Підтверджуємо ще: на хуторі Пельче розташований штаб групи «Курланд» і резиденція командуючого Шернера. Сьогодні вранці відбулася нарада високих чинів. — Вирішено 24 жовтня о 10-й ранку артпідготовкою розпочати контрнаступ з району Прієкуле у напрямку угруповання, що діє у Східній Пруссії. В цій операції візьме участь 8 німецьких дивізій, з яких три танкові. Відомості про рух двох полків на захід, які ми передали дві години тому, засвідчують, що німецьке командування зараз скупчує сили під Прієкуле. Кудрявий».

Сотня слів телеграми на папері виросла у чотири сотні п'ятизначних груп. Це немало. Склавши ноги, мов турок, Галка, обтулений плащ-палатками, щоб не було видно світла ліхтарика, працював на передачу. Часом радистові здавалося, що він задихався, що не вистачало повітря. У нього пекло в грудях. Піт витирав командир. Чути їх було не завжди чітко, і доводилося після кожних десяти груп повторювати. Це зволікало сеанс. Та іншого виходу не було. Всі розуміли, що відомості оці найцінніші з тих, що вони передавали за вісім днів своєї присутності.

Галка напружував усі свої моральні і фізичні сили, щоб не впасти і не забути про все на світі, заснувши під удесятеро згорненим парашутом: так було йому холодно зараз. Та за чверть години його вже кидало в жар, і він розстібав ґудзики чорної косоворотки, готовий скинути й фуфайку, аби дихалося легше. А тут ще оператор на тім боці фронту просить раз по раз повторити якісь групи. «Що він там, салага якийсь, а не спеціаліст?» — хотілося гукнути Галці. Та він мовчав, лише зціплював зуби. Він намагався не дивитися на командира, на Юхана, які ждуть не діждуться, коли ж радист нарешті відстукає все, що написано в радіограмі.

Тяжко передавати останні десятки цифр! Це все одно, що бігти на трикілометрову дистанцію: багато подолано, видно вже фініш, та ще не пройдено останні метри. А передати треба все, щоб штаб фронту знав про скупчення у районі Прієкуле восьми дивізій Шернера, бо, якщо вони прорвуться до Східної Пруссії, вважай, усе курляндське угруповання може послужити ділу оборони фатерлянду в Пруссії, Померанії, під Берліном.

Щоб зосередитися, відігнати хворобу, щоб десь ще зачерпнути бодай трішечки сил, Галка саме і думав, що ця телеграма допоможе 1-му Прибалтійському фронту вжити заходів, аби звести нанівець контрудар Шернерових дивізій. Можливо, туди підкинуть дивізію — другу з 2-го Прибалтійського фронту, з резерву Верховного Головнокомандування, чи попередять ворога наступом на якомусь іншому напрямку в Курляндії. Ставці, маршалам, командуючим фронтами видніше. Головне, щоб негайно вони звернули увагу на цю звістку, дали сигнали розвідгрупам, якщо вони є, для підтвердження цих відомостей. Спростування бути не може. Садівнику, як і цим латишам, вірити можна.

— Ну як? Приймають? — порушив мовчанку командир.

— Уже скоро…

— Хоча б якийсь порошок! Та всі вони в Тайди. Чуєш, Галко? Латиш тут, як у себе дома. Він принесе тобі порошки! — підморгував радистові Орел.

Нарешті Галка вловив довгожданий сигнал про прийняття радіограми до останньої коми і впав на посланий парашут, не скинувши навіть навушників. Ще ніколи від січня сорок четвертого так важко йому не працювалося.

Орел згортав рацію й антени. Підійшов Август.

— Ще дядя говорив, що Шернер їздить до лінії фронту машиною в супроводі двох-трьох авто.

— От біс-анцихрист! — вигукнув Орел і замріявся. — Я з Коропом бачив броньовичок, а попереду і позаду легковики з офіцерами, автоматниками. Машини йшли у напрямку Тукумса… Невже то був командуючий?

— Можливо, — ствердив Август. — Він їздив до Тукумса, сьогодні поїхав до Айзпуте і Прієкуле.

— Стій! Пароль!.. — пролунав грізний голос Коропа.

Відповіді не було. Короп ще гукнув:

— Стрілятиму!

Всі сполошилися, схопивши автомати.

— Це я. Латиш! — нарешті почувся подавлений голос. — Довоювалися ми тут. Сьогодні… Сьогодні… — далі говорити не міг і. сівши на пеньок, затулив обличчя.

— Що?..

І всі оніміли.

— Тайду сьогодні вбили фашистські солдати і межа кеті! — прошепотів крізь сльози Латиш. — Галко! Ми чули бій Тайди з фашистами. По всіх хуторах рознеслася вість, як одна дівчина билася проти двохсот…

Артур упав на парашут біля Галки. Він ридав здригаючись. Мало хто бачив, щоб отак мужчина плакав.

— Убили. І про це вже знає вся Курземе, а ми все шукаємо Тайду. Завтра прийдуть і по наші душі. Убили, — все повторював Латиш. — Галко! То вибухали її гранатні То відстрілювалася вона до останнього набою. А ще Кротов зняв із неї сережки — дарунок бабуні Беніти. Люди знають. А ми нічого не відаємо! Нікудишні ми з вами розвідники! Треба взяти гранати й підірвати лігво Вундерліха, Кротова! Я сам завтра піду! А ви як хочете!..

Ніхто не заважав Латишу говорити. Всі мовчали, мов риби. Всі уявляли хвилини бою Тайди з таким великим загоном, карателів по той бік шосе з Тукумса на Кулдигу, за яким вели спостереження десантники. Та ніяка уява не могла відтворити трагедію. Тайду вбили розлючені, осатанілі фашисти.

Так і сказали люди з хутора: «Осатанілі солдати, межа кеті і бандит-власовець Кротов!..»

Коли Латиш стих, Август несміливо порушив мовчанку:

— Ранком есесівець Вундерліх був у генерала Шернера. Туди і ведуть нитки цього підлого вбивства вашої дівчини!

Галка раптом став вигукувати: «Стріляй! Стріляй, Тайдо, озовись!.. Чуєш, Тайдо!» — волав на весь голос. Кудрявий затулив хлопцеві рот.

— Заспокойся.

Та Галка і далі марив, подаючи якісь команди, сперечаючись із радистами, що по той бік фронту. А потім затихав…

Десантники сиділи біля хворого Галки і скошеного, мов косою, горем Латиша, опустивши голови.

Була північ. Починалася нова доба, дев'ятий день їхнього перебування у курляндському «котлі» з дев'яти визначених командуванням фронту, щоб допомогти Червоній Армії догромити тридцять Шернерових дивізій.

10

— Ти можеш іти? — крізь сон пізнав Галка голос командира, прокинувшись від кашлю.

Він розплющив очі й прислухався. Об натягнуті на жердину плащ-палатки, що, як дах, опускалися донизу в обидві сторони, билися краплі дощу.

— Ти міцно заснув, і ми ждали, поки прокинешся, — знову озвався Кудрявий. — Йдемо, куди веліло начальство.

— Ось як! — прошепотів Галка пересохлими губами й закашлявся.

— Тс-с-с… — раптом просунулася в намет голова Коропа.

Вартовий конспірації і порядку приклав палець до рота і сказав:

— Таки ожив…

— Іти можеш?.. Орел і Латиш змайстрували носилки для тебе з плащ-палатки. Нам треба йти, Галко. Ранком сюди наваляться карателі. Вони, певне, здогадалися, що ми тут, по сей бік шосе…

Галка мовчав, думав про Тайду. Вчора він чув розмову про неї, сам щось вигукував. Але в деталях і не знає, як вона загинула. Зараз ту смерть страшно навіть уявити. Яка несправедливість! Сотня, дві чи й три фашистів проти одної!..

— Усі готові до виходу. Вчора Август приніс три хлібини і шматок шинки. Підкріпилися… Хліб пахне тмином чи м'ятою. Житній… — умовляв друга Кудрявий, простягаючи окраєць хліба і шматочок шинки, продимленої березовими дровами. — Яке ароматне це сало! Знають у ньому толк ці латиші. Сам би ще з'їв, але тобі залишив…

— Не хочу їсти. Пити…

Хтось подав йому в казанку ледь теплого напою, завареного і за ніч настояного на листі лісових ягід. Галка випив і віддав казанок.

— Хліб який! Житній. А ти ж народився у житі. Хліб додасть тобі сил, — все вмовляв хворого командир. — Йти можеш?

— Нащо питаєш, коли треба…

Чоботи й онучі Галки були сухими. Подумки він подякував хлопцям і взувся. Ще з намету побачив чотири пари ніг, що стирчали з-під плащ-палатки.

Галка виліз із свого куреня. Обличчя зволожили холодні краплі. Хтось накинув на його плечі плащ-палатку з башликом. Це — німецька, трофейна, плямиста, хоча зеленкуватих плям Галка зараз і не побачив: було темно.

— Треба йти, друже! — сказав Короп.

— Знаю. Так хоче Центр. По тому шосе віддаль від Салдуса до Кулдиги коротша. А Салдус — вузол німецької оборони, — розсудив Галка, як і личить аналізувати обстановку начальникові штабу групи.

Всі у нього запитували, як він себе почуває. Кашляючи і затуляючи рот картузом, Галка сказав, що готовий іти. Насправді ж був якимось знесиленим, наче побитим. Ноги тремтіли. Хотілося полежати ще. Оту непевність у ногах помітили товариші і вирізали йому палицю, мов чабану ґирлиґу.

Август і Орел упихали в мішки парашути. Латиш і Короп знімали плащ-палатки із жердини.

— Де стропа-фітіль? — затурбувався Короп.

— Я взяв! — відповів Орел.

— Добре, що тут не затоптали…

— Другу б підпалили стропу! — байдуже кинув Орел.

— Учиш, учиш тебе, а ти… — невдоволено дудонів Короп. — А з тебе, як з гуся вода… — І наглядач за порядком багатозначно, з філософським підтекстом закінчив: — Іменно на цій стропі ми повісимо гауптштурмфюрера Вундерліха і власовця Кротова.

Орлу сподобалися ці слова:

— То я і поклав у свій планшет ту стропу, щоб зашморгнути її на шиї тих бісів-анцихристів.

Галка знову закашлявся, і всі з тривогою поглянули на нього. Кашель у їхньому становищі ні до чого, все одно, що ворожий сигнальник у стані парашутистів. Короп одрізав від парашута великий. шмат шовку і віддав Галці.

— Затуляйся ось цим носовиком…

— Вийняти всім пістолети! — несподівано сказав Кудрявий і приготував свій ТТ.

Усі виконали командирове прохання, Август же підняв догори карабін.

— Латиш сказав, що нашу Тайду поховали селяни. Ми ще прийдемо на її могилу. А зараз віддамо честь мужній і до останньої краплі крові вірній своїй Радянській Батьківщині, рідній землі, народу своєму нашій Тайді триразовим салютом!

І глуху, мрячну жовтневу ніч розкололи злиті воєдино шість триразових пострілів. Вони пролунали так могутньо, ніби це був салют на честь визволення Орла і Бєлгорода, ніби це прогримів салют на честь «Неви-2» й на честь прориву облоги Ленінграда, на честь латиської дівчини Тайди!..

А потім настала тиша, що аж у вухах задзвеніло. Паузу порушив Галка, бухикаючи у шовковий носовик.

— Пішли, браття! — сказав Кудрявий, всовуючи пістолет до кобури.

Йшли повільно — по лісових дорогах, через хащі. Та більше просіками, які пролягали строго на південь.

Попереду, як завжди, Юхан. Зір у нього орлиний, реакція блискавична, слух, мовби в оленя. А стріляє так, що поціляє з пістолета у консервну банку на відстані п'ятнадцяти метрів.

Останнім іде шанувальник порядку Короп. Він часто зупиняється: чи ніякий «хвіст» не причепився до групи. Примруженими очима розглядає ліс, просіку, як колишній далекосхідний прикордонник, — ним він служив у 1938 році на зеленому березі Уссурі.

У дорозі їх і застав ранок, сірий, непривітний. Мжичив дощ. Важкі хмари пливли низько, здавалося, над самими деревами. Такий же похмурий і сірий настрій у десантників. Усі поглядали на Галку — адже йти йому тяжко! У Галки знову підскочила температура, мучив кашель.

— Сьогодні ж тобі дістану аспірину або кальцексу, — заспокоював радиста Латиш і вибачався: — Сам знаєш, що я вчора з хутора приніс…

Він натякав на звістку про загибель Тайди, і Галка вже сам хотів чимось полегшити душевні страждання Латиша.

— Подолаю нежить і без порошків! Не турбуйся.

— Не їстимеш, то й не здолаєш, — радив Латиш.

— Ви їжте! — втрутився і юний Август, підморгуючи Галці. — Я дяді Едуардові говорив, що тут є хлопець з України. Дядя привіт вам переказував. Аби знав, що тут хтось захворіє, я б розжився медикаментами. Хоча й нелегко. Хліб легше. Поки що… Дядя казав, що незабаром солдати накинуться на хутори, мов сарана. Їх же тут чотириста тисяч — щось треба буде їсти!..

— Віддихаюсь! — винуватим голосом мовив Галка.

— Послухай мене, братику Август, — звернувся командир до хлопця, — По шосе, до якого йдемо, їздить Шернер?

— Аякже! Це ж дорога на Салдус.

— Куди веде цей шлях, ми знаємо, — відповів Кудрявий. — А чи курсує ним командуючий?..

— Дядя говорив, що їздить! — упевнено сказав Август.

— Вполювати б нам цього тигра! Знайти десь на повороті ялинничок або чагарники і чатувати на авто Шернера. Вранці особливо. Га, браття? — поділився своїм планом командир, гадаючи, що настрій у всіх і в Галки бодай трохи поліпшиться.

— Кулемет треба! — ствердив Латиш, розмірковуючи. — Кулемет і бронебійні кулі…

— Ручний кулемет, загорнений у плащ-палатку, лежить разом із запасними радіобатареями під корінням ялини!.. — пригадав Короп, який стріляв з «дегтяря», коли ще був на кордоні. — Там, на тому місці, дикі кабани розпотрошили наші мішки.

— А мені в естонському гвардійському корпусі доводилося бути за першого номера, — озвався Орел.

— Що скаже начштабу? — звернувся до Галки командир.

Кудрявий рідко коли називав радиста начштабом уже тому, що посада ця більше символічна, хоча Галка міг бути б начштабом партизанського загону. Хлопець здатний мислити, кумекає в обстановці, ставить у критичних ситуаціях себе на місце ворога, прагне у тих ситуаціях розіграти кілька варіантів, щоб порівняти їх, зіставити, а потім уже вирішувати. Кудрявий певен, що все це у Галки ще з школи, коли з хлопцями грав у війну і читав книги про неї. Зорова пам'ять добра: побачив деталь — і запам'ятав. Уміє орієнтуватися на місцевості. Нарешті, Галка, як ніхто інший з них, знаходить контакт з людьми. Щось є в нього таке, що зовсім незнайомі люди, бачачи його навіть у німецькій уніформі, пізнають без розмови: він — радянський, як це траплялося під час минулого бойового завдання.

— То як, братику-кролику? Потривожимо Шернера?

— Не завадило б! Але ж чи їхатиме він тільки з охороною? Все одно — фантазія, — зітхнув Галка.

— Чому?

Чому? Галка і сам не знав, чому так сказав хлопцям. Просто йому було зараз не до Шернера. Перед очима весь час понівечена кулями Тайда. Він карав себе за свій жарт: «Чого торохтиш, мейтинес, кістками?..» Треба було помінятися у літаку з Тайдою місцем, і тоді б вона приземлилася біля Кудрявого, може, на ту ж берізку, біля якої десантувався Галка. Думав про співвідношення у житті випадку і закономірності. Однак приходив до висновку, що гору таки бере випадок. На війні — особливо. Її парашут опустився по інший бік шосе. Тому вона ї шукала їх не там, де потрібно. А тепер нема Тайди із золотавим, як латиський бурштин, волоссям, крізь пасма-промені якого поблискували синюваті камінчики у золотих сережках.

Думаючи про це, Галка кидав погляд на Латиша, знаючи достеменно, як тому тяжко після втрати Тайди, своєї коханої, своєї, можна сказати, дружини. Що з того, що шлюб той не оформлений? До німців же не підеш розписуватися… А скажи своїм підполковникам, здіймуть такий галас, що не радий будеш. І Короп, мабуть, проти таких стосунків, які були в Артура й Тайди. Як же — війна, дисципліна.

Та що може бути в житті вище від вірності?.. Вірності Вітчизні, вірності любові. Оце і змушує Галку йти, зціпивши зуби, бо все тіло. горить вогнем, бо ніяких сил не відчуваєш у ногах, в руках. За оту вірність Галка відучора усією душею любить Латиша. І за те, що той довірився йому, розкрив таємницю, про яку лише здогадуються Юхан, Короп і Кудрявий. Здогадуються, а точно не знають. А він, Галка, знає. То хіба зараз Латишу легше, хоча у нього й нормальна температура? Галка відає, що то значить, коли вмирає найдорожча людина. Такою у нього був батько. Такою у Латиша була Тайда…

І Галка ступає по мокрій землі, місить грязюку, намагаючись не відстати від інших, не затримувати їх через втому і немічність.

«Хоча б утих дощ! Хоча б виринуло сонце! Мабуть, учора воно було востаннє цієї осені на безхмарному синьому небі».

Минали години. На хуторах гавкали собаки. Тут взагалі не зайти у таке місце, звідки б не було чути собак. Оте гавкання тривожно відлунювалося у серці десантників і в Галки особливо. В разі чого… Він пристрелить себе. Сил не вистачить утікати, швидко бігти. Іншого виходу не бачить.

Здавалося б, уже можна звикнути до собачого гавкання. Однак — ні. Собаки нагадують про небезпеку, про карателів, заставляють парашутистів щоразу зупинятися й вслуховуватися у ліс. Вони знали, що і на Тайду фашистські солдати й «лісові коти» полювали з собаками.

Знову рушили. А в Галки ще свої турботи: треба волею своєю заставити себе не думати про хворобу, духом змусити її відступити. Інакше він може загинути ганебною смертю, а не в бою. То варто тоді було уціліти на фронті в сорок першому, під трьома півтонними бомбами у сорок другому?

«Варто! — доводив сам собі Галка. — Варто, бо я вже передав лише тут, у «котлі», з двадцять радіограм. Варто!» І думка ця була йому ліками, заганяла кашель у груди, знімала з тіла гарячі градуси. Він кликав собі на допомогу сильних волею людей, які не здавалися, трималися, боролися до останньої можливості, як учора билася їхня мила мейтинес Тайда.

— Спочинемо? — звернувся Кудрявий до хворого.

— Як усі… — дипломатично відповів Галка.

— Така відповідь мені подобається, братику-кролику.

Галка боявся у такому стані відпочивати взагалі. Можна сісти чи й лягти під сосною, як уже вмостилися хлопці на простелених плащ-палатках, позадиравши вгору ноги, щоб стекла трохи з них кров. Юхан перевзувався і викручував онучі.

Скільки вже разів кожен із нас відчував поблизу себе тверде тіло сосни у лісах під Новоселлям і Псковом, під Алуксне, коли просиділи вони весь день на лісорозробках у сотні метрів від фашистів, біля Апе, Цесіса і тут, у Курземе? Сосна, ялина були для них і подушка, і спинка від стільця, крісло і надійні охоронниці від вражих куль. Скільки тих куль прийняли сосни, боронячи партизанів, парашутистів?

Галка відчував, що його знову лихоманить. «Як протриматися ще день, поки дійдемо до того шосе, по якому їздять клятий Шернер і його солдати!» Короп уже розвів багаття. Август приніс у казанках води: недалеко протікав ручай. Корон діловито різав хліб, що пахнув тмином, дістав банку консервованої яловичини і розкрив її ножем.

— Сала не хочеш, то їж хоч це… — подав Галці скибку хліба, намазаної консервованим м'ясом.

— Не хочеться, — тихо сказав Галка, поглянувши на Латиша, який стояв, опустивши голову, наче закам'янів.

«Про Тайду все думає», — зітхнув і повторив:

— Я не хочу їсти…

— Подивіться на нього, біса-анцихриста! — вигукнув Орел. — Не будеш їсти, пристрелимо. Нам потрібен боєць, а не ось це упале дерево! — показав на зламані вітрами молоді сосни. — Вірно ж? — шукав підтримки у десантників.

— Візьми себе в руки! — підвищив голос командир. — Ну нема ніяких ліків! Нема для тебе постелі! Нема тепла! То що ж? Вмирати зібрався?.. Нам тут лазарет одкривати фашисти не дадуть!

— Чого витріщився, як на ворога? — спитав Галка.

— А ти зараз і є ворог! — втрутився Короп. — Як внутрішня контрреволюція. Будь мужиком! їж через силу. Випий кілька ковтків шнапсу і з'їж хліб з м'ясом. Ось і чайок уже готовий!

— Не хочеться їсти! Мені то холодно, то жарко…

— А не малярія? — жахнувся Короп.

— Звідки я можу знати, — сказав Галка, взявши хліб.

— Ага, злякався, щоб я не пристукнув тебе як дезертира! — засміявся Орел.

Обідати скінчили, і Кудрявий, підвівшись, сказав:

— Вперед, браття-кролики!

11

Минали дні. Спливали і два тижні. Німецько-фашистські війська в районі Прієкуле, як і планував командуючий Шернер, 24 жовтня сорокахвилинною артпідготовкою розпочали контрнаступ, щоб пробитися до Мемеля. Та одразу ж були зустрінуті готовими до бою дивізіями 1-го Прибалтійського фронту. Шестиденні наступальні дії восьми фашистських дивізій, які намагалися прорватися до Мемеля, обійшлися ціною у п'ятнадцять тисяч вбитих і поранених, великою втратою техніки, танків, літаків. Війська генерала армії Баграмяна не пустили курляндських вояк у Східну Пруссію, зустрівши їх у повній бойовій готовності.

Не мовчали і війська 2-го Прибалтійського фронту під Салдусом. Тукумсом. Точилися бої під Скрундою, на півдні «котла». Розвідникам Кудрявого було нелегко збагнути, де ж головний напрямок у радянських військ?! Не знало про це і командування фашистів, бо знову пожвавився рух на шосе, яке з'єднувало Кулдигу зі східною і південною ділянками фронту. Німці перевозили свої полки то на захід, то на схід, то на південь. Передислоковувати у них було що. Десять дивізій стояли віддалік від передової лінії фронту як резерв. Відстані тут невеликі — за дві години із штабу армій «Курланд» можна дістатися до найвіддаленішої ділянки фронту. А за чотири-п'ять годин можна пересікти весь півострів від Тукумса до Лієпаї. Наявність сітки шосейних доріг дозволяла німцям здійснювати такі маневри. І всюди — на передовій і в глибині оборони — солдати копали траншеї, ходи сполучення, будували дзоти. Тим часом до курляндських портів рух автомашин їз солдатами майже припинився.

Про все це Кудрявий повідомляв у Центр.

Тихий листопадовий ранок. Шернер у доброму настрої, незважаючи на те, що в операції «Прорив» утратив півтора десятка тисяч солдатів і офіцерів, а шістсот потрапило в полон. Німецькі війська не дорахувалися вісімдесяти літаків, чотирьохсот гармат, півтораста танків. Однак і росіяни не пройшли! Фюрер за це присвоїв Шернерові найвище звання — фельдмаршала.

Шернер — на висоті, у Шернера нема підстав для розчарування. В Німеччині готують спеціальний журнал «Курляндський боєць», тираж якого буде присланий солдатам групи «Курланд». Про мужність Шернера і його війська пишуть газети, ставлячи їх у приклад іншим солдатам Німеччини.

— Мій фельдмаршал! Машини готові! — доповів черговий офіцер, ставлячи у вазу червоні й жовті троянди. — Це від Едуарда. На честь присвоєння вам звання фельдмаршала!

— Данке! — кивнув головою самовдоволений Шернер. — Машина готова?

— Яволь! Сьогодні з охороною поїде гауптштурмфю-pep СС Вундерліх.

— А-а, це той, що ганяється за лазутчиками генералів Баграмяна і Єременка? — усміхнувся Шернер.

— Його команди вбили російську парашутистку. Латишка вона, — уточнив черговий офіцер. — З Вундерліхом їде два есесівських солдати, озброєних фаустпатронами.

— Він таки нав'язав мені фауст-снаряди, — усміхнувся Шернер, одягаючи білі рукавички.

Фельдмаршал вийшов з вілли. На ґанку зустрів садівника Едуарда, котрий зняв бриля і нахилив голову. Шернер махнув рукою.

— За троянди спасибі, — сказав.

— Лудзу, лудзу[3]… — зрадів подяці садівник.

Шернер молодцюватими кроками, як і личить молодому фельдмаршалу, збіг з ґанку і гукнув до шофера:

— Нах Салдус!

Командуючого дружно привітали офіцери і солдати, які мають його супроводжувати на південно-східну ділянку фронту. Найдовше тримав руку семафором гауптштурмфюpcp Вундерліх. У нього всміхалося не лише обличчя, аг навіть ямочка на підборідді, віддано дивилися очі.

— Як лазутчики? — запитав ніби ненароком командуючий. — Засікли пеленги?

— Нам удалося вбити фанатичку з тої групи, — відповів Вундерліх, виструнчившись.

— Я це знаю.

— Робимо все, щоб розгромити групу!

— Погано робите. Щось, здається мені, Єременко і Баграмян багато знають про війська «Курланд». Це стверджують і бої в районі Прієкуле. Раптовістю для руських не став наш наступ. Французи кажуть: «В усьому шукай причину в жінці». На війні ж — виграв чи програв баталію — шукай причину в розвідці.

— OPA, на жаль, не одна рація. З'явилися ще, мій фельдмаршале! А на шосе стали частіше потрапляти в аварії наші автомашини, зникають поодинокі мотоциклісти, — несміливо доповідав Вундерліх.

— Ви хочете сказати, що в Курляндії розгортається більшовицький партизанський рух? — скривив в іронії губи фельдмаршал.

— Я хочу сказати, гер командуючий, що з'являється дедалі більше бандитів, і мій обов'язок не лише попередити, але й потурбуватися про вашу безпеку. Я взяв солдат з «протитанковими кулаками», — похвалився гауптштурмфюрер СС.

Фельдмаршал кивнув вже без іронії. Повідомлення есесівця занепокоїло його: в Курляндії, так густо наповненій військами і каральними командами із західної Росії, Естонії, Латвії, де є навіть. формування власовців, з'явилися партизанські банди. Це неймовірно. Після інспекції 12-ї і 227-ї піхотної дивізій, куди зараз їде, Шернер поговорить з командуючими військами.

Чотири автомашини виїхали з резиденції. Незабаром вони минули стародавню Кулдигу, повернули на міст через бистру, з водоспадом Венту, по берегах якої стояло чотири зенітно-артилерійські батареї. Погода хоч і не сонячна, але й не мрячна. Дорога суха. Машини їхали швидко, витримуючи дистанцію у півтори сотні кроків. Шернер, обіпершись на шкіряну спинку, дивився вперед. Очі натрапили на повітряну бульку в склі. Скло незвичайне: його не проб'ють кулі, як не вразять бронебійні кулі машини, у якій він їздить. Що скло?. Німці створили мейсенський фарфор незалежно від китайського, і фарфор з Мейсена став дивом світу, а непробивне скло відлити можуть…

Заклопотаний думками був і Вундерліх, який їхав у першій машині. Він відчув, що його слова про розвідгрупи і про бандитів не дуже сподобалися командуючому. Та що вдієш — таке життя, така війна. Це не сорок перший рік, і росіяни зуміли поставити розвідку на високий щабель. Уже четверо вбито з десантної групи за минулі одинадцять місяців, а рація діє. «Мабуть, хитрий лис той однополчанин Кротова з якірцем на лівій руці!» У Вундерліха і в Кротова особливо нестримне бажання віч-на-віч допитати радиста. Інтерв'ю з радистом було б вершиною їхньої діяльності. Цим обидва марять. Це змусило гауптштурмфюрера не відпускати Кротова від себе далеко, навіть не посилати його до школи власовських пропагандистів у Добендорфі. Обидва — і Вундерліх, і Кротов — захопилися полюванням за парашутистами, то натрапляючи на їхній слід, то гублячи його. І чує серцем Вундерліх, що незабаром він таки зустрінеться із знайомим Кротову радистом. І станеться це невдовзі…

Нараз гауптштурмфюреру уявилася світловолоса дівчина в теплому жакеті, з хутряним комірцем, у кирзових чобітках, з санітарною сумкою на боці. Розплющеними, але мертвими очима дивиться вона, стікаючи кров'ю, у небо. «Убили, розтяпи. Не зуміли взяти живою!» — гримав на солдатів, обер-лейтенантів, «лісових котів». І ще від одного здригнувся Вундерліх: він побачив, як сяяли в останніх променях сонця у вухах дівчини золоті сережки з бірюзовими камінчиками, що так Відтіняли бліду вроду її мертвого обличчя. А потім над тим обличчям схилився Кротов…

Раптом ударив, мов грім над самою головою, кулемет, затріщали автомати. Авто, у якому сидів Вундерліх, завертілося, немов дзига, неначе воно потрапило в епіцентр смерчового стовпа. Свистіли кулі. Розліталося на скалки скло. Хтось волав у відчаї. «Опель» Вундерліха вихором знесло на узбіччя шосе. Як захотілося статечному гауптштурмфюреру опинитися раптом на дні машини або випасти з неї.. Так і сталося — він вилетів у кювет. Та в цю мить над ним пролунав грім і спалахнула блискавка, неначе виверження вулкана… Це було останнє враження Вундерліха. Таки недарма щойно думав про однополчанина Кротова — радиста з витатуйованим якорем на лівій руці. Радист, стоячи за сосною, жбурнув правою рукою «лимонку», розрахувавши, щоб та вибухнула саме над першою машиною. По першій стріляв з автомата і Латиш. На авто командуючого Шернера був спрямований вогонь кулеметників Коропа й Орла, автоматників Кудрявого й Августа. Кулі лопотіли, билися об, корпус машини, мов град. Кинута Кудрявим граната вибухнула, коли броньована автомашина командуючого військами «Курланд» Шернера рвонулася з усіх своїх ста двадцяти кінських сил уперед. З інших машин, які мчали вслід за Шернеровою, охорона вдарила з автоматів і фаустпатронів по місцю засади.

Тріщали гілки й ламалися стовбури молодих дерев, у які потрапили снаряди з «протитанкових кулаків». Ще кілька секунд, і машини охорони зникли за поворотом…

Якихось дві хвилини, що їх так довго і з муками чекали парашутисти Кудрявого, і бою — кінець. На шосе лежали вбиті фашистські солдати, у кюветі розпластався есесівський офіцер, а головний звір — фельдмаршал Шернер утік на своїй, на диво хлопцям, міцній машині.

— У того авто броня, мабуть, як у «тнгра»! — виправдовувався Короп, ледве не плачучи. — Били ж ми бронебійними!…

— Треба було по колесах, щоб у кювет звернув Шернер, — радив після бою, на жаль, Латиш.

— Та й моя граната спізнилася вибухнути! — пригніченим голосом визнав і свій промах Кудрявий. — Що ж… Пішли, брати-кролики, поки не пізно.

— Не тужи, командире! Найбільшого біса-анцихриста в Курляндії ми таки привітали з новим чином! — вигукнув Орел. — Запам'ятає те надовго!

12

Юхан як у воду дивився. Вже наступного дня на всіх дорогах, що променями сходилися до Кулдиги, вкопано стовпи з прибитими щитами. На щитах напис німецькою мовою: «Ахтунг! Банден!» Фельдмаршал Шернер більше не їздитиме на автотранспорті у Курляндії. Він літатиме до лінії фронту. Однак балтійська осіння погода заважатиме польотам фельдмаршала, і він відсиджуватиметься на віллі, поки в січні сорок п'ятого Гітлер не довірить йому групу військ «Центр». Едуард Робертович повідомить: командуючий Шернер обрав для себе інші засоби пересування, а на шосе вбито есесівського офіцера Вундерліха, одного з фюрерів каральних загонів, винуватця смерті Тайди.

Кудрявий ішов і думав, що надії на швидкий прихід Червоної Армії нема, а значить, операція на Курляндському півострові затягнеться, можливо, на кілька місяців. На порозі зима. Треба думати і про роботу, і про безпеку групи, м, коли випаде сніг, не впоратися і на спостережному пункті, і в розвідці, і на варті у. таборі — біля радиста, й коли стомлені бійці сплять. І їсти щось треба. Вантажі з літака зараз прийняти неможливо: надто велика концентрація ворожих військ і поліцейських команд на хуторах і в населених пунктах. Зовсім доведеться скрутно, коли випаде сніг. А сніг не за горами. Пора поповнити групу хоча б десятком людей або об'єднатися з кимось. Про партизанів і парашутистів їм розповідали на хуторах. Є такі в Курземе! Про це свідчать постріли і вибухи. І за таких несприятливих умов люди воюють… «Треба йти на контакти з іншими групами і партизанами!» — вирішив Кудрявий.

Десантники ступали мовчки. Але не тому, що дотримувалися правил конспірації, а тому, що в їхньому житті, їхній боротьбі за минулий місяць було більше тяжкого, трагічного, ніж бадьорого й переможного.

Накрапав холодний дощ. Сірі дерева похмуро стояли над опалим листом. Стікали краплі, немов сльози, з ялинових гілок, з віт сосен. Не чутно птахів. Не видно сонця.

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

15 листопада

Після нападу на Шернера нас врятувало те, що ми зустрілися з групою Балтійця. Загибель обох груп була б неминучою, бо Шернер наступного дня послав дві тисячі солдатів на ліс, з якого він був обстріляний. Кожен метр того лісу можна промацати такою кількістю солдатів. Виходи в усіх трьох напрямках шосейних доріг, що сходилися у Кулдизі, перекрито засадами з кулеметників і автоматників. Кільце замкнулося залізно.

У пошуках підходящого місця, щоб переждати грозу, нас шестеро (Кудрявий, Латиш, Короп, Орел, Август і я) натрапили на невідомих людей, озброєних російськими і німецькими автоматами, зодягнутих хто в що.

«Стійте! Стрілятимем! Хто ви?..» — озвався Балтієць.

Такими ж вигуками відповіли Орел і я, бо були найближче до чужаків.

Пауза тривала доти, поки нарешті від них не вийшов наперед чоловік, поклавши свій автомат, і не сказав: «Ми парашутисти. А то ви на шосе концерт улаштували?»

Так стрілися групи Кудрявого і Балтійця.

Того ж дня з хуторів надійшли тривожні вісті: німці стягують сили для облави, захоплюють хутори, беруть під кулеметно-автоматний контроль дороги. Двадцять п’ять бійців Балтійця і Кудрявого у безвиході.

Щоб вийти з такого критичного становища, ми вирішили зайняти позиції біля хутора, захопленого фашистами, — і огорожі для худоби. Навряд чи збагнуть німці, що парашутисти прийшли рятуватися до них. Солдати, що окупували хутір, до якого було від загороди, де ми причаїлися метрів з триста, горланили, готуючи їжу, а коли залишали хутір — крайній пройшов за десять кроків від парашутиста..

19 листопада

Групи Балтійця й Кудрявого поповнилися: прийняли двадцять місцевих хлопців-латишів і колишніх червоноармійців які втекли з німецького полону. Тепер нас — як у тій пушкінській казці: тридцять три богатирі.

З Великої землі прислали автомати. Наша вогнева міць становила три кулемети і двадцять п’ять автоматів. Решта бійців озброєна трофейними карабінами і шмайсерами.

28 листопада

Кудрявий віддав свої теплі онучі Юхану, бо той частіші виходить з табору, а з Коропом помінявся чобітьми: віддав вітчизняні, а собі взяв хромові, хоча за таких умов та ще пізньої осені хромові, зовсім не придатні.

У кожної людини в житті є друзі. Однак у нашому житті друзів більше, ніж будь-де. І одним із перших друзів я вважаю нашого командира.

5 грудня

Сьогодні у Кудрявого іменини — виповнилося 24 роки.

Обід маємо дуже скромний.

Щодня передаю по дві радіограми.

31 грудня

Ще вранці люди з хутора Озолмуйжа попередили, що проти нашого розвідзагону готується каральна експедиція. Знову сили карателів — дві тисячі солдатів, команди межа кеті й айзсаргів. Всі хутори вже заблоковано, дороги перекрито кулеметними точками. Ми на волосинці від знищення.

Балтієць і Кудрявий запросили парашутистів на раду. Одної голови тут мало. Іншого виходу нема — треба знову знайти позицію у присадибному ліску, недалечко від хутора, який уже захоплений німцями. Звичайно, можна сховатися в болоті, німці туди не підуть, бо ж температура — 10. Але хто тоді буде нас, простуджених, лікувати?..

Весь день лежали в обороні. Кожен був готовий, можливо, до останнього бою у цій війні. Та обійшлося. Ввечері загін будував житла — дуже похолодало. Викопали невеличкі ями, завглибшки у два штихи, посередині ставили стовпчики, з'єднували їх сволоками на висоті метра. На сволок клали жердини, що кінцями спиралися на краї ям. Потім зверху накладали ялинових гілок, встеляли покрівлю дерном, і хижа на шість-вісім осіб готова. У такій хаті можна навіть сидіти.

Опівночі в землянці нашої десантної групи повно людей. В ці останні години сорок четвертого року всі хотіли бути разом. Нема зараз ні хліба, ні м'яса, ні чарки. Є лише сім'я бонових побратимів.

12 січня 45-го року

Радіо принесло радісну звістку: Перший Український фронт рушив у наступ із Сандомирського плацдарму. Попереду Варшава, а там і земля фашистської Німеччини. Наш загін продовжує бойову роботу: стежить за чотирма фашистськими дивізіями, які готуються до передислокації. Засікти б учасно момент відходу.

5 лютого

Нам нема чого їсти. Упроголодь живуть і німецькі солдати. Вони грабують хутори. Немає ніякої можливості навіть вийти до людей попросити шматок хліба. Кілька разів прилітав літак, але був обстріляний зенітками. Навколо фашистські солдати. Один раз вони навіть перехопили скинуті для нас з літака вантажі. Тісно в Курляндському «котлі».

8 лютого

Взимку сорок п'ятого нашими ворогами були не лише радіопеленги й підсилювачі електромагнітних коливань, налаштовані на радіостанції розвідгруп, не лише полки, гарнізони, команди поліцейських і межа кеті, а й сніг, на якому залишалися сліди. А ще — голод! Тяжко нам!

Вчора наш табір атакувала рота фашистських солдатів. Карателі прийшли без собак. Та й нащо собаки? Завалують передчасно — ефект раптовості втратиться. Сліди було видно на снігу від ніг наших розвідників.

О тринадцятій — я тримав радіозв'язок з Центром — спалахнув бій. Довелося лівою рукою згортати рацію, правою стріляти з автомата. Фашисти рвалися до кухні, де кухар варив суп з свіжої свинини (хлопці розжилися трохи м'яса). Такого супу ми не їли півтора місяця. Більше задовольнялися котлетами з трофейних коней, і котлети ті були без солі. А тут такий багатий обід!

Та у такі хвилини не до думок про їжу і про страх. Важливо не зловити гаву. Стріляй першим, з коліна, щоб сам не став мішенню, а коліно служило упором. І досі пам'ятаю налиті кров'ю безтямні очі солдатів, які бігли, горланили, стріляли…

Півгодини точився бій. А потім усе стихло. Солдати побігли з лісу, гадаючи, що минулої ночі червоне командування висадило тут десант у кількості роти червоноармійців. Деякі солдати стали вважати «лісових котів» провокаторами, які навмисне навели їх на кинджальний вогонь російських кулеметів, під свинцеву зливу з автоматів. Партизанів і парашутистів загинуло шість. Двоє безнадійно поранені розривними кулями.

20 лютого

Голод. Холод. Патронів залишилося тільки по обоймі до пістолетів — щоб застрелитися…

Увесь час у поході. Чоботи розбилися вщент. Обмотуємо ганчірками. Так ніби тепліше.

Хлопці сплять на ходу.

Кротов, кажуть, був у бою з нами 7 лютого. Везе цьому негідникові! Скільки наші хлопці перебили фашистів, а Мамонько-Кротов — живий!

3 березня

Нарешті пощастило прийняти вантажі!..

8 березня

Учорашній день пам'ятний фашистам і нам.

Вороже командування було впевнене, що каральний загін з полку солдатів і з численних команд межа кеті мітлою вимете дві сотні партизанів на лід Абави, а вже на кризі їх добиватимуть німецькі кулемети, що зайняли позицію на тому березі. Фашисти квапилися покінчити з «Червоною стрілою», яка завдавала немалого клопоту диверсійними акціями поблизу головного штабу німецьких військ у Курляндії. До того ж «Червона стріла» стала базою для парашутно-десантних груп, де вони загоювали свої рани. Через рацію Кудрявий попросив у радянського командування радиста для «Червоної стріли». І цей радист приземлився на парашуті. Відтоді загін став виконувати ще й розвідувальну роботу для штабу Ленінградського фронту маршала Говорова, який у січні 1945 року прийняв тут командування, об'єднавши з'єднання 2-го і 1-го Прибалтійських фронтів, що залишилися, в Курземе.

Генерал-лейтенант Гільберт наказав будь-що знищити партизанів «Червоної стріли», поки не розтанув сніг. А сніг був спільником карателів, бо після розгрому «Червоної стріли» «рештки партизанів далеко не втечуть з пораненими по глибокому снігу. Співвідношення сил у запланованій операції: двадцять карателів на одного партизана. До того ж більша половина людей в «Червоній стрілі» була озброєна трофейними карабінами, гвинтівками.

Про це добре знали фашисти, однак не відали, що вночі 5 березня розвідгрупі Кудрявого, яку безперестанно вони переслідували, нарешті пощастило під Талсі прийняти вантаж з радянських літаків. Цей дарунок маршала Говорова допоміг доозброїти не лише нашу групу, а й парашутистів та бійців Балтійця. Вночі 6 березня, напередодні каральної експедиції, групи Кудрявого і Балтійця у складі майже сорока автоматників і кулеметників прийшли у табір «Червоної стріли» і передали партизанам кілька тисяч набоїв до автоматів, десятки мін, гранати, парашути для бинтів у партизанський, єдиний у Курземе, госпіталь, медикаменти і ще й бойовий, непереможний дух Червоної Армії, від якої у цей «котел» були послані парашутисти.

Цього не врахували фашисти, звіряючи відомості, роздобуті з допомогою лазутчиків і шпигунів на хуторах. І зовсім невтямки затіювачам карального походу, що керуватимуть обороною не лише командир «Червоної стріли» Столбов, колишній сержант латиської армії, латгалець, а й офіцери Червоної Армії — Балтієць і Кудрявий, що головним командиром у тій обороні буде парашутист, талановитий тактик, людина одчайдушна і безмежної віри у своїх товаришів, у самого себе, посланець 1-го Прибалтійського фронту, командир десантної групи Балтієць, двадцятип'ятирічний алтайський українець.

Бій розпочався о дванадцятій дня. Наші позиції нагадували підкову. У центрі було найбільше кулеметів, і карателі незабаром відмовилися іти в лоб, залишивши багато своїх солдат убитими. Все ж їм не раз удавалося на стиках між підрозділами прориватися у розташування оборонців. Були хвилини, що автоматники-парашутисти і партизани стріляли у карателів на відстані кількох кроків. Саме так бив фашистів і Юхан, котрий замінив свою гвинтівку на автомат. Він раз по раз виходив із-за товстенної вікової ялини і стріляв у п'яних солдатів в упор. Та й не лише Юхан. Роботи вистачало всім: кількість карателів перевищувала партизан у двадцять разів.

Саме в цей час Орла й було поранено, а тут за наказом Балтійця парашутисти і бійці-латиші підвелися в контратаку. Пішли саме в момент, коли фашистам здавалося, що з партизанами вже покінчено, коли воля у ворожих солдатів розслабилася, бо вони відчули подих перемоги. Що так може статися, передбачали Балтієць і Кудрявий уже після третьої години бою, коли карателі не досягли своєї мети і виявилося, що оборону партизанів не так легко зломити. До можливої атаки були попереджені всі бійці правого флангу і центра, звідки в цей момент варто посилити вогонь з ручних кулеметів, щоб покласти карателів на сніг, не давши їм підвести й голови.

І тридцять пішли проти ста. Попереду — Кудрявий, Короп і Латиш, розуміючи, що від їхньої поведінки залежатиме доля бою.

«Вперед! Ура!..» — витало на правому крилі оборони.

І ворожі солдати ніби забули, чого прийшли. Кидаючи зброю й хапаючись руками за голови, вони бігли до річки, нічого не тямлячи, бо такий поворот у ході подій ніхто не міг передбачити.

Біг і Орел, залишаючи за собою сліди крові на білому снігу, біг і стріляв з лівої руки, вигукуючи в агонії: «Бий бісів-анцихристів!»

Карателів на правому фланзі охопила паніка. Вони, немов табун здичавілих коней, вражених стампедою, кинулися за своїм вожаком у прірву. Солдати стрибали й котилися з високого берега на кригу. Вже смеркало, і німецькі кулеметники гадали, що то втікають з позицій партизани, і вдарили з усіх десяти вогневих точок. Кулеметники стріляли з лівого, а парашутисти з правого берега. Так усі сімдесят карателів і розпласталися на кризі, заливши її кров'ю.

Карателі зняли облогу. Ми з тривогою чекали, що сюди прийдуть ще більші сили фашистів. Передислоковуватися нам не було куди. І тому, що всі дороги й просіки могли бути перекритими, і тому, що поранених збільшилося удвоє, і нарешті тому, що позиція для оборони у партизанів зручна, а окремі сектори були заміновані. У нас не було іншого виходу, як знову прийняти нерівний бій. Можливо, останній, смертний бій.

Минула тривожна ніч. Ще напруженішим був ранок, день. Однак не солдати прийшли по обіді до місця бою, а юрба селян, яких фашисти пригнали підібрати вбитих-солдатів і поліцейських. Трупи навантажували в кузови автомашин і одвозили на кладовища. Вбитих було зо дві сотні в лісі та із сімдесят на кризі. Трупи карателів на крихкій кризі річки Абави так і лежатимуть, поки та не розтане й не понесе їх до Венти. А Вента, набравши сили після кулдизького водоспаду, «відтранспортує» вбитих фашистів у Балтійське море. Поранених завжди утричі більше, ніж убитих: така арифметика на війні.

30 квітня

Пізнім вечором на луці знову приймали вантаж. Летів так низько, що й не розкрилися парашути. Пілот вимкнув мотор, перехилився з кабіни й гукнув:

— Браття! Над рейхстагом наш прапор!..

2 травня

Едуард Робертович повідомив через Августа: «Генерал Гільберт скликав нараду вищого командного складу. Ішлося про ймовірність капітуляції. У штабі відбулося голосування: капітулювати групі «Курланд» перед військами маршала Говорова чи продовжувати війну? Половина генералів підвела руки за капітуляцію. Друга половина з командуючим Гільбертом на чолі стояла на тому, щоб воювати до останнього».

Я негайно повідомив в Центр. За кілька годин Центр відповів: «Вашу радіограму передано в Ставку».

9 травня

Двісті дев'ятий день нашої роботи в тилу групи фашистських військ. Не дев'ятий і не п'ятнадцятий, а двісті дев'ятий на Курляндському півострові.

Минув тиждень, як над обпаленим рейхстагом замайорів у травневому небі прапор Перемоги, але бої не припиняються.

Глибока ніч. Ось-ось благословиться на світ. А мені не спиться. Як не спиться чомусь і шістьом пораненим, які залишилися у таборі зі мною і двома вартовими. Всі інші бійці двох об'єднаних груп парашутистів Кудрявого і Балтійця розійшлися на роботу ще надвечір минулого дня. Дивно, на фронті навіть не гуркне. Ще з учорашнього дня 8 травня припинилася стрілянина, десь о третій годині по обіді. А ще ж уранці лунали артилерійські залпи батарей, бабахкали неподалік зенітки, а в бездонній небесній блакиті ревли з таким надривом мотори літаків, що, здавалося, ті «яструбки» і бомбардувальники розлетяться на шмаття до того, як у них поцілить снаряд чи кулеметна черга. І раптом тиша. Вона настала одразу ж, як пролетіли радянські літаки, скинувши в розташування німецьких військ листівки. Ті листівки білим снігом упали й на позиції артилерійської батареї за кілька сотень метрів від нашого нинішнього табору. Тісно стало в районі Кулдиги — Скрунди.

«Чому не стріляють німці? — не розумів я. — Чому так довго не повертаються з розвідки? А як ранком прийде сюди загін фашистів? Шість поранених, троє лише зможуть вести бій…»

Нервували й поранені. Особливо ті, котрі не могли ходити. Вони боялися, що тиша може бути перед великою грозою.

Раз по раз кидав бистрий погляд на молодий березняк Орел, підтримуючи рукою потрощене розривною кулею плече, що не заживає і донині. З пораненням Юхан не може миритися і гнівається на себе, на свою долю і виливає лють на фашистів, які стріляють у партизанів розривними кулями.

В Орла була гвинтівка з оптичним прицілом, і він убивав фашистів ще тоді, коли ті були на віддалі, на якій не досягав прицільний вогонь з автоматів. Гвинтівка, новинка техніки, стріляла майже без звуку, й гітлерівці падали, не розуміючи, звідки постріл. Це був реванш хлопців Кудрявого за постріли по них із протитанкових фаустпатронів, з яких стріляла охорона фельдмаршала Шернера листопадового дня сорок четвертого року. Не повезло нам: вислизнув з-під вогню Шернер. «Та бог не без милості, — втішав хлопців Юхан, — дістав по заслузі Вундерліх. То йому за смерть Тайди, старшого лейтенанта Івана, лейтенантів Сокола і Петра!»

— Мов гадюки, їхні солдати, — мовив задумливо Юхан. — Скільки ми їх перебили! За це. нам бог простить усі гріхи до двотисячного року.

— Ого!.. Уперше чую, щоб ти думав так далеко наперед, — сказав я.

Ми справді в тилу ворога рідко думали на роки вперед, більше — на час, що втискується в оберти стрілки на годинниковому циферблаті.

— Ти б радіо увімкнув. Із Стокгольма музику з «лістаранчика» передають.

— Пів на четверту ночі? Яка музика?

— Хе! Шведські молоді буржуї танцюють і в таку пору. Що їм? Нейтральна держава! — із заздрістю мовив Орел. — Живуть же! Розпаковуй рацію. Все одно не спиться.

— Так, не спиться.

— А я трохи прикимарив. Уві сні бачив дівчину. Якогось дива чекай. З німцями чи айзсаргами доведеться перестрілюватися.

— Скоро наші повернуться, — сказав я голосно, щоб почули всі поранені.

— Це б і я був на роботі, якби не бій на Абаві 7 березня! — пригадав з жалем Орел день свого поранення.

Я не відповів: думав про Батьківщину. Батьківщина! Батьківщина — це все. І чистий, рожевий захід сонця, і пилюга вздовж села, здійнята чередою, і веселий вереск дітвори, пісні парубків і дівчат, і поле, де породила мене мати й почула пёрший мій крик, що вихопився з маленьких грудей, і повітря, зігріте теплим промінням липневого сонця, яке я вдихнув тоді — двадцять літ тому, і криниця, де серед гарячого літа завжди крижана й чиста вода, і чотири високих осокори, що їх посадив дядько в рік мого народження, і дві верби над заводським ставом, і мова, якою я вперше у своєму житті назвав Зіну (моя кохана), і удари діда-сторожа об рейку, і школа, куди восьмирічним я вперше ступив із книжками в торбинці через плече, на якій дбайлива рука матері вишила півня, і друзі, з якими я вступав одного дня до комсомолу, — все це моя Батьківщина!..

Отак підсвідомо, у глибокій задумі, я повернув ручку рації і почув, як у ній щось клацнуло, а в навушниках зашипіло, потім пролунав урочистий, знайомий голос Левітана.

«— … тридцатью артиллерийскими залпами из тысячи орудий. Вечная слава героям, павшим в боях за свободу и независимость нашей Родины! Да здравствует победоносные Красная Армия и Военно-Морской Флот!

Верховный Главнокомандующий.

9 мая 1945 года. № 369…»

Диктор змовк.

— А що ж Левітан говорив до цього?.. — схвильовано мовив Орел, який отямився від дрімоти.

— Щось важливе. Повинен повторити, як завжди! — втрутився голос пораненого бійця.

Хтось протискувався до рації, говорячи:

— Хоч краєм вуха послухаю…

Я раптом розхвилювався. По щоках пробіг трепет. Цей наказ Верховного, певне, незвичайний. Адже залп буде з тисячі гармат.

Левітан став повторювати наказ:

«8 мая 1945 года в Берлине представителями германского верховного командования подписан акт о безоговорочной капитуляции германских вооруженных сил.

Великая Отечественная война, которую вел советский народ против немецко-фашистской армии, победоносно завершена, Германия полностью разгромлена.

Товарищи красноармейцы, краснофлотцы, сержанты, старшины, офицеры армии и флота, генералы, адмиралы и маршалы, поздравляю вас с победоносным завершением Великой Отечественной войны.

В ознаменование полной победы над Германией сегодня, 9 мая, в День Победы, в 22 часа столица нашей Родины Москва от имени Родины салютует доблестным войскам Красной Армии, кораблям и частям Военно-Морского Флота, одержавшим эту победу, тридцатью артиллерийскими залпами из тысячи орудий…»

— А ти, Юхане, все про музику з шведського ресторана торочив! — зауважив хтось із бійців-латишів. — Узвара!..

— Перемога!

— Перемога! — гукнули хором поранені і вартові так, що я навіть розгубився.

Невже кінець війні?.. Кінець якої так довго, з неймовірними муками ждав увесь народ планети? Може, тому, що так довго ждали цієї Перемоги, в неї ще не вірилося, хоча акт про беззастережну капітуляцію німецьке верховне командування підписало.

Орел і поранені, які могли стріляти, вже салютували з автоматів і з пістолетів.

Хтось урочисто повторював рядки партизанської пісні:

И, позабыв о тяжести и горе,

К тебе прийдем, советская земля!..

Орел обнімав мене здоровою рукою, стримуючись, щоб не розридатися: усе, що було на серці, в пам'яті, раптом злилося воєдино.

— Стій, хто йде? — гукнув вартовий.

— Вір зінд дойче зольдатен!

— Ми німецькі солдати! — пролунало у відповідь. — Не стріляйте! Ми не воюйм… Ми йдемо в полон.

— Капітуляція!..

— Ніхт шісен! Ніхт шісен! — ще й ще, мов попереджаючи, ґелґотали німецькі солдати.

— Ми не воюйм!..

— Вір капітулірен!..

— Дивись, скільки бісів-анцихристів! — здивувався Орел.

Я підійшов до вартового, перед яким зупинилося зо дві сотні солдатів гітлерівської армії, підняв руку. Наперед вийшов обер-лейтенант:

— Ми шукаємо полон…

— Слухай мою команду! — звернувся я до німців. — Алле зольдатен! Бітте зецен зі зіх! — І запросив «капітулянтів» сісти. Та раптом передумав і гукнув: — Автомати на землю! Вафен штрекен!..

Солдати покірно поклали на траву автомати і карабіни.

— Нехай біси сядуть подалі від зброї, — порадив Орел. — Витягуватимеш затвори, то й за годину не впораєшся. А то ще якомусь стукне в голову вхопити автомат.

— Це так, — погодився я і сказав німцям, щоб ті всілися осторонь.

Німці посідали. Залишився стояти тільки один. Від несподіванки я отетерів: той мав Хвилясту чуприну — вона вибивалася з-під пілотки — Мамонько-Кротов! Упізнав Мамонько й мене. Його права рука, ніби у судорогах, засмикалася і потяглася до кобури з парабелумом. Я не зважився підвести автомат, бо Кротов ніби загіпнотизував мене. Та раптом він присів, дзигою крутнувся, увібравши голову в плечі, кинувся в густий ялинник, петляючи, мов заєць.

Полонені перезирнулися. Якби не вони, я б побіг за Кротовим, але довелося тільки знизати плечима…

Раптовий натужний гуркіт мотора і ляскіт гусениць поглинув усе: сюди прямував танк Т-34, весь обліплений, як вощина бджолами, автоматниками. Між них були і парашутисти Кудрявого, Балтійця. Стоїть на танку також капітан Червоної Армії з білим прапорцем парламентарія, котрий приймав у полон солдатів, що капітулювали.

— Юхан! Друже! Наші біси-анцихристи вже на танк пересіли! Це справді — Перемога! — гукав розчулено і голосно я, дивлячись то на танковий десант, то на пораненого Орла. — Тебе одвезуть в госпіталь. Вилікуєшся, Юхан!..

Кудрявий, Латиш, Короп і. Август стрибнули з броні на землю і кинулися до нас. Поранених ми поклали на броню танка. Радянський капітан повів німецьких солдатів у полон.

«Тридцятьчетвірка» розвернулася і рушила на першій швидкості до траси, а ми пішли слідом за танком.

За кілька гонів ліс скінчився і перед нами розіслалося поле. Зеленіло молоде жито. А в небі сяяло сонце 209-го дня перебування розвідників у тилу противника.

— Німці! — хтось попередив звично. — Дивіться, скільки!..

Та ніхто з нас не скинув з плеча автомат, хоча то справді були вчорашні вороги. Стояли вони гуртами, а поруч — штабелі складеної зброї. По шосе колонами йшли дивізії з генералами на чолі. Одні солдати тюпали, похнюпившись, інші байдуже озиралися на всі боки. Фашистська Німеччина беззастережно капітулювала. Група військ «Курланд» здавалася в полон військам Ленінградського фронту.

Побачивши парашутистів, солдати, що розташувалися на хуторі, підвелися, стали струнко, а офіцер підніс руку до козирка.

Та ми ніби не помічали їх. Ми думали про своє, і кожен намагався дихати глибоко, на повні груди.

У небі ласкаве травневе сонце. Зеленіли ниви між хуторами. А за полями виблискував від роси молодий березняк…

«І це не видіння уві сні. Це — День Перемоги!» — прошепотів я, намагаючись переконати себе в цьому.

Примітки

1

Кангар — Дракон, персонаж латиського народного епосу «Лачплесіс».

2

Мейтинес — дівчина (лат.).

3

Лудзу — будь ласка (лат.).

Content

Автомонов Павло Галка

Павло Автомонов ГАЛКА Роман

Книга перша «НЕВА-2»

Частина перша У РЕЗЕРВІ

4 серпня 1943 р

5 серпня 1943 р

ТРОЄ НА ВІЛЛІ

ВАСИЛЬ, ОСКАР І Я

ХЛОПЦІ КУДРЯВОГО

НАШ ГЕНЕРАЛ

НАПЕРЕДОДНІ

ВИЛІТ

Частина друга ПЕРШЕ ВІДРЯДЖЕННЯ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Книга друга «ПАНТЕРА» — «КУРЛАНД»

Частина перша КРИВАВИЙ ПРОВЕСЕНЬ

1

2

3

4

5

6

7

Частина друга РИЗЬКЕ ШОСЕ ЩОДЕННИК ГАЛКИ

1 квітня 1944 р

2 квітня

ПОГОНЯ

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

4 квітня

6 квітня

12 квітня

14 квітня

16 квітня

18 квітня

19 квітня

22 квітня

25 квітня

27 квітня

1 травня

6 травня

7 травня

14 травня

16 травня

17 травня

25 травня

26 травня

27 травня

6 червня

8 червня

10 червня

15 червня

17 червня

18 червня

19 червня

21 червня

26 червня

29 червня

2 липня

7 липня

9 липня

10 липня

11-21 липня

23 липня. Неділя

29 липня

СПОСТЕРЕЖНИЙ ПУНКТ

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

9-12 вересня

СМЕРТЬ КАНГАРА

ВИХІД

Частина третя 209 ДНІВ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

ЩОДЕННИК ГАЛКИ

15 листопада

19 листопада

28 листопада

5 грудня

31 грудня

12 січня 45-го року

5 лютого

8 лютого

20 лютого

3 березня

8 березня

30 квітня

2 травня

9 травня

Примітки