Бедзик Юрій

Любов, Президент і парадигма космосу

Юрій Бедзик

ЛЮБОВ, ПРЕЗИДЕНТ І ПАРАДИГМА КОСМОСУ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

ПОДЯКА СПОНСОРАМ

Автор і видавництво «Астарта» уклінно дякують Фонду сприяння розвитку мистецтв та ВАТ «Укрнафта» (Голова правління — народний депутат України Олег Салмін) за благородний доброчинний дарунок — пожертвування чималих сум на видання цієї книги. Маємо змогу ще раз пересвідчитися, який високий духовний потенціал закладено в душі наших людей. Адже всі наші здобутки в становленні незалежної української держави слід найперше віднести, на рахунок цього невичерпного потенціалу. Віримо, що народжена значною мірою завдяки спонсорській допомозі книга Юрія Бедзика «Любов, Президент і парадигма космосу» принесе радість усім, хто бореться за щасливе прийдешнє України.

СЛОВО ДО ЧИТАЧА

Про Космос і про нас, грішних землян, мовлено й мовлено чи не від сотворіня світу. Вже послані перші ракети на місяць, літальні апарати особливих конструкцій сягають Марсу і Венери, радіотелескопи відкривають перед нами браму до найдальших галактик. Та все ж суть Всесвіту лишається загадкою.

І раптом автор цього роману бере на себе сміливість заявити, що він збагнув найголовнішу загадку усіх часів: ми, земляни, є мешканцями всього космічного безмежжя. Надто смілива претензія? Можливо. Та автор воліє йти далі і запевняє, що оті, далекі, зоряни, такі ж прості і, напевно ж, також живі істоти, як ми, і вони прагнуть контактів з нами, вони вимагають від нас відповіді на заклики, на їхні наївно-добрі питання.

Автор просить читача дозволити собі таку ж вільну уяву, яку дозволив собі він сам. Хай читач збагне суть нашого одвічного існування, суть нас усіх, котрим ім’я — діти безмежжя.

В чому ця суть?

В тому, що нами повеліває єдина, всеосяжна парадигма космосу. (Слово «парадигма» автор вжив не для пишномовності, а для точного розуміння справи, хоча більшість людей воліють слово «концепція»).

Отож, ми не можемо порушувати космічних законів. Не сміємо дерзати на більше, аніж нестримна хода потоку матерії. Не повинні забувати, що Україна в цій ході суворо простує своїм шляхом, виборюючи свою свободу, свою державність, своє право на життя. І водночас мусимо нести в собі відчуття, дароване нам великим космічним розумом, знаючи, що все живе на планеті — від найпростішого ембріону до президента держави — частка всесвітньої гармонії, котру не дано порушувати нікому.

Можливо, мій роман здасться декому фантастичним. Таке припущення мені, як авторові, не дуже імпонує. Бо все описане мною давно стало реальністю. Читач може запитати: чи й справді реальні всі оті появи в творі HJIO? Чи існує в дійсності високорозвинена цивілізація далекого Сиріусу? Як не дивно, наука все більше схиляється до визнання реальними літаючих «тарілок», а політичні діячі і деякі уряди навіть базують на них свої суто прагматичні дії. Давно відомо, що в 1947 році в США над містечком Розуел (Роквел) абсолютно реально зазнав катастрофи корабель «пришельців», уламки якого разом з тілами їх досі зберігаються в так званому ангарі «51». Хіба це фантазія? Ні, реальний факт. Тож чому мені, авторові роману, не дано право на таку реальну фантазію?

Повторюю: суть проблеми в іншому: хто ми серед космічного безмежжя? І як маємо поводитися перед лицем його величності Космосу? Бо ж, як я беру на себе сміливість стверджувати, Космосові не байдуже, чи ми й далі будемо ворогувати між собою, накопичувати арсенали ядерної зброї. І чи наші держави, наші політики, наші президенти, нарешті, не осягнуть найвищої філософії буття, яка полягає у тому, щоб жити за одвічною парадигмою космосу — в мирі і злагоді.

Ось чому мій роман — це моя (дай Боже не марна!) спроба гукнути в душу кожному: слухайте зоряні небеса, слухайте космічні сурми, вони звучать для всіх нас, як голоси мудрих архангелів. Може, ті голоси і відкриють нам браму до реального безсмертя.

Автор

ЛЮБОВ, ПРЕЗИДЕНТ і ПАРАДИГМА КОСМОСУ

Роман

Моїй коханій дружині, вірному помічникові Людмилі Івановні

Був травень 45-го року.

А точніше — велике і прекрасне число: 9 травня 1945 року, коли світ уперше зітхнув з полегшенням, сказавши собі — кінець! Берлін капітулював, німці підняли руки і визнали себе переможеними. Європейські народи якось раптово звелися з колін і побачили над собою бездонну глибінь неба, і повірили вперше, що то небо миру.

Гуляли в цей день по всій радянській землі. В змученому Севастополі також, на кораблях, в кают-компаніях, в тісних кубриках, під розквіттям бойових прапорів, у сурмах переможних маршів.

Декотрим вдалося вирватися й додому до своїх родин, іншим навпаки не поталанило, бо ж комусь малося нести службу. Берлін далеко, а тут морські рубежі, і всяке може статися, усякі хвилі накочуються, а ще, може, й недобиті фашисти десь затаїлися, бо недарма перед самим штурмом Берліну серед чорноморців пройшла чутка, ніби через Дарданелльські протоки пройшло кілька гітлерівських субмарин-смертників, котрих пропустили в Чорне море ображені турки, і тепер ті німецькі недобитки залягли на глибинах, і мають доволі пального, заряджені торпедами і тільки чекають слушної години для вчинення помсти.

Серед кораблів Чорноморського флоту був один корабель під назвою «Салют» — броньоване суденце з броньованим серцем, і йому в цей день найперше належало думати не про мир, а про війну, щоб вона, клята не повторилася більше ніколи. І тому судно, одержавши наказ, трохи сумовито, а, може, бадьористо вирвалося на патрулювання з севастопольської бази у морські далі.

О 12-й дня, коли корабель, поминувши Костянтинівський равелін впевнено ліг на курс, його командир капітан 2 рангу Севастьянов гукнув свого друга капітан-лейтенанта Сержа Сікору у свою каюту, щільно зачинив за ним двері і показав на столик. Там стояла скромненька пляшка «московської», а поруч неї два гранчаки і відкрита бляшанка консервів.

— Кінець війні, Серже! — видихнув сухими губами командир і раптом в пориві чоловічої завзятості обняв друга. — То маємо ж ми право? Доки ще я не погукав сюди офіцерів і мічманів.

— Маємо, Вікторе Степановичу.

— Я дав команду, щоб ішли найтихішим.

— Будемо іти найтихішим, Вікторе Степановичу, — покосував на пляшку худенький, світло-русявий капітан-лейтенант. — Доки вицідимо половину, буде поворот на 180 градусів і додому.

— То наливай, каплей, за нашу славну перемогу!

— Єсть наливати під кутом 40 градусів, — кинув жартома старпом Сікора.

— Щоб крові більше не лилося! І щоб пилося тільки за новонароджених!

Аж раптом на палубі загупотіли кроки, й почулися стривожені голоси. Капранг насупився.

— Трудна перемога виходить. І випити по-люд-ськи не дають, — буркнув командир. — Що там за діла?

До каюти ввійшов мічман Гаркуша, збілілий трохи і очі якісь розтривожені.

— Що там у вас, мічмане?

— Дозвольте, товаришу капітан 2 рангу…

— Не тягни!

— Нас атакують, товаришу капранг.

— Яка сволота?

— Схоже… підводний човен.

— Давай тривогу! — вигукнув капранг і перший кинувся на палубу.

Там було порожньо. Матроси розійшлися по бойових частинах. Тільки двигун реве, та дрож в усьому корпусі. А сонце над обрієм просто б’є в очі. Гарне світання! Зараз буде торпеда… Зараз ударить! Севастьянов піднявся на місток і наказав дати повний газ… Просрали!., такий день просрали..

Він дивиться з містка і нічого не бачить: ні торпеди, ні перископа ворожого човна, жах якийсь, підлість і жах!

Хтось унизу закричав:

— По лівому борту!

Командирове око майнуло по воді. Пробігло блискавкою, ніби знаючи, що мить погляду — це вже порятунок. Коли бачиш воду, чорноту хвиль, пекуче сонце — ти вже врятований. Смерть пронеслася. Нема торпеди…

— Круто праворуч! — гукнув керманичу.

Той різко пустив стерно у правий бік.

— Гей, там, внизу, на палубі — дивіться! Пильнуйте!

Йому відповіли спокійно:

— Пройшла і годі.

— Куди пройшла? — це вже голос каплея.

— Кудись… Нема її більше, товаришу капранг. Хай їй чорт світить у воді.

Аж тоді хтось змалював ситуацію. І стало всім ясно, що справді пронеслося біля самого борту, щось чорне, велетенське, і зникло десь попереду. Може, це була й не торпеда, а, може, торпеда, тільки скажено великих розмірів. Тепер уже далеко, і боятися її зайве. Довго буде плавати у хвилях.

Аж раптом знову хтось вжахнувся, тільки цього разу з правого борту:

— Он!.. Дивіться!.. Дивіться!..

І всі побачили чорного горбастого велетня, схожого на загадковий підводний човен, що полискував своїм корпусом на сонці. Не втікав, не маскувався, всією потугою наче стверджуючи свою невразливість.

У капітан-лейтенанта закалаталося серце. Схопив Севастьянова за руку: он же!.. Он!.. Бачите?..

Севастьянов усе бачив. Припав до тангенти передатчика і спазмованим голосом гукнув на базу:

— Приймаємо бій!.. Ми атаковані… Невідомий підводний човен по правому борту…

Не встиг мовити більше ні слова. Велетенська чорна пелена запнула небо, і стало чорно зусібіч. Сержеві здалося, що корабель стрімко пірнув у вир, світ пішов обертом, серце у нього завмерло, і він провалився у тьму…

… Пробудження було дивним, майже лагідним, ніби після довгого, гойдливого сну. Здається, минулося… Він живий, цілісінький, знову сяє зеленню море, і сонце над обрієм захлинається від щедрості. Двигун реве у трюмі, розносячи по тулубу нервову дріж.

Що це? Серж ніяковіє. Здається, він втратив тяму… Замакітрилося в голові. І де поділося оте лискуче чорне страхопудло по правому борту? Каплей протирає очі, повертається до капранга. Той стоїть знетямлений, лице — біла маска.

— Серже, який чорт нас попутав? — питає не своїм голосом.

— Слава Богу, чорт лишився по правому борту, Вікторе Степановичу.

— То, може, повернемося в мою каюту? За свято Перемоги? А? Ми ж не випили за наше свято!

— Боюся, вже випили.

— Ходімо, ходімо.

— Тобі вирішувати, Вікторе Степановичу, — згодився капітан-лейтенант.

Тут на місток піднявся старенький мічман. Сіпав нервово вуса, блукав очима.

— Як ви себе почуваєте, Вікторе Степановичу? — запитав глухо.

— Та ніби… нічого.

— А люди… погано. Двоє зомліли. Боюся, чи не хвороба якась.

Офіцери хутко спустилися з містка, обійшли бойові частини. В машинному відділенні прямо на металевій підлозі лежав старший моторист. Біля нього бідкався його помічник, вливав йому в рота воду з кухля. Ще гірше було з штурманом. Його прямо в каюті вхопили за столом над картою корчі.

— Повертаймося на базу, — вирішив Севастьянов. — Мені теж якось зле. Голова не своя. Згоден?

— Згоден, Вікторе Степановичу, — кивнув Сікора.

Було сонячно, однак не дуже ясно. Наче туманець стояв над морем. Командир корабля зв’язався з військовою базою, назвався і рішуче кинув у ефір, що просить дозволу на припинення патрулювання. В екіпажі кілька тяжких захворювань!

Ефір озвався мовчанням.

Севастьянов розсердився. Там що, оглухли, чи не хочуть приймати його заяви, його пояснень? Бюрократи прокляті! В такий світлий день тішаться своєю владою! Він повторив запит: мусить припинити негайно патрулювання, бо може статися лихо, люди зазнали струсу, щось незрозуміле впало на всіх…

— Повторіть назву корабля.

— Сторожовий «Салют», бортовий номер 707.

— Такого не знаємо… Чи ви, бува, з нагоди 9 травня не перебрали лишку, шановний? — Голос чергового бази був з краплиною іронії.

Севастьянова пойняв гнів:

— У нас хворі на борту! «Салют» з номером 707 просить дозволу на негайне повернення!

Знову стало тихо. Динамік шелестів довго і якось злостиво, аж нарешті промовив сухим голосом:

— За списками сторожових кораблів Чорноморської бази названий вами «Салют» на 9 травня 2002 року не числиться. Ясно? Можете вийти на створи і встати для опізнання. Вишлемо катер.

У Севастьянова пошерхло в горлі, загупала в скронях кров.

— Повторіть дату? — ледве спромігся на голос.

— Я ж вам сказав по-людськи: 9 травня 2002 року. Ви що, втратили там лік часу? Ну, хлопці! Отак перебрати міру!

Очі в Севастьянова збіліли. Йому замлоїло. Ледве чутно переказав старпому Сікорі зміст розмови.

— Мабуть, ми справді вхопили тяжку болячку. Або не допили норми, — мовив з глухим ремствуванням капранг-2, і на чолі його проступив піт.

— Так що, не впускають до нашої бази? — запитав Сікора.

— Повинні стати по створах і не ближче.

— Це щось не те… — хитнув головою Сікора. — Прошу тебе, Вікторе Степановичу, уточни ситуацію. Я боюся найгіршого… Може, є наказ про арешт команди. І нас хочуть взяти тепленькими. Як німецьких шпигунів!

Повторний радіо-запит виявився ще неймовірнішим. Сікора, стоячи поруч з командиром корабля, чув усю розмову з черговим бази. Тепер там на пульті був хтось інший. Спробував узяти примирливий тон, навіть з ноткою співчуття: нащо, мовляв, нервуватися, усе буде з’ясовано, кораблі так просто не гинуть, а хворих негайно приймуть в санчастину. Ніяких особливих неприємностей, ніякого криміналу. Слава Богу, що за півстоліття ви якось таки дісталися до рідної домівки.

— Годі корчити з себе йолопа! — заревів знетямлено командир «Салюта». — Який кримінал? Які півстоліття? Ми п’ять години в патрулюванні, вийшли сьогодні о четвертій ранку…

— Не знаю, не знаю, — розсердився й собі голос на військовій базі. — Тоді ви не «Салют». Кажете о четвертій ранку… Та в нас тепер такого графіку немає. І, взагалі, ніякого вільного патрулювання. Для цього грошенята потрібні, а наше командування на бобах. Хіба що в українському флоті щось нашкребуть… Так що кінчай травити баланду!

Севастьянов відчув, як йому пливе з-під ніг підлога рубки, сказитись мало, чи він здурів, чи вони там на базі всі зсунулися з глузду.

І щоб якось бодай зачепитись за реальність, він запитав грубо:

— Слухай, ти, розумник, якщо я не «Салют», то хто ж я такий? Дух святенький? Куди подівся мій сторожовик «Салют»? Куди поділися ми, члени його екіпажу, п’ятдесят два матроси, мічмани і офіцери?

— Куди ви всі поділися, відомо тільки вам, — стримано подав голос черговий з бази, хоча й відчувалося, що він уже сам на хвилі люті, ось-ось зірветься. — Ми ж знаємо одне. Принаймні, так написано на стенді слави у нашому гарнізонному музеї. А написано просто і прямо: сторожовий корабель «Салют» з бортовим номером 707 під командуванням капітана 2 рангу Севастьянова безслідно щез під час патрулювання в славний день Перемоги над німецько-фашистськими загарбниками.

Ясна річ, тут втрутилися якісь ворожі сили. А, може, й не ворожі. Самі сидять тепленькі, святкують Перемогу.

Севастьянов змусив себе настроїтися на іронічний лад:

— Так що, виходить, ви там чарку давите, а «Салют» хай собі бовтається в морі?

— Прошу не жартувати, товариш капітан другого рангу, — озвався різко черговий бази. — У нас справи. Відключаємося.

— Севастьянов повернувся до Сержа.

У них, бач, справи… Ну, йолопи! А, може, справді… Знаєш що, Серж… ідемо в Севастополь. Там з’ясується.

Його зупинив Сікора:

— А я б не поспішав. Нас не просто ігнорують, нас просто забули… — В душі Сікори ворухнувся жах: — Капранг, стривай! У них на календарі сьогодні 2002 рік. А вранці було 9 травня 1945 року. — Сікора вчепився в командира. — Двічі нам сказали: 2002 рік! Хто ми тепер? Де ми?

— Дізнаємося в Севастополі.

— Але ж ми для них не існуємо. Ти розумієш? Нас просто немає! Ми для них мертві. Ми — герої, як загинули в сорок п’ятому. Півстоліття тому.

У Севастьянова опали руки, не знав, що має робити. Корабель як корабель, і море як море, і голос з динаміка справжній, це не сон, не марення. З хвацького офіцера Севастьянов раптом перетворився на дядька з обвислими вусами і порожнім поглядом.

— Ходімо вип’ємо… Мені погано… — видушив з себе хрипко. — або я сказився, або весь світ пішов у тартарари.

Вони спускаються в командирську каюту, падають на стільці. Відчай, панічне чуття безвиході. Севастьянов розшарпує на грудях кітель і тягнеться до пляшки. Іншого виходу в нього немає. Усе залити горілкою. Хай вона вирішує за них!

Булькає рідина, проливається на столик, заливає якісь папери.

— Може, більше не треба? — намагається зупинити його Серж Сікора.

— Треба! — мало не кричить вусань. — Кінець усьому! Край! — І тут він сторожко наслухається: — Стоп!.. Мені здається… ми не самі… тут хтось є…

— Ти мариш, Вікторе Степановичу.

— Ні, я чую нутром, що тут хтось є. Озирнися по каюті. Поглянь гарненько. Глянь отуди… Ні, в куток, в куток!..

Сікора дивиться в куток каюти. Шкіра на його обличчі стягується, як попечена, і в очах різачка, наче хтось сипнув йому в них піском. Він бачить щось дуже схоже на людину, чоловік то чи жііДка — не впізнати було. Високий, з голубими очима, волосся ніякого, хіба що ріденький пушок непевного кольору і довга-довга шия. Лобаста голова на тій шиї повертається в один, в другий бік, наче когось іще сподівається побачити. Мара якась, а не людина. І ще вловив Сікора одну деталь — людина та губилася в якомусь голубуватому серпанку. Враження було, наче її окутував легкий туманець. Серж і Севастьянов тупо дивляться на прибульця в голубому тумані, їм до болю кортить сказати йому щось, вони відчувають його добрість, його майже стражденну прихильність до них, а проте мовчать злякано, мовчать ошелешено. Говорити з такою з’явою неможливо, говорити просто ніяково. Це щось із сфери фантастики. Наслання якесь.

Зненацька Серж чує у собі голос. Прохальний, майже вибачливий, і заразом сповнений смутку. Голос, який водночас вимагає послуху, вимагає дії.

Сержеві хочеться глянути на свого друга-коман-дира. Як він це сприймає? Лице у Севастьянова, як і досі, отупіле, в очах ляк, губи безгучно ворушаться.

А чужинський голос вперто нагадує про дію. Вимагає дії. І зневажити його веління просто незмога. Серж відчуває себе наче вже й не у власній волі, все відбувається саме собою, кожен його рух кимось підказаний.

І тому каплей Серж Сікора дуже обережно, дуже делікатно наближається до столика під ілюмінатором (якою ж недоречною здається зараз на ньому пляшка горілки!) схиляється над перекидним календарем і олівцем, що стирчав досі в підставці з пластмаси, починає виписувати не знать ким продиктовані слова. Букву по букві:

«НІЧОГО З ПЕРЕЖИТОГО НАМИ В ЦІ ХВИЛИНИ НЕ ЗАБУДЕМО І НЕ ПЕРЕКАЖЕМО ІНШИМ ЛЮДЯМ. ВОНИ МУСЯТЬ ПОРЯТУВАТИСЬ. ВОНИ ПЕРЕД ЗАГИБЕЛЛЮ. МИ ЧЕКАЄМО НА ВАШ ПОКЛИК. МИ ПОГУКАЄМО ВАС СЛОВАМИ:

ІКСА ТОНГА ФЕЕН… ІКСА ТОНГА ФЕЕН… ІКСА ТОНГА ФЕЕН…»

Стояли потому на містку із командиром, мовчки дивилися на іскристі хвильки. Аж нарешті Севастьянов запитав не своїм голосом:

— Якщо це не біла гарячка, то що це, скажи?

Спека ставала неймовірною. Море плавилося в сріблі, і хвильки були схожі на міріади мікроскопічних рибок.

— Не знаю… Мабуть, космос, — вперше назвав це суворе слово Серж Сікора. І зухвала легкість пойняла йому душу, легкість, близька до осягнення чогось вищого, ніж він був сам серед цього моря, під цим звичайним, тихим сонцем.

Але ж мали діяти. Хоч не усвідомлювали, що саме. З’явилася думка: зупинити корабель. Годі! Коли тебе не приймають в радісні обійми своєї бази, коли тебе мають за йолопа і мало не висміюють по радіо, потрібна бодай якась ясність.

— Звідси до Севастополя дванадцять миль, — сказав Севастьянов старпому і глянув в бінокль до далекої смужки кримського берега. — То я ось що вирішив, Сержику… Наказувати не можу, прошу тебе. Бери моторного човна і гони на базу.

— А якщо перехоплять прикордонники? — завагався Сікора.

— Нізащо не йди на контакт! Гони в бухту, ховайся, вилізай на пірс і бігом до найвищого начальства… Ні, краще по дорозі забіжи додому. Хай жінка розповість, як вони тут… Я боюся, що з прикордонниками може трапитися біда. Ну, розумієш сам — халепа! Як з отим йолопом-черговим. Зроблять з тебе дурня! Влаштують допит, почнуться комісії, перевірки. Завалять тебе горами анкет, резолюцій, наказів. А нас просто загонять на відстій в якусь дірку.

— Не на того натрапили, Вікторе Степановичу, — огризнувся Серж. — В крайньому разі дам сигнал по рації. Знайду десь. Хай наш радист не дрімає.

І ось попереду срібло морської гладіні. І рев мотора, що немов застояний кінь, рветься до берега. Хутчіше, хутчіше! Вже он видно прикордонні човни, хочуть перейняти «порушника», вже, мабуть, і тривогу зчинили або передали на базу, просять роз’яснень.

Сікору охопив пал змагання. Що то молодість, її не залякаєш химерами і вигадками портових канцеляристів, усяких чергових. Самі, бач, поплутали роки, навигадували якихось давніх подій, неймовірних зникнень, чого доброго ще й приписали «Салюту» зраду чи втечу! Просто дикість якась! Чого б це не стало їхнього корабля? Де ж він міг ховатися по морях-океанах? Ну, годі, Серже, вгамуй свої нерви і дивися, куди заводити човен. Ось перед тобою рідна затока, стоять сірі броньовані велетні, пришвартовані стрімкими носами до стоянкових бочок. Усе як було вранці, перед початком патрулювання. Слава Богу, флот на місці, і Севастополь стоїть на пагорбах, де йому й положено стояти.

Вдалося пришвартуватися в непомітному закутку. Тепер бігцем з порту. Місто в куряві, у літній спекоті, сунуть автобуси, вантажівки, тролейбуси!

Сікора став уважніше приглядатися до перехожих. Теж якісь дивні, вбрані по-новому, у жіночок — коротенькі спідниці, декотрі в штанях, мов парубки, декотрі в майках, засмаглі, розгонисті.

Каплей втиснувся в переповнений тролейбус, уткнувся десь на задньому сидінні. Приплющив очі, наче хотів стати геть непомітним для сторонніх очей. Здалося йому, що він викликав у декого нездорову цікавість. Краще вже сидіти непомітним, ховаючись за чужими спинами, і не наражатися на зайві балачки і позирки.

«Поїду спершу додому, — вирішив Сікора. — Там мене таки ждуть. Зіна, либонь, ще на роботі (дружина вчителювала у молодших класах), малий Олежек десь гасає з пацанами у дворі.

Зупинка перед самим гастрономом. Сікора, осмикнувши на собі темно-синій кітель (на грудях орден бойової червоної Зірки!) вступає в гастроном.

Натовп плавом пливе. Літо ж, час відпусток, усі щось підкуповують перед пляжем.

Тут його зненацька шибонуло в голову: а як же це воно так, що у великий День Перемоги, в день розгрому фашистської Німеччини, люди наче забули про свято. Прапорці тільки де-не-де повивішувано, якісь куці транспаранти… Сержеве серце дужче стискується. На розкладках газетного кіоску бачить газети. Один погляд на ті розкладки, і ноги йому терпнуть: 9 травня 2002 року!

Мало не зомлів. Довелося спертися на кіоск, голову опустивши. Дівчина-кіоскерша навіть сполошилася: що з ним?

— Вам недобре?

Відмахнувся і рушив далі, у юрмисько, в гамір, в човгання ніг.

2002 рік! Сумнівів немає. Скоїлося непередбачене, про що й думати страшно… Сікора змушує себе отямитись, погамувати калатання серця. Стиснув зуби. Очевидно, справді скоїлося щось непоправне, якась катаклістична подія, помінявся лік часу. І тут нічого не вдієш, нічого не переінакшиш. Ти живий і здоровий, повернувся додому, в рідне місто. То й слава Богу, радій!

Головне — витримка. І спокій. І проста констатація факту, який маєш прийняти в усій його реальності. Фантастика стала реальністю і життя стало фантастикою.

Він глибоко вдихає повітря. Приплющує очі. Розкриває їх. І широким, прямо-таки гострим поглядом озирається навколо. Тепер уже ясно. Кожна деталь, кожен штришок оточення кричать до нього новим життям. Не те місто, не ті люди. Ти в новому Севастополі, капітан-лейтенант Сікора. А, може, і в новому світі!

Біля нього юрмиться молодь, якась дивна, пройнята легким зухвальством і викликом, наче прагне за всяку ціну показати свою силу і своє особливе місце в цьому житті. Один парубчак навіть зачепив Сікору. Став перед ним, роздивляється його бойову Зірку, кривить скептично губи.

— А це що за унікум? — питає у товариша. — Пика молода, а кітель і орден як у мого діда.

Досить! Нерви у Сержа не витримують. Він вибігає на проспект, у пекуче сонце, у море клопіткого, абсолютно чужого йому Севастополя. Додому, додому! Хай Зіна пояснить йому все.

Слава Богу, автобуси ходять по-старому, в усіх напрямках. Він добирається до свого дому на Корабельній. Навкруги суцільні велетні, дев’яти — і більше поверхів. На балконах білизна, у дворах галас малечі, жінки сидять на лавицях, ведуть балачки. Все наче по-старому і все якесь інше.

Де ж його будинок? Онде він, на щастя, зберігся, стоїть між стандартними висотними коробками — скромний у три поверхи дім з червоної цегли, з великими вікнами, як будували в кінці війни і по війні («Господи, що це я згадую сьогоднішній ранок, як минуле!»).

Згадуй, не загадуй, а мусиш прийняти його таким, яким він є. І мусиш тішитися бодай своїй скромній кам’яниці. Заходь до неї. Стежечка давня, викладено ще в останній воєнний рік цеглою, яблуні біля ґанку, пощерблені цегляні приступці.

Він піднімається на другий поверх. Натискує на ґудзик дзвінка. Чекає з нетерпінням. Зараз кинеться в обійми своїй любимій Зіночці, своєму русявому «сонечку». Хутчіше б одчинила двері. Дзвонить ще, і ще раз… Двері врешті озиваються клацанням замка і повільно відчиняються. Сікора підводить очі. Перед ним чуже і начебто знайоме обличчя.

* * *

Олегові Сергійовичу Сікорі випала почесна, хоча й нелегка місія — приймати в святковий день 9 травня своїх друзів-офіцерів з бригади кораблів. Мали посидіти з нагоди Перемоги, та й до того ж в ювілейний день героїчної загибелі корабля «Салют», на якому колись воював і, як кажуть історики, віддав своє дорогоцінне життя рідний батько Олега Сергійовича. Обіцяв навідатися й сам контр-адмірал, заступник командувача Чорноморським флотом, людина строга і великодушна. І хоч С.ікори і Севастьянови давні друзі, проте приймати таку персону належало тільки з найвищим шануванням.

Раптом хтось подзвонив у двері. Чи не дружина бува повернулася? А, може, це донечка Віруня, яку запрошено до курсантів у мічманське училище. Рано іще. Там, в училищі, намічалися танці, хлопці були кращі з кращих, тож Віруні доведеться не з одним кружляти у вальсі.

Олег Сергійович, застібуючи на собі піжаму — носив теплу, байову, в ній і спав, і ходив по квартирі — наслухався до дзвінка. Здався він йому надто вимогливим, як тільки дзвонять свої, домашні. Певне, котрийсь із сусідів, подумав Олег Сергійович, дізнався про вечірній прийом, от і вирішив причаститися в такий неординарний день. Що ж, доведеться добувати дещо з холодильника, із запасів, які Олег Сергійович щедро наготував для своїх друзів-офіцерів.

Відчинив двері. І завмер вражений. У грудях навіть відчув холодок роздратування. Чи бува не з клубу ветеранів причалапав якийсь учасник бойових дій, прийшов запрошувати на їхнє свято? Медалі на грудях, ще й орден бойової Зірки. Особа заслужена і, видно, знає собі ціну. Бо стоїть, усміхаючись, чекає якихось особливих припросин. Всі вони дарма, що ледве повзають по землі, мають себе за героїв! Що ж, дожили до наших днів — їхнє право комизитись, всю колишню славу переможців брати на себе!

— Вибачте… — мовив капітан-лейтенант зі старомодними погонами на плечах. — Дозвольте зайти?

Господар, хоч і був у пожмаканій, смугастій піжамі, на таке звертання трохи знітився:

— Хто ви такий?

Прибульцю зненацька вдарило в голову. Він хутко зняв кашкета і винувато посміхнувся:

— Розумію… П’ятдесят же років! — Серж зробив крок уперед, відсторонив господаря з дороги і досить безцеремонно переступив поріг. — Вітаю вас з нашим великим Святом, шановний піжамний чоловіче! Всі ми трохи поплутані. — Сержеві в голову не могло прийти, що перед ним стоїть його рідний, єдиний, найдорожчий йому синок Олежек, той самий Олежек, до якого він ніс свою палку любов, своє чекання. — Де моя дружина, де Зінаїда Антонівна? — Гість сміливо пройшов коридором у кухню, зазирнув до знайомої ванної, туалету, відчинив навіть двері на балкон з вітальні. — Скажіть, де Зінаїда Антонівна?

У приголомшеного піжамника скам’яніло лице. І вмить збуряковіло. Він догнав нахабу, зупинив його досить грубо:

— Почекайте… здається, ви прийшли в чужу квартиру. Якщо ви хочете знати, де Зінаїда Антонівна… ви мені даруйте, але її вже немає п’ятдесят сім років на світі. Моя мама померла одразу по війні. Я її ледве пам’ятаю.

«Померла! — ледве осягнув почуте Серж Сікора і мимоволі стягнув з голови кашкета з масивним крабом. — Немає Зіночки… Немає моєї рідної Зінулі, мого «сонечка!..»

Отже це вже чуже помешкання. Власне, воно належить оцьому підтоптаному дядькові в засмальцьованій піжамі.

І тут змигнула думка:

— Ви її син — Олег?

— Припустимо… — сказав господар квартири. — Я її син. Можу представитись: Олег Сергійович Сікора.

— Бачу, що Сікора, — чомусь сумно мовив капітан-лейтенант і в’яло простягнув руку. — Я теж Сікора.

— Ти диви! Однофамільці! — вмить повеселішав піжамний чоловік і став припрошувати гостя до свого кабінету.

Серж слухняно вступив у невеличку кімнату. Озирнувся. «Я був тут сьогодні вранці, — подумав, фіксуючи очима зовсім інші речі, інші меблі, книжки, гардини на вікнах. — І Зіночки немає. І цей дядько у брудній піжамі — син Олег. Що ж далі? Як бути?..»

Бажання одразу відкритися і вийти на пряму розмову чомусь одпало. В піжамному не бачив ніякого сина. Від славного Олежка в ньому не лишилося краплини.

— Я, мабуть, не зовсім доречно… — пробурмотів Серж. — Отак на свята прийти в дім. До того ж непрошено.

— Вам, що носите моє прізвище — все дозволяється, — весело кинув піжамний. Добув з шухляди сигарети, черкнув запальничкою. — Отакі діла, любий мій. Та ви не стійте. Можете сісти на диванчику. Поганенький, правда. Скоро куплю новий. Пенсійні гроші, знаєте, скупі. Дуже не розженешся. — Він затягнувся солодко димом. — Ну, гаразд, я вас слухаю. Кажіть, за чим прийшли?

Серж опустив голову. Давило в грудях, усе пливло в думках, світ перевертався догори дном. Аж тепер він збагнув, яке, зрештою, лихо скоїлося з ним. Він випередив час… Себто не він, але так склалося, що начебто саме він і тільки він! І тепер будуть падати на нього всілякі прикрощі, і доведеться йому, молодому, червонощокому, чорнобровому, густочубому, в розквіті сил чоловікові, власне, парубкові, з парубків схиляти голову перед своїми дітьми й онуками.

— Бачите, шановний Олегу Сергійовичу, — повів мову після тривалої мовчанки Серж, — мені випало довгий час побути далеко звідси, — почав Серж. — А тепер іду містом і нічого не впізнаю. Просто якийсь жах! Вулиць не впізнаю, людей не впізнаю, газет не впізнаю. — Він добув із свого целофанового пакета міську газету, розгорнув її, поклав перед господарем на столі. — Цей номер я випросив щойно в гастрономі. В лотку. Почитав і здивувався: «Флот України». Якась чудер-нація.

— Що тут дивного? Ніякої чудернації, — пояснив просто піжамний господар. — Україна тепер має свій флот, Севастополь став українським містом. У Москви свій флот, у Києва — свій. От і така газета. До речі, в цьому номері саме надруковано мою статтю про загиблий в 45-му році корабель «Салют». Там загинув і мій батько. Велике вам спасибі за цю газету. — Він усміхнувся з глибоким вдоволенням. — Ми її сьогодні покажемо контр-адміралу Севастьянову. Його батько також загинув 9 травня 45-го на «Салюті».

Серж через силу проковтнув давкий клубок. Химера подій навалювалася на нього дедалі важче і безжальніше. Він узяв газету, пробіг очима по рядках статті.

— Ви пишете, наче були там, — озвався по хвилі з сумним усміхом. — Спасибі вам за добрі слова. Дещо правда, не зовсім точно, але загалом ви вловили той настрій, який ми тоді переживали.

— Де вам знать? — образився господар. — Яке ви маєте відношення до «Салюту»? Ви ж іще молода людина. Даруйте… парубок! — Образа в душі господаря переросла в біль. — Відверто кажучи, я не можу втямити, хто ви такий і чому прийшли до мене. Звичайно, я радий з вами познайомитися. Але є певні тонкощі… Так би мовити, наші родинні тонкощі. І я б не хотів, щоб хтось сторонній втручався в ці діла, шановний.

Гість опустив голову. І враз запитав різко:

— Хто ще живе в місті із родичів тих, що були на «Салюті»?

— Майже нікого, — відповів трохи розгублено піжамний. — Переженилися, роз’їхалися, померли. Хіба що одна людина.

— Хто?

— Я вам казав про нього. Заступник командуючого флотом, російський контр-адмірал Севастьянов.

— Його батько Віктор Степанович — мій друг і командир, — рубнув гість. — Капітан другого рангу Віктор Степанович Севастьянов.

— Ви так кажете, наче сьогодні…

— Так, сьогодні. Він живий і чекає. Й тому я прошу вас: поїдемо до контр-адмірала. Тим паче, що ви — друзі.

— Ми товаришуємо сім’ями, — з легким апломбом сказав господар. — Сьогодні контр-адмірал прийде до нас з дружиною. Самі розумієте, Свято Перемоги!

— От було б добре… якби я з ним… хоч на кілька слів…

— Боюся, це не зовсім зручно, — насупився господар. — І як я вас представлю? Хто ви?

Відповідь упала по довгій паузі. В неї вклалися секунди, може, роки, а, може, десятиліття:

— Я прийшов до вас, Олегу Сергійовичу, тому, що я… Я той самий капітан-лейтенант Сікора, про якого ви написали в газеті. Хай вас це не дивує і не смішить. Для флоту я загинув на нашому кораблі 9 травня 1945 року, але насправді я і мій «Салют» зникли в морі…

— Як зникли?

— Отак, дуже просто. Зникли в морі. Тільки не в Чорному, а в морі часу. — Гість похнюпився і розвів безпорадно руками. — 3 нами скоїлося щось незвичайне, щось страшне, дорогий Олегу Сергійовичу!

— Фантастика! — вигукнув щиро вражений господар дому. — І ви бачили ту фантастику?

— Майже… Отак близько, як зараз вас. І мій друг, командир «Салюту» капранг 2 Віктор Степанович Севастьянов також бачив її у своїй каюті, коли ми повернулися з небуття. — Лице морського офіцера вкрилося блідістю. — Не дивіться на мене, як на йолопа чи психа, товаришу Олегу Сергійовичу. Ми з вами Сікори. Ви і я… ми дуже близькі люди. — Тут Серж не витримав, його пойняло чисто людське почуття симпатії до свого найближчого родича. Зрештою, що вже ховатися від правди — до свого сина: — Якщо я не помиляюся, сьогодні вранці чи точніше — п’ятдесят років тому вранці я пішов саме звідси на базу, пішов на патрулювання. Був славний день, ми всі чекали повідомлень про повну капітуляцію гітлерівців. Але, на жаль, мені довелося разом з капрангом-2 Севастьяновим заступити в патрульний рейд. Себто я вирушив з ним у свою чорну біду.

Господар глипнув очима, в нього відвисла щелепа, і руки стали механічно перебирати ґудзики пі жами. Воістину мав перед собою людину несповна розуму. Щоб ото такий по суті парубійко півстоліття тому вибирався на військове патрульне діло! Краще б його тут зараз і не було!

— Гаразд, — змусив себе до силуваного усміху господар, — якщо це все не святий жарт, то, виходить, ви мені, чи то пак, ми з вами начебто дуже близькі родичі. Вірно?

— Виходить, дуже близькі. Найближчі!

— Ви маєте на увазі…

— Я не маю на увазі, а точно знаю, що в оцьому домі 9 травня 1945 року, о п’ятій годині ранку я взяв вас, тоді ще трьохрічного малюка Олежка, на руки, поцілував у тім’ячко (мав таку звичку), віддав моїй любій, дружині, а вашій матері Зіночці і рушив на базу. Жартом це не могло бути. Ви ось зараз сидите переді мною, і я бачу ваше обличчя, і впізнаю в ньому дорогі мені риси. Й тому я наважуся сказати, що ви — Олегу Сергійовичу — мій рідний син Олежек! Так, ви мій Олежек!

Господареві забракло повітря, він давко вдихнув його і наче уві сні промимрив:

— Ви… мій батько… Спасибі за таке відкриття!.. Тільки дозвольте… ви ж проти мене ще зовсім молодий!.. Поясніть тоді…

Гість уже тримав у руках документ — маленьку коричневу книжечку, розкрив її і простягнув Олегові Сергійовичу.

— Прошу, щоб ви мені повірили. Моя офіцерська книжка. Я одержав її за місяць до великої Перемоги.

Олег Сергійович взяв тремтячою рукою посвідчення. Прочитав його уважно і пересвідчився в тому, що вже передчував нутром: мав перед собою рідного батька капітана-лейтенанта Сергія Дмитровича Сікору, старшого помічника командира протичовнового корабля СКР-10. Абсолютно точні дані, які він, Олег Сергійович, власноручно виписав у своїй статті, опублікованій сьогодні в славному місті Севастополі і, напевне, вже прочитаній багатьма севастопольськими офіцерами.

Господи! Піжамний Сікора сидів блідий, як мрець, не міг ніяк подужати дрижання своїх рук. Славетний батько з’явився до нього в дім!

У Олега Сергійовича раптово заболіли скроні, потім заболіло в потилиці, в очах зарябіли кола. Мусив щось робити. Інакше його чекала гіпертонічна криза!

Він побіг в кухню, відкрив кран, нахилився і почав хлебтати теплувату воду. Ніяк не міг загасити спрагу. Що буде далі — не знав. Тоді шарпнув ручку холодильника, добув пляшку «боржомі» і почав захлинаючись вливати в себе колючу мінералку.

Стояв і думав. Стояв і вагався. Повертатися в кабінет було чомусь боязко. І враз йому змигнуло в голові: чи це бува не авантюра? Хіба ж мало тепер усяких пройдисвітів? Ходять по квартирах, придивляються, вишукують. Правда, погляд у цього чистий і відкритий. Ну, то й що? Бачите, йому химери маряться, сам як химера, з якоїсь шаленої космічної безодні впав на землю і вгадав, куди прийти. О, знаємо таких! Останнім часом світ зрушився від усяких окультних дивацтв, від езотеричних відкриттів, екстрасенси зазирають тобі в душу, оракули бачать твою прийдешність…

Коли Олег Сергійович, таки зважившись вступив у кабінет, гість сидів у кутку канагш, грузько опавши всім тілом, і спав сном праведника, а точніше сном змученої, безгрішної людини. Орден Червоної Зірки і бойові медалі горіли на його грудях.

«Ні, не авантюрист, не екстрасенс, — подумав, заспокоюючись, Олег Сергійович. — А втім, хай чорт ламає собі голову! Скоріше б повернулася дружина!».

На святкову вечерю зібралося невелике товариство. Прийшли два штабні офіцери з бригади кораблів, потому під’їхав контр-адмірал Севастьянов з дружиною-лікаркою (за пишнотілость її на флоті називали «контр-адміральським пончиком»). Контр-адмірал проти неї був втіленням усіх флотських статутів: сухарюватий, лобатий, з прискіпливим поглядом. Сиділи недовго. Один з офіцерів мав чергування в штабі, другий раптово почувся недужим, і дружина хутко забрала його додому. За столом лишилися найближчі: контр-адмірал з жінкою і господарі.

Настрій був важкуватий. Олег Сергійович знав, що у вищих штабах не стихали службові чвари, на контр-адмірала посилалися в Москву анонімки, і його службова кар’єра висіла на волосинці. Щоб підняти собі настрій, контр-адмірал налив повну склянку горілки і підніс до очей. Стримувати його не було сили. Жінка-пончик тільки розвела руками. Мовляв, не парубок, знає про свої мікроінфаркти, то нехай сам і тримається міри.

— Ну, так що? Де твій загадковий гість? — запитав хмуро контр-адмірал.

— Спить у кабінеті, наче святий ангел, що злетів з небес, — проінформував Олег Сергійович. — Розповів мені дивовижну історію, начебто його корабель в травні 45-го трапив у якусь часову дірку чи що. Я вже був готовий витурити його за двері, але він показав мені офіцерське посвідчення. І що ж ти думаєш, Михайле? Виявилося, за документом він… незручно казати… мій батько. Мій рідний татусь!

У контр-адмірала посуворішали очі. Якщо це авантюра, від нього годі було чекати попуску чи поблажки. Пам’яттю загиблих він маніпулювати не любив і не дозволяв це іншим. Сказав, що на війні всяке бувало, тільки не крутійства. Себто крутійство викорінювалося під корінь, такого фронтовики не терпіли. Жаль, що їхні батьки загинули, проте слава їхня живе і буде жити вічно. І цю славу слід захищати від усяких пройдисвітів!

— Мій гість, правда, не дуже схожий на пройдисвіта, — буркнув господар дому. — З’явився, як належить офіцерові-стройовику. Каже, що і твій предок живий-здоровий, десь на кораблі.

— Ти не жартуєш? — підкинув підозріло кушчуваті брови гість.

— Мушу вірити, хоча дуже це все шите білими нитками. Пронюхали б в особвідділі. Одразу влаштують перехресне розслідування… І я через такого блукальця цілий день сиджу вдома, марную відпустку. Біда й годі!

— Якщо він шарлатан — гнати його подалі! — погрозливо мовив контр-адмірал. І раптом перейшов на події сьогоднішнього дня, на переполох в штабі флоту. — Уявляєш, що там у нас? Бедлам, всі стоять на вухах. Якась плутанина! Щоб не сказати гірше.

— А що ж там сталося? Кулик за чаркою натякав про якісь маневри, про стрільбу… Вірно?

Контр-адмірал не став ховатися ні за якими маневрами і стрільбами. Прямо заявив, що пахне авантюрою, міжнародним скандалом. Або навіть диверсією. І все навколо легендарної пам’яті «Салюту». Тому контр-адмірал хотів би все це з’ясувати. Тим більше, що все пов’язане з іменем його батька, який справді загинув в останній день війни. В 45-му ходили чутки, що корабель цей зник за дуже туманних обставин. Спецоргани навіть розкрутили справу про «зраду» СКР-10. А виявилося, він нікуди не зникав і нікого не зраджував. Стоїть «Салют» у морі, під своїм рідним прапором, абсолютно точно він, проти острова Тарханкут, на борту в нього той же номер 707, гармати його розчохлені (ракетних систем, ясна річ, ніяких, бо їх в 45-му не могло бути). Одне слово, яким був у кінці війни, в самий останній день тієї клятої вселюдської трагедії, таким і лишився. Можна б подумати: мертвий, полишений екіпажем, а проте ж озвався через гучномовець зі щогли: «Просимо стояти на місці! Інакше будете потоплені!».

Уявити собі таке зухвальство! Так прямо і врізав на рідній російській мові. І в ту ж мить з щогли його вдарив пружний світловий промінь незвичайної сили, щось схоже на велетенський лазер, ніби провів по воді невидиму лінію заборони. Мовляв, ближче ні на дюйм! Вода під променем закипіла, точнісінько наче вдарив потужний гейзер. І прикордонний катер (спробував наблизитися до нього) завмер на місці. Так само був зустрінутий і сторожовик з бази, посланий командуванням на розпізнання. Хоча яке ж там розпізнання, коли по бортовому номеру і по бойовому прапору на щоглі й так було ясно, що це СКР-10 «Салют».

— Командуючий вирішив, що це навмисна провокація і сповістив про все Москву, а на військовій базі вже хотіли оголосити бойову тривогу. Од наче поки що вирішено обмежитися спостереженням.

— Що ж то за такий лазер з щогли? — блиснув очима Олег Сергійович. — Ти не думаєш, Вікторовичу, що НАТО провело через Дарданелли під виглядом «Салюту» свою суперзброю? В космосі вони вже збивають ракети та супутники. А тепер і в морі захотіли.

— Завертаєш до політики, — насуплено одмігся контр-адмірал. — Ми перед космосом усі рівні, мусимо триматися купи. Тому я й подумав: отой лазер міг ударити не з щогли, а прямо з неба, — зробив припущення Севастьянов. — Найгірший з усіх варіантів, Сергійовичу. Схоже на початок «зоряної війни». Не дай Бог!

— Маєш рацію, Вікторовичу. Отак вони й починаються. Зоряні! Дурна історія.

— Мерзенна! І найгірше, що твій батя і мій… Контр-адмірал не встиг домовити, бо стиха рипнули двері, і до вітальні зайшов заспаний гість з орденом бойової Червоної Зірки на темно-синьому кітелі. Олег Сергійович хутко підвівся і з деякою церемонністю представив каплея: учасник подій травня 45-го року і, як він запевняє, член екіпажу сторожовика «Салют». Був командиром.

— Командиром був капітан другого рангу Севастьянов, — з гідністю поправив Серж.

— Маєте слушність, каплей, — подав голос контр-адмірал. — Командував «Салютом» мій батько… — Він усміхнувся стримано: — Теж Севастьянов. — Контр-адмірал гостро глянув в очі гостеві і показав на вільний стілець. — Сідайте. Як вас величати, каплей?

— Ваш батько каже мені завжди Серж. Мабуть, йому здається, що в цьому лагідному імені більше інтелігентності.

— Слава Богу, що каже, а не казав, — наголосив на останньому слові контр-адмірал. — Тоді й для нас ви Серж. Ну, розказуйте, що з вами скоїлося за ці п’ятдесят сім років на «Салюті»?

— Хто зна, товаришу контр-адмірал, — здвигнув плечима Серж. — Гадаю, різниця в часі.

— Щось мені не дуже віриться в таку різницю. Нісенітниця, молодий чоловіче! — рубнув контр-адмірал. — Сьогодні казки барона Мюнхгаузена не в моді. Час — категорія об’єктивна. І в космосі, і поза космосом.

Втрутився господар дому, якому набридла атмосфера допиту-розслідування. Вніс пропозицію:

— Хай наші мамуні готують солодкий стіл, а ми тут зачепимо зоряні проблеми. Згода?

— Згода, — буркнув контр-адмірал, правда, без особливого ентузіазму. Й повернувся до каплея: — То що ж там скоїлося, Серже? Тільки прошу вас: за ніс нас не водіть! Знайте, в чортів і відьм ми не віримо. Якщо у вас колізії з законом, кажіть прямо. Допоможемо.

— Спасибі, ми — люди військові й закон поважаємо, — з легкою бравадою відповів Серж.

— Тим краще, — пом’якшав тоном контр-адмірал. — Де ви всі… Себто екіпаж, командир корабля капітан другого рангу Севастьянов поділися в травні 45 року? Прошу: вибачте мені гостроту!.. Вас оголосили героями, а, виявляється, ви просто зникли і все. Отак просто зникли! — Контр-адмірал досадливе махнув рукою. — Знали б ви, що тоді коїлося! Пам’ятаю, мені було п’ять чи шість років, а я досі бачу свою нещасну матусю. Як її ночами викликали на допит, як до ранку тримали під слідством. Може, й катували, знущалися з неї, виривали зізнання. Отже прошу, кажіть чесно. Всю правду!

У Сержа збіліло лице. Він опустив голову. Треба ж було такому лиху скоїтися: вранці вирушив на патрулювання, і ось сидить, мов ворог якийсь перед трибуналом!

— Може б, нам взагалі не треба було повертатися, якби ми знали, що так обернеться… — видушив із себе з болем. — Все одно слухайте… Я приплив з «Салюту» на моторці… Власне, мене послав командир, ваш батько капранг-2 Севастьянов. І дістатись сюди було непросто… Прикордонники вели мене до самого берега, до самого Костянтинівського Равеліну.

— Про героїзм потім, — відмахнувся дражливо контр-адмірал. — Розповідайте далі. Що було в травні сорок п’ятого?

Сержеві згадалося все. Змигнула ранкова тривога, вони з капрангом на містку, крик вахтового: «човен по лівому борту!», потім: «човен по правому борту!». А далі хмара на півнеба, чорна каламуть, в очах пітьма і… провалля. Немов опритомнівши, Серж кволим голосом проказав:

— Тоді, в травні 45-го нас атакували з лівого і правого борту.

— Хто атакував?

— Підводні човни… чи, може, щось схоже на підводні апарати, абсолютно незнаної нам конструкції. Величезних розмірів. Не можу навіть уявити… довжиною з лінійний крейсер!

Серж відчуває марність своїх слів. Він нічого не доведе, він нічого не пояснить. Бо довести і пояснити неможливо. Є речі, які існують поза нами, які ми ладні забути, викреслити з душі, але вони знову виникають в пам’яті.

— Ми начебто всі заснули… Ні, ми провалилися в пітьму. І за хвилину знову опритомніли… І побачили, що ми пливемо… Ні, здається ми стояли на місці. Наш корабель якось дивно завмер, наче і він пережив хвилину шоку. — Серж розвів безпорадно руками. — Ось так ми й опинилися тут.

Присутні слухають Сержа напружено, ждуть від нього чогось більшого, мовби не вірять в цілковиту щирість його слів. Він не все сказав, він не відкрився повністю, він сам не знає, що з ним скоїлося.

— Послухайте, Серже, — звертається до нього дуже серйозно контр-адмірал, — невже ви не відчули в мить пробудження чогось незвичайного, велетенського… Ну, скажемо так: чогось пережитого вами у ті темні секунди?

— Тоді ні, — зізнався просто Серж. — але оце зараз… Після того, як почув, що ми… ну, що ми через півстоліття тут, і побачив своє місто через півстоліття… тепер я бачу… ні, я почуваю, що я справді став якимось іншим. Мене ніби вирвало з неземного, якесь космічне диво!

— Стоп! — підняв руку контр-адмірал. — Ви знайшли правильне слово: Космічне! Мені здається, ви були не просто в трансі, а?

— Мабуть, так, товаришу контр-адмірал. — згодився Серж. — Хоч конкретно я не можу згадати нічого. Я не бачив Космосу, не чув голосу Космосу, не побачив на власні очі, який він є отой — Космос.

Та контр-адмірал вже думав про своє, думав насуплено, суворо і трішки роздратовано. Він згадав минуле. Колись він учився на біологічному факультеті, мав захищати диплом. І все було б добре, якби не його чудернацьке захоплення космічними ідеями. Якраз тоді в моді бути теорії одного московського письменника-науковця про продуктивну силу сонця. Письменник стверджував, що людство живе за рахунок сонячної енергії, що сонячна енергія, постійне її надходження на землю через фотосинтез додає землі додаткову, абсолютно відчутну і абсолютно реальну матерію, так звану сонячну променеву матерію. Ставши на позиції того письменника, студент Севастьянов в своїй сміливій дипломній роботі фактично ледь не дійшов до заперечення теорії додаткової вартості Маркса. Нечуване в ті часи зухвальство! Мовляв, ми одержуємо свій хліб з космосу, писав студент Севастьянов, і ми повинні віддавати космосу всю свою душу! Ми повинні молитися тільки на нього і працювати тільки в його ім’я… Закінчилося все виключенням Севастьянова з факультету і мало не судовим розслідуванням. Севастьянов пішов у військово-морське училище (про що він не жалкував), і ось тепер він, відомий контр-адмірал, заслужений російський флотоводець, чує такі близькі його серцю речі. І розуміє, що це не фантазія. Якщо земна людина (той же Серж) може перенестися за кілька хвилин через півстоліття, то вона уже не просто людина, вона має усвідомити себе часткою всесвітнього огрому, часткою великого космічного розуму.

Одначе зараз заглиблюватися в давні свої теоретизування було не на часі. Контр-адмірал запитав Сержа про інше:

— Скажіть, чому ви не пройшли своїм сторожовим кораблем прямо на морську базу? І, взагалі, як там почувається мій батько? Це ж йому, здається, уже під 90 років!

— Сьогодні вранці, коли ми вирушили на чергове патрулювання… себто, як з’ясувалося, 57 років тому по вашому обліку часу, капрангові Севастьянову, моєму Другові і командирові, сповнилося тридцять п’ять. Місяць тому ми відзначали на іменинах його ювілей.

— Прекрасно, маю молодого отця, — щиро усміхнувся контр-адмірал. — Ну. а далі ж як?

— На базу нас не впустили… Черговий сказав, що такого корабля у них по списках не існує… І, взагалі, дав команду стати на створах і прийняти інспекційну комісію.

— Розумію, — мугикнув досить несхвально контр-адмірал. — Комісію ви не прийняли. Герої! Досить сміливо. А потім…

— Я вже відбув на моторному човні до берега. Не знаю.

— Власне, ви самі, Серже, нащо вирушили на берег?

— Ну, як це — нащо?.. Щоб піти додому. З ранку не був там. Побачити дружину. На жаль, вона вже давно в інших світах. Погомоніти з вами, з військовим начальством…

Зазирнула господиня дому Ніна Федорівна, розчервоніла від кухонних клопотів.

— Михайлику, — усміхнулася до контр-адмірала, — до телефону просять. Тільки не забалакуйся, кава і пиріг готові.

Дзвінок був від самого командувача. Голос трохи розгублений. День Перемоги видався нелегким. В адміраловому домі ішло чаркування, але, видно, без надійного помічника контр-адмірала Севастьянова командуючий нудьгував. І навіть був наче ображений.

— Ти без своїх хохлів не можеш прожити, — гудів він у трубку. — А запрошення командуючого тобі нуль!.. Гаразд, не виправдуйся. Мені доповіли, що чаркуєшся з «космічним пришельцем». Добре діло. Тільки почалося з жартів, а пахне смаленим. На оцей самий корабель «Салют» хотіли прорватися наші сусіди… Киїь… Ясно? А це вже велика стратегія. То наш древній Київ пхається в НАТО, то уже цілиться на «пришельців».

— Мають право, — кинув досадливо контр-адмірал, якого вколов розв’язний тон начальства. — їхні територіальні води.

— Не про те мова, Севастьянов, — гукнув добре захмелений командуючий. — А що під тією територіальною водичкою ховається? Може, твої інопланетяни привезли з собою яку-небудь ядерну цяцьку, що-небудь в цьому плані, а?

— Не розумію, товаришу адмірал.

— Україна вдає з себе покірливе ягнятко, а їм з космосу подаруночок. От і вся їхня святість. — Командуючий перейшов на діловий тон: — Я тебе попрошу… пригрій свого інопланетного. Розпитай, які в нього наміри? Чи не хотів би до нас на гарну посаду?

— У нього низьке звання. Капітан-лейтенант.

— Скажи, що дамо капранга. Можна й першого рангу. Є гарна вілла, біля самого моря, машина, охорона.

— Не згодиться, товаришу командуючий, — сказав з легким підколом Севастьянов. — Мені здається, що він прибув сюди не закладати міни, а влаштовувати мирні комуністичні суботники. Свого роду Кампанелла XXI століття.

— І для Кампанели робота знайдеться. Коротше, чекаю інформації. А якщо без жартів, доведеться взяти «Салют» під жорсткий контроль. Так що завтра починаємо діяти.

* * *

Першої ночі на українській, а точніше — на кримській землі Сержеві не спалося. Кабінет господаря дому був геть заставлений книжковими шафами. Вікна щільно закриті, бо книги, мовляв, не люблять зміни вологості й температури. Лежи собі, Серже, і чекай ранку.

Десь о півночі загриміла музика, зірвала Сержа з дивана. Почув роздратований Олегів голос, напосілися на когось, вимагали припинити нічне неподобство. У відповідь озвався дівочий голос: «Мені не спиться, що маю робити? Молитися на вашого гостя?»

Було ясно: повернулася з дискотеки люба донечка, аспірантка сімферопольського університету. Серж хутко вбрався, причепурився і вийшов до зухвалої онуки. Та сиділа у вітальні, в рожевій суконьці, темно-русява, з голими засмаглим плечиками, вся втілення гріховності. Олег Сергійович і Ніна Федорівна підсовували їй залишки святкової трапези.

— Дозвольте прилучитися до родинного столу? — став на порозі у своїм темно-синім офіцерськім кітелі Серж.

Дівчина, сяйнувши радісними очима, випурхнула з-за столу і кинулась обнімати офіцера.

— Мене звати Віруня, а вас? — обціловуючи його, залепетала дівчина. Амбре від неї відгонило страшенне.

— Мене звіть Серж… Сергій Дмитрович, якщо дозволите. Ми з вами здається, прямі родичі, — сказав трохи знічено Серж.

— Мамунь, а чому я не чула про такого милого родича? — манірно надула губки дівчина. — Ну, нічого, я страшенно рада! Сідайте до нашого столу. Мамунь, принеси що-небудь нам на зубчик. Серж, мабуть, з дороги і проголодався. — Тут її очі вирізнили трохи незвичне вбрання гостя, ніколи не бачений нею орден Червоної Зір ки. Ви москвич? У них форма не така, як наша.

Довелося втрутитися батькові. Він був уже в нічному, в тій самій смугастій піжамі, весь сонний, набурмосений. Вирішив одразу поставити все на свої місця. Відрекомендував Сержа досить стримано: мовляв, член протичовнового екіпажу «Салют», має високі бойові нагороди за участь у бойових діях проти нацистів. Його вважали багато років загиблим, а він, бач, повернувся.

— Хто це такі — нацисти? — з наївною простодушністю запитала Віруня. — Це німецькі поліцаї? Чи татарські зрадники?

— Мелиш казна що, чому вас тільки вчать в університеті? — гримнув батько. — Твої походи в дискотеку змусять мене вжити певні заходи. Ти не розумієш, в який час живеш.

— А який же він, татусю?

— Лихий і досить небезпечний для таких молоденьких крутихвісток, як ти, — випалив батько. — Жахливий час. Віро! Схаменися!

Одначе донька була іншої думки. Наливши собі повну чарку коньяку, сміливо випила, закусила цитриною і раптом сплеснула руками. Про який жах говорить татусь? Навпаки, час див і радісних несподіванок. Всі говорять вільно, розкуто, не бояться КГБ, всіляких гулагів, арештів, катувань, усім хочеться любові, великої любові! І ще хочеться братерства з усім світом. З усім космосом! До речі, чи знає татусь, що міська молодь завтра збирається на міський мітинг? Приїдуть друзі з Сімферополя, Ялти, Одеси і будуть відзначати день Космосу.

Сержеві майнула в голові думка: це саме те, що треба. Усім разом гуртуватися, змусити владу до розсудливості, усвідомити себе дітьми космічного братерства! І про це говорить його онука! Красуня з красунь! Якби не його дідівська кров, то напевно закохався б у неї.

А дівчина захоплено вела мову далі. Яке ж то буде диво, який світовий резонанс, скільки газетних повідомлень, як затремтять людці на владних олімпах, скільки порушиться титулів і кар’єр! І причиною всьому, розповідала Віруня, стала катавасія навколо сторожового корабля «Салют», дивовижно загадкового, міражного корабля, що з’явився в чорноморських водах. Невипадково, о, невипадково він з’явився! У членів екіпажу є начебто таємний список всіх ракетно-атомних баз Росії, Америки, Німеччини, Китаю і ще багатьох-багатьох країн. І тому командування Чорноморського флоту (російського, звісно!), готується захопити корабель.

— Та ми вирішили: не дозволимо! — аж погрозила маленьким кулачком Віруня. — Як ви гадаєте, Серж, це буде справедливо? На човнах, на скутерах, на яликах оточимо його, мирно окупуємо, засипимо квітами, нанесемо матросам всякого харчу, кримських кавунів, винограду, абрикос, їжте, наші любі інопланетяни, і знайте, що ми — ваш живий щит! І якщо це правда, що корабель посланий звідкись із зоряних світів, то хай зоряні володарі беруть нас під свою опіку. Але адміралам ми не дозволимо вчинити насильство!

Олег Сергійович був приголомшений, мати сиділа, втягнувши голову в плечі, безпорадно кліпала очима.

— Не смій, Віро! — гримнув на дочку Олег Сергійович. — Через тебе я поплачуся пенсією, і мама також позбудеться пенсії. — Він звів очі на Сержа. — А тобі, мій «батечко», я мушу сказати таке. Не будемо дурити одне одного. Я бачу, що ти таки невипадковий гість в нашому місті. Спочатку мені здавалося: химера! Зараз бачу: ти таки звідти! Яким чином потрапив до нас — мені байдуже. І те, що ти мені навіть якийсь родич, може, й справді ти мій батько — теж для мене абсолютно однаково. У світі трапляються й не такі дива. Проте справа, на мою думку, набирає поганого звороту. А тому хочу тебе попередити: іди на свій корабель, Сергію Дмитровичу! І скажи своїм хлопцям: вам тут жить не випадає! Хай вас сиріусці забирають назад до себе!

— Що ти кажеш, татусю? — обурилася Віруня. — Серж прилетів із космосу за мільйони кілометрів, а ти гониш його у небо!

— Не втручайся, доню, — відрізав грубо батько. — Я хочу йому добра… Серже, зрозумій мене правильно, я не гоню тебе з дому. Вірю, що це твій дім. Це все твоє. Тільки подумавши добре, я вирішив: тут ти, по-перше, постарієш і буквально закінчиш своє життя, бо свої роки земні ти вже пройшов; по-друге, що ми скажемо людям, офіцерам, всьому флотові? Був у мене батько-ге-рой, а став якимось космічним блукальцем. Ходить по місту з старовинними медалями, з якоюсь забутою всіма Зіркою, корабель твій уже й не корабель, а примара, справжній музейний експонат. А в спецвідділі тобі ще можуть припаяти зраду, зажадають пояснення, де ви блукали стільки літ, чи бува не служили ворогові?.. Повір мені, сину… господі, татусю мій дорогий, так діло не піде! — Олег Сергійович з гіркотою обняв Сержа. — їй право, не можна так! Усім від цього буде дуже й дуже прикро.

Серж побілів обличчям. Нічого подібного не міг собі уявити. Щоб у рідному домі почути отаке!.. Хоч, може, Олег Сергійович, себто синок його любий, і мав рацію.

А Олег Сергійович далі гнув своє:

— Уявляєш, Серже, що їй, Віруні, скажуть в університеті? Мовляв, онука якогось недоумка! Якогось йолопа, що впав з неба!.. Пробач, пробач, вирвалося недоречно… Або ж я, заслужений офіцер флоту, капітан 1 рангу, дружина моя теж шанована лікарка. І ти хочеш, щоб про нас пішли погані балачки… Сержику, якщо в тебе змога, повертайся до Сиріусу. Там ти будеш людиною, житимеш ще дві тисячі років, не менше. А тут станеш дурним опудалом, поганим прибульцем! Тебе почнуть обслідувати, ставити на тобі всякі експерименти.

— Досліджувати себе я не дам! — хмуро відрізав Серж.

— Вони й питати не будуть! Наші особісти, як п’явки. Причепляться — не відірвеш. До того ж зараз особлива міжнародна ситуація. Ти не знаєш, що у нас трапилося минулого року. Якісь терористи на літаках вчинили страхітливий напад на Нью-Йорк і Вашингтон, зруйнували цілі велетенські хмарочоси, тисячі загиблих, паніка, вся Америка в шоку, президент їхній привів війська в стан бойової готовності…

— Хто ж це напав? — з почуттям неймовіри запитав Серж.

— Невідомо. Думали, що палестинці, або Бен-Ладен, такий головний терорист їхній. Одне слово, якби не втрутилась Рада Безпеки, було б світове лихо!.. Коротше, з тої пори все людство мовби розкололося: Захід — за американців. Схід, ясно, за палестинців, арабів, за підозрілих. До речі, Росія також була під загрозою нападу…

— Не розумію, при чому тут я? — зсупив брови Серж.

— А при тому, що в нашому російському флоті дуже строгий тепер режим. А тут з’явився ваш «Салют» і слава у нього поганенька. Хто ви, що ви? Ваш «Салют» оточений цілою флотилією кораблів. Ждуть тільки сигналу з Москви. І якщо там вирішать кінчати з вами… то ваше діло капут. У нас на флоті й ракети є, такі сволочні ракети, що від вашого «Салюту» трісочки не лишиться. У нас уже був трагічний випадок з Валерієм Сабліним. Дехто з високих чинів і сьогодні готовий карати тих, хто іде проти волі начальства[1].

Віруня зірвалася з канапи, істерично вигукнула:

— Серже, не слухайте його!.. Ніхто вас не розстріляє… Не ті зараз часи. А завтра на демонстрацію вийдуть тисячі студентів. Може, до нас прилучаться і моряки, офіцери… І я буду з вами, Серже!

— Не треба демонстрацій, Вірунько, — зітхнув Серж. — Мабуть, я за ці 57 років став йолопом. Або ви всі зосталися такими, якими були.

— Правда твоя, — зрадів Олег Сергійович. — Були дурнями, ними й лишилися. І тобі, Серже розуму у нас не позичати. Послухай мою пораду: збирай манатки і повертай на свій славний Сиріус!

* * *

Тим часом вдома у контр-адмірала Севастьянова відбулася ще важча розмова. Розмова з командувачем. Той зовсім втратив рівновагу.

— Доки ти там пиячив зі своїм пришельцем, — кричав він у трубку — сталася баталія біля острова Тарханкут. З твоїм «Салютом» між іншим. І наш особіст доповів про це в Москву самому міністру оборони. Ти знаєш, що у них є, у тих, на «Салюті»? Вони мають особливу променеву зброю. І до них не підступишся. Правда, їхній промінь ударив наче не з корабля, а з хмари над ним, чи то з НЛО… а чи, може, з ворожого літака… і скажи: як мені тепер реагувати на це? Що доповідати Москві?

На скромну заувагу Севастьянова, що в такій ситуації слід було бути делікатнішим і не вдаватися до силових прийомів, командувач вибухнув гнівом:

— Ти знаєш, Севастьянов, що таке тероризм? Ти забув напад на Америку? Забув, як ми всі тоді опинилися на порозі світової війни? Оце він і є тероризм. Тільки цього разу — космічний! Так, «Салют», за деякими даними, ввійшов у змову з інопланетними бандитами і прибув сюди з явно агресивними намірами!

— Та нема в них ніяких агресивних намірів «Григорію Юхимовичу, — твердо відповів Севастьянов.

— Ти нічого не знаєш, контр-адмірале, — гримів далі командувач. — Під вечір з Москви одержано секретне повідомлення. Московським астрономам вдалося з допомогою тонко розробленого коду розшифрувати послання якоїсь неземної цивілізації. Скоріше всього з сузір’я Сиріус. Так от слухай. Код Кремлю передав відомий контактер Бабанов. Дуже хитромудрий код для розшифровки космічних радіосигналів. За допомогою коду Бабанова вдалося розшифрувати кілька серйозних радіо-закликів. Москва дійшла висновку, що наші так звані «космічні брати» не тільки перегукуються з нами, а й мають намір послати до нас велику експедицію. Мета їх досить прозаїчна, щоб не сказати — підла! «Брати» хочуть знищити всі наші атомні центри, всі наші ядерні запаси. Найперше в Росії і в Сполучених Штатах.

— Ні, Григорію Юхимовичу, не атомні центри, а ядерні ракетні установки, щоб не допустити великої ядерної катастрофи, — відрізав чітко Севастьянов.

— Ти говориш мовою «братчиків», — буркнув у слухавку командуючий.

— Говорю те, що почув від одного з членів екіпажу. Наш гість з «Салюту» має важливе доручення від уряду однієї з планет Сиріусу.

— Ти про кого говориш?

— Про капітана-лейтенанта Сікору, Григорію Юхимовичу. Він п’ятдесят років вивчав їхнє життя…

— Тобто жив у них?

— Не певен… — завагався з відповіддю Севастьянов. — Можливо, мав інші контакти. Сиріусці постійно прилітають до нас. Всі оті НЛО, «блюдця», «тарілки»… коротше, від них він одержав кілька серйозних попереджень. А останнє і взагалі убивче! Сиріусці точно вирахували і навіть змоделювали наше близьке майбутнє. Щось страшне! Схоже на…

— На ядерну війну, так? І ти певен, що це не фальшивка? Ти добре придивився до свого космічного гостя? Хто він? Не якийсь агент? Чи, може, просто шарлатан, пройдисвіт, шизофренік?

— Яз ним познайомився… бачив його офіцерське посвідчення.

— Містика, контр-адмірале, — бовкнув командувач. — І взагалі розмова не телефонна. Зайди до мене завтра вранці. А пришельця я запрошу до себе. Пошлю за ним ад’ютанта.

— Краще б ви самі провідали шановного гостя. Власною персоною. Він має дипломатичні повноваження від цілої зоряної системи.

— Кажу ж — містика! Ось мої офіцери приведуть його до мене в кабінет, і я гарненько до нього придивлюся.

— Прошу тільки вас, Григорію Юхимовичу, не влаштовуйте йому допит — зітхнув Стояновський. — І врахуйте: провал його місії Москва нам не подарує.

Перед світанком в квартирі Сікор озвався телефон. Різко й вимогливо. Мовляв, годі спати, коли світ зрушується з місця, і людина вже перестає бути Богом Всесвіту. Олег Сергійович подався у вітальню і схопив трубку.

Дзвонив контр-адмірал Стояновський. В голосі його бриніла досада.

— Чому так довго не береш трубки?

— Прошу вибачити, Михайле Вікторовичу… Важка голова, доки почули з дружиною дзвінок. Що там?

— Буди Сержа. Його хочуть заарештувати.

— Хто?

— Не будь наївний… Найстарший в гарнізоні, — з болем мовив контр-адмірал. — Хоче втрутитися. Я боюся, що його методи перетрактацій погублять справу. Маємо унікальний шанс знайти контакт з тими, хто стократно розумніший за нас. Я гадаю, що на розмову з нами виходить Космічний Розум. Не пирхай і не смійся, Олегу Сергійовичу. Більшовики дуже довго сміялися і ледь не просміяли кібернетику і комп’ютери. А секрети ядерної зброї були змушені самі викрадати в американців… Я всю ніч не спав… і повіриш, під ранок в мені озвався якийсь дивний голос. Абсолютно реальний, ніби хто промовляв до мене. Такого зі мною ніколи не було.

— Михайле, — дозволив собі легку фамільярність Олег Сергійович, — не забудь, що ми вчора трохи перебрали. У мене досі важка голова.

— Ні, Олежку, я чув дуже виразне, дуже суворе попередження якогось незнайомця. Потому я навіть записав мовлені ним слова: «Військова база в небезпеці… Великий корабель під номером 7, який називаєте лінійним крейсером… Може статися лихо… даємо вам дані… все зосереджено на другій силовій установці, яка вийшла з ладу… Ця аварія невипадкова… невипадкова… невипадкова…»

— Якась галіматья! — обізвався глузом Олег Сергійович.

— Не думаю. Про аварію на другій силовій установці я вчора нічого не чув. Чому «голос» знає про неї і передає мені інформацію серед ночі? Зараз я подзвонив на «7-й». Ти знаєш, що це лінійний крейсер «Звитяжний», пришвартований до другої стоянкової бочки. Був недавно в плановому ремонті, все норма, готовий до морських навчань. І раптом вчора о 22-й вечора — так мені сказав командир крейсера капітан 1 рангу Кулик — аварія на другій силовій! Це вже не містика.

— Я теж думаю, що це гірше, ніж містика, Ми-хайле Вікторовичу — відбуркнувся Олег Сергійович, ворушачи пальцями ніг, аби зігрітися на холодній підлозі. — Спасибі за попередження. Буду будити свого «батечка».

Він поклав слухавку. На розбалакання не було часу. Ще не вистачало, щоб в його домі арештували якогось космічного пройдисвіта! Десь мотався зі своїм кораблем по світах, а тепер вдає з себе мученика. Гаразд, хай дім спить, а Олег Сергійович має потурбуватися про свого загадкового родича. Вчора ж бо він, Олег Сергійович, був трохи непоштивий до нього. Мовити б, вказав йому на двері. Егоїстично і безтактно вказав. Але справа є справа. Спить він зараз, чи у них на Сиріусі розучилися спати?

Олег Сергійович відчиняє двері до кабінету і бачить, що Серж уже давно вдягнений, здається, навіть поголений, сидить біля письмового столу і переглядає якісь старі журнали. Є чому дивуватися. Усміхається, радіє, згадує своє давне минуле.

— Годі сміятися, батьку! — досить грубо каже Олег Сергійович і, не без внутрішньої зловтіхи, сповіщає про недобрий дзвінок від контр-адмірала. Власне, щось там затіває ця паскуда командувач!

— А чим ти кращий за нього, мій любий синочку? — примружує очі Серж. — Ти мене гониш з мого дому, той проганяє з Севастополя. Та Бог з вами. Все одно Сиріус за нами стежить. І особливих дурниць ви вже не вчините.

— Ти певен, що ота зірочка, отой далекий Сиріус, який ранком ніби плаче над землею, то твої захисники?

— І мої, і твої, любий сину Олегу Сергійовичу.

Пішли на кухню. Олег Сергійович підсмажив яєчню, запарив кави, сіли до столика, вкритого жовтою цератою. І враз… ото вже лихо!.. В парадному почулися голоси і тупіт ніг. Це прийшли за Сержем, це виконувався наказ мерзенного, зухвалого і самовпевненого командувача Чорноморським флотом.

У Сержа скам’яніло обличчя. Він засунув руку в кишеню штанів.

— Я можу відстрілюватися, у мене є зброя, — сказав він твердо, мовби зважившись стрибати з кручі у страхітливу прірву. — Але, мабуть, не варто… Краще віддамся їм в руку добровільно, щоб не наражати тебе на прикрощі. — В Сержевому голосі забринів злісний гумор: — Бо чого доброго не отримаєш високої пенсії.

А голоси наближалися, були вже майже перед самими дверима. У Сікори-каплея закалаталося серця, рука в кишені стиснула пістолет. Ті в парадному на хвилю зупинилися, чути було їхнє перемовляння, радилися, як бути. «Бандит» з космосу міг вчинити опір.

У Олега Сергійовича змигнула думка: другий поверх, можна ще врятуватися, можна просто втекти.

— Стрибай, Серже, внизу сарайчик. Спустишся по даху на землю і тікай на свій корабель.

Серж падає на похилий дах, скочується на землю. Біжить через двір, вилітає на вулицю і втрапляє… прямо в руки морського патруля. Молоденький мічман, перетягнутий портупеєю, в оточенні двох моряків, наче жде його на вулиці. Це не арешт, а прямо-таки дружня зустріч.

— Ви — капітан-лейтенант з корабля «Салют»? — ввічливо запитує він, не виказуючи ні найменшого бажання гніватися на втікача.

— Все як в старих радянських фільмах, — супиться Серж. — Мене прийшли арештувати, але при цьому виявляють до мене цілковиту турботливість.

— Безперечно, дорогий каплей, — усміхається вусатий мічман і показує рукою в бік військового «уазика», що стоїть оддалік під домом Олега Сергійовича.

Жест досить промовистий. Сержеві нічого не лишається, як з виразом зверхньої байдужості влізти в «бобика» і сісти там на заднє сидіння. Коли вони під’їжджають до парадних дверей штабу, з-за далеких будинків вже витикається багряний окраєць сонця, на широкому проспекті стає ясніше і видно, який гарний, урочисто святковий дім штабу флоту.

В фойє, на широких сходах тиша і застигла строгість військової установи. Серж іде в супроводі міч-мана-вусаня коридором до приймальні командувача, вступає в неї і тут натикається на контр-адмірала Стояновського, який стоїть біля столика чергового ад’ютанта. Лице в контр-адмірала бліде, ні кровинки, втома, видно, зморює його, а проте він вдає зраділого і простягує Сержеві руку.

— Мені доручено зустріти вас, — каже він. — Жаль, що так вийшло… з патрулем. Прошу вибачити командувача.

— Я все одно мав прийти до нього, — каже Серж, помічаючи на собі цікаві погляди штабістів. — То де ж Григорій Юхимович?

— У нас деякі ускладнення… Командувач зараз буде. А я прошу вас: зайдемо в мій кабінет. Почекаємо трохи.

В контр-адміральському кабінеті вже повно сонця, в шафах виблискують корінці книжок, стіл завалений газетами. На стіні велика зашторена мапа. Стояновський припрошує каплея сісти в глибоке шкіряне крісло і ще раз просить вибачити їх за факт затримки. Може, Серж хоче кави? Чи чаю? Серж холодно відмовляється. Тоді контр-адмірал починає розпитувати каплея про свого батька. І, взагалі, як вони жили ці п’ятдесят п’ять років? Ах так, вони ж не жили п’ятдесяти п’яти років. Для них була всього одна мить, найбільше — одна хвилина, затемнення свідомості, провал і воскресіння. І ще невідомо, яким психічним зривом в душах всіх членів екіпажу обернеться пробудження, люди досі ще там, на палубі, в кубриках, на бойових частинах, не знають всієї гіркої правди, їх чекає не просто повернення в рідне місто. На свою військову базу, до своїх родин, а стрибок у прірву часу, в майбутнє за 55 років, якого вони фактично не прожили ані жодною хвилиною.

— Це все дуже плутано… Якась дика химера, — каже контр-адмірал Стояновський. — але у нас своє лихо!

— Що ж такого сталося? Це не зв’язане з «Салютом»?.

— Ні… на лінійному крейсері «Звитяжний» терористи… Одне слово, вони захопили крейсер, взяли в заручники команду і тепер погрожують жорстокими діями. Нащо їм лінкор, не можу збагнути.

— Викуп?

— Боюся, щось більше. Такий корабель!.. Кращий лінійний крейсер Чорноморського флоту.

Подзвонив командувач. Вибачався і запросив до себе.

— Ходімте, — обняв дружньо Сержа контр-адмірал. — Тільки не беріть всерйоз його слова. Він надто прямолінійний.

Кабінет командувачу похмурий, високі стелі, високі вікна, зашторена величезна мапа на стіні. У командувача, міцнотілого, плечистого чоловіка з сірим обличчям і кущчуватими бровами — пригнічений настрій. Він досі не може отямитися після того, що сталося на лінкорі. Майже близький до паніки, до відчаю. 1, здається, поява молоденького каплея в старомодному кітелі із орденом Червоної Зірки з якогось давно забутого сторожовика «Салют», вся ця ідіотська історія півстолітньої давності, оце все дике, майже фантастичне йому зараз дуже недоречне.

Він роздратовано тицяє Сержу руку через стіл, запалює сигарету. Показує на довгий стіл під мапою. Мовляв, сідайте.

— Що ви хочете від мене, каплей? — різко кидає в лице Сержеві. І тут же мимоволі піддається почуттю шанобливості: — Та ти, хлопче, я бачу добре повоював з німцями! Поздоровляю! Може, хочеш кави? Чаю? Чи, може, по маленькій? А?.. Ти не тушуйся!

— Я вже снідав, товаришу командувач… — набирається мужності для важкої розмови Серж. — Я почув про лінійний крейсер… Не знаю, у нас тоді такого не було… І я хочу, щоб ви зрозуміли нас… Ми не бандити і не терористи.

— А хто вас в цьому звинувачує?

— Ви, товаришу адмірал!

— Та не бузи, каплей! — вибухає гнівом командувач. І погляд в бік контр-адмірала: мовляв, знаємо, хто наплів.

— Але ж ви арештували мене! — вигукує запально Серж. — Я не чекав, що нас так зустрінуть в рідному Севастополі. Ми були невідомо де, ми не знаємо нічого, як це сталося, куди нас закинуло, як пронісся час, цілі роки, десятки літ…

— Стривай, каплей. Скажи мені відверто, звідки у вас така суперсучасна зброя? Лазерна гармата, лазерний меч… Ви ж просто зупинили наш корабель.

— Не знаю… — розгубився Серж. — Ніякого лазерного променя у нас не було… може, впав з неба. Може, це інопланетяни, пришельці чи що? Скажу відверто, учора у нас був контакт з ними. Власне, з одним дивним типом. З’явився в каюті капранга Севастьянова, командира корабля…

— Це мій батько, Григорію Юхимовичу, — вкинув контр-адмірал.

— Чудеса в решеті! — вигукнув командувач. — А правда, що ви жили у них, на цьому самому Сиріусі?

— Сиріус — тисячі парсеків. Дуже далеко… Важко навіть уявити, товаришу командувач, як далеко! І ми там буть не могли.

— Але ж десь ви таки пересиділи ці 55 років… Ну, чого ж ти мовчиш? Заплутався? В особвідділі кажуть, що вас чекає погана стаття.

— Статтю пришивати у нас завжди уміли, товаришу командувач. Ви не дозволили «Салюту» війти в базу і цим образили екіпаж.

Обличчя командувача береться смутком. Про яку образу може бути мова за такої беззаконної обстановки? Чи шановний капітан-лейтенант може собі уявити моральний стан гарнізону, де терористи захоплюють кораблі і погрожують розправою над закладниками?

Його перебиває Севастьянов:

— Дозвольте, Григорію Юхимовичу… Мені щойно подзвонили, що закладники відпущені.

— Слава Богу, хоч обійдеться без жертв. Але лінійний крейсер лишається в їхніх руках. З усіма ракетами. Біда! Ти розумієш, каплей, яка це біда!

Озивається один з телефонів. Командувач нервово хапає трубку. Слухає напружено, киваючи головою, і враз, повернувшись до Сержа, знаком руки велить йому вийти з кабінету.

— Хто прилетів, не розумію? — гукає в слухавку. — Американець? Ось він, міжнародний резонанс.

І погляд в бік контр-адмірала Севастьянова.

— Ти уявляєш, Севастьянов, який гість прибув до нас? Сам барон Пауль Реттіган! Прямо з Вашингтону.

— Урядовий візит чи що? — насторожується Севастьянов, і його моложава струнка постать стає ще стрункішою. — Наскільки я знаю, він голова правління «Мажестік-12».

— Так, — нервово потирає руки командувач.

Цього всевладного, похмуро відомого типа знає весь світ. Він по суті є володарем Америки, його вплив на заході не має меж. Мільярдер, в минулому затятий антирадянщик, до голосу якого прислухається вся еліта Сполучений Штатів. Тут тільки й чекай від нього якоїсь каверзи.

— Звідки він прилетів? — уточнює Севастьянов. — 3 Вашингтону чи з Каліфорнії? Там у них штаб-квартира.

— Радіоповідомлення вказує: з Москви.

— Тоді ясно: хоче прискорити наш вступ до САБу або як він повністю називається «Світовий Атлантичний Блок». Негідники, пхають нас на шлях конфронтації зі Сходом, — одразу вловлює суть подій контр-адмірал Севастьянов. — Щоб ми порвали наші дружні зв’язки з Іраном, Китаєм, Індією. Мабуть, Кремль піддався його політичному шантажу.

— Боюся не просто шантажу, а й запаху мільярдних позичок, — зітхає скрушно командувач. — Що ж, доведеться приймати короля його банківської величності.

І раптом дзвінок з Москви. Цього разу говорить командувач російським ВМФ: «Треба бути готовим до розмови з бароном Реттіганом і зустріти його якомога тепліше»!

— Себто вклонитися йому в ніжки! — вибухає командувач.

— Знайдіть такт для сердечних перетрактацій, — радить командувач ВМФ Росії. — Сам Президент прийняв його в Кремлі. Врахуйте це, Григорію Юхимовичу. Ми, росіяни, на порозі укладення важливого союзу з Заходом. Особливо після варварського нападу терористів на Нью-Йорк. Не підведіть нас, Григорію Юхимовичу. Дійте, як мудрий політик і дипломат.

У командувача посіріло обличчя. Упав на стілець і кивнув Севастьянову, щоб теж сідав. Нічого не вдієш, високий гість буде правити бал. Знаємо таких «друзів»! Буде нишпорити по базі, сувати скрізь свого носа!

— А тут ще скандал з лінійним крейсером, — докинув важко Севастьянов. — Як ми пояснимо Заходу всю цю дурну історію? Схоже на чеченський тероризм.

Стали міркувати разом. Коли прибуде гість? Мабуть, години за дві, не більше. Від Бельбеку тут недалеко. Отже домовитися з терористами на крейсері так скоро не вдасться. Весь букет неприємностей! Найгірше те, що крейсер «Звитяжний» має ракети дальньої дії.

— І ви знаєте, які саме, Григорію Юхимовичу.

— Так, знаю. Три ядерні. То страшна зброя. В цьому весь кошмар ситуації. Навіть якщо ми завдамо по них превентивний удар, вони в останню мить можуть натиснути на червону кнопку.

— І знищать Севастополь!

— Якщо не гірше… Звідси недалеко й до Москви! Може бути абсолютне повторення нью-йорксь-кої трагедії.

Севастьянов заперечив:

— Не думаю. У терористів нема спеціалістів, які б зуміли перенацілити ракети на Москву. А от вдарити по Севастополю в їхній змозі.

— Що ж ти пропонуєш? — напрямки запитав командувач.

— Саме міркую над цим, товаришу командувач.

— Без «товаришу»!

— Гаразд, Григорію Юхимовичу. — Севастьянов став нервово ходити по кабінету. Від напруги мислі в нього аж взялося плямами обличчя. — Скільки у нас часу?

— Зажадали до завтрашнього дня відповіді.

— Знову Чечня?

— Авжеж. Згода Кремля на повну незалежність Ічкерії. Себто Чечні. Якщо до завтра Москва не зробить офіційної заяви про свободу Ічкерії, вони завдають ракетний удар по місту і самі підривають себе разом з лінійним крейсером.

У командувача опали руки, сіре обличчя зробилося ще сірішим. Не бачив виходу. Тільки чудо могло врятувати флот і захистити древній Севастополь. Так, тільки чудо! Його думка враз зробила крутий поворот на 180 градусів. Досі висміював «пришельців»… Зараз зненацька почав мислити про них, як про можливих…

— Годі ходити! — рявкнув голосом утопельника. — Де той каплей? Сюди його! Негайно сюди!

Серж, увійшовши до кабінету, самим нутром відчув переміну атмосфери…

— Слухаю вас, товаришу адмірал! — Клацнув він закаблуками, і очі його засяяли дикуватим блиском.

— Слухай, каплей… — підвівся з-за столу командувач. Подумав коротку хвилю, пожував сухими губами. — Ти справді пам’ятаєш, що з вами скоїлося… як ти кажеш: сьогодні… ні, вчора вранці?

— Абсолютно все!

— Викладуй. Точно, строго і не бійся мене, — змусив себе до кволої посмішки командувач. — Я можу повірити тобі. Хочу повірити.

В цих словах Сержеві вчулася надія. Він описав пережите ним попереднього дня. Отой човен з чорною обшивкою, що пронісся по лівому борту, потім другий човен по правому борту, і оту велетенську чорну хмару на півнеба, і отой провал пам’яті, шалене падіння в якусь наче прірву, і затим — ясне ранкове сонце над морем.

Командувач вийшов з-за столу, встав біля Сержа, глянув йому в лице.

— Мені здається, що за вами стежили. Могло це бути? Могло… Отже хтось вистежив вас, хтось атакував, хтось пожбурив у страхітливу пустку чи, як тепер модно казати: в часову дірку.

— Так точно, хтось нас пожбурив.

— І ці ж сили через півстоліття повернули вас назад, на те саме місце. — Командувач потер собі долонею чоло. — Так, це ми з’ясували. Тоді запитаємо себе далі, каплей: це могли бути тільки великі сили. Вірно?

— Абсолютно, товаришу командувач.

— Даю тобі завдання: ти повинен ті сили — хочу вірити, що це благородні, добрі сили! — покликати нам на допомогу. Вони нам потрібні, каплей! За всяку ціну шукай вихід на них. Я певен, що вони й далі стежать за тобою і за твоїм кораблем. Хто твій командир?

— Капітан 2 рангу Віктор Степанович Севастьянов.

— Чи не твій родич? — швидко повернувся командувач до свого заступника.

— Батько, — Я ж сказав: усміхнене контр-адмі-рал.

— Поздоровляю! — сказав коротко командувач. — Наказую: негайно зв’язатися з ним! І нехай «Салют» входить у гавань. До четвертої площадки.

Щоб ніяких формальностей. Це наші люди, наш корабель. Дійте!

* * *

До будинку штабу під’їздить кортеж машин. Це з аеродрому Бельбек. Привезено містера Реттігана, голову могутнього американського синдикату «Мажестік-12», фактичного володаря Америки, та, власне, й усього західного світу. У нього непросте завдання, з яким він навіть не криється. У Вашингтоні занепокоєні активністю чеченських терористів, які захопили лінійний крейсер «Звитяжний».

Всевладного американського політика-бізнесме-на супроводить в дорозі його син-художник, теж досить відомий за океаном. Він худорбастий з виду, хворобливо блідий.

Татусь же нівроку. Сивувате, їжачком волосся, боксерські плечі, рішуча хода, вольовий погляд. Штабні офіцери заводять його на другий поверх до командувача. Реттіган в світло-бежевому цивільному костюмі, але відчувається характер військової людини.

Через приймальню іде, не зупиняючись. На штабних офіцерів не звертає ні найменшої уваги. Рішуче шарпнув двері, вступив до кабінету, орлиним оком окинув його.

Навіть командувач знітився від такого ока. Потиск рук казенний, короткий, ніякої куртуазійно-сті. Сам шеф «Мажестік-12»! За ним тупцює синок з тоненьким батьковим кейсом.

На запрошення командуючого всі сідають до довгого столу нарад. Розмова починається з ходу. Без жодного вступу, без усяких солоденьких приправ.

— Я приношу вам свої найщиріші вибачення і вболівання, містер командуючий, — говорить Реттіган. — І в моїй особі перед вами вибачається «Мажестік-12». Відверто кажучи, нас підвели інформатори. Чечня — це мильна бульбашка, яка рано чи пізно лусне.

— На жаль, містер Реттіган, ви із своїм всемогутнім фінансовим блоком «Мажестік-12» продавали їм зброю, а, власне — просто дарували, і тією зброєю чеченські хлопці убивали безвинних російських хлопців. За фанатизм ісламістів Росії довелося дорого заплатити, — мовить командуючий. — Але хай це буде в минулому. Чечня, чи як її називають — Ічкерія — нейтралізована, її народ нарешті зазнав спокою і миру в складі Російської Федерації.

— Даруйте, містер командувач, ми всі смертні і можемо помилятися. Тепер ми занепокоєні тим, що чеченські сепаратисти дісталися до вашого флоту! Захопили ваш лінійний корабель з ядерною зброєю.

— Ви добре проінформовані, містер Реттіган, — буркнув адмірал.

— Йолопи! — вибухає щирим гнівом старий Реттіган. — І це напередодні грандіозної світової події — укладення союзу Росії зі Світовим Атлантичним Блоком. Як же ви зреагували на цей підлий крок терористів? Може, почали перетрактації з ними? Запобігаєте перед ними? Улещуєте їх?

(До речі, вся розмова ведеться через перекладача, а точніше — через Реттігана молодшого. Здавна закоханий в слов’янство, він блискуче виконує свої функції!).

— Ніякого улещування, містер Реттіган! — ляскає долонею по сяючому столу командувач. — Сьогодні ж будуть вжиті кардинальні заходи. — У командувача враз забракло голосу: — Хоча… є певні болісні моменти. Дуже серйозні. Крейсер озброєний ядерними ракетами. І терористи можуть вжити їх в разі, якщо ми не виконаємо їхнього ультиматуму.

— То ви вагаєтесь? — супиться Реттіган.

— Ні, спробуємо ще один хід.

— Гаразд, це ваші проблеми, містер командувач. Сподіваюся, ви розумієте, що за Ічкерією стоїть грандіозний Схід. Найперше — Іран, Ірак. Це вони породжують тероризм в його найжорстокішому вигляді. Поступаючись в малому, ви можете потрапити в обійми скаженого східного ведмедя. Тому раджу вам діяти негайно! Не зважаючи ні на які втрати і ні на які погрози!

— Ваші поради ми візьмемо до уваги, але… Не забувайте, містер Реттіган, що звідси до Москви тисяча двісті кілометрів…

Домовити командувач не встигає. Щось раптово скоїлося з молодим білявочубим банкіровим сином. Той геть збілів, з нього ледве видобуваються слова. Реттіган зривається з-за столу:

— Лікаря! У нього черговий напад астенії…

— Не турбуйтесь, містер Реттіган. Ми відвеземо вашого сина в найкращу лікарню. До речі, обладнану американською апаратурою.

— Я молю вас… благаю… — лепече зі сльозами на очах Реттіган, — за грішми не стане. Я оплачу будь-які ліки… Йому не треба було летіти зі мною. Це я винний в усьому. Але він так рвався сюди. Має тут друзів. І, здається… палко кохану дівчину. Містер командувач, потурбуйтесь про мого Теренса!

— Це справа моєї честі, — заспокоює старого командувач. — Зараз вашого сина відвезуть в лікарню і він одержить все, що треба для порятунку.

* * *

На сторожовому кораблі «Салют» неспокій, сум’яття, команда вимагає від свого командира рішучих дій. Чому капранг Севастьянов так довго зволікає з поверненням на базу? Серед матросів ширяться чутки про змову, про якусь загрозу з боку властей. Ага, командир послав у місто свого заступника каплея Сікору, а Сікора вже другий день не повертається на судно. Може, арештований, може, забув про свій екіпаж?..

Найстрашніше те, що «Салют» пережив шок. Саме шок у зв’язку з подіями, які звалилися на корабель в останні години. Моряки дізналися, що світ утік від них і час утік, і вони, салютівці, відстали від життя на цілих півстоліття!

Не всі в це вірять. Як може таке бути? Корабель як корабель. Море як море. Тут щось коїться підозріле, загрозливе. Та й від світу не відгородишся. Дехто встиг вловити своїм приймачем місцеву радіостанцію, дехто почув голос рідного міста, новини вечірні і ранкові, і стало відомо, яка біда скоїлася на військовій базі: терористами захоплено крейсер з трохи дивною назвою «Звитяжний», на «Салюті» про такий і не чули, і в боях він не брав участі. Та й що воно за такі дивні терористи? Звідки взялися? Може, це перевдягнені німецькі парашутисти? Напевно ж, вони — гади! Хочуть бодай чимось дошкулити великому Радянському Союзу, його непереможному морському флотові. Правда, у терористів начебто не німецькі імена і називають вони себе якимись ічкерівцями, синами волелюбної і нескореної країни чи пак — республіки Ічкерії, яка бореться у горах за свою волю… І потім чомусь війну проти них ведуть війська Російської Федерації (знову ж загадка: чому не війська Радянського Союзу, того славного СРСР, котрий ще вчора, 8 травня 1945 року змусив до капітуляції ненависних німецько-фашистських загарбників!).

Повно загадок. Матроси ходили по розпеченій сонцем палубі, тужливо дивилися в бік Севастополя і ламали собі голову, їх тягнуло на сон, їхні ноги були ватяними, думки плуталися. Сидіти отак серед моря матроси не хотіли. Не для того вони провели чотири роки в пеклі найлютішої з воєн, були торпедовані німецькими субмаринами, захищали в 42-му свій город-герой, а потому знову штурмом брали його в 44-му, не для того мріяли дістатися до своїх родин, обцілувати своїх жіночок і дітей, щоб зараз отак скніти серед безлюдного, тоскно порожнього моря.

Все одно — так заявляє найрішучишій серед екіпажу мічман Марко Балога — мусимо іти до військової бази, вимагати пристанку, вимагати нашого права бути законно визнаним бойовим кораблем Чорноморського флоту! Командиру капрангу Севастьянову не під силу це зробити? Боїться, що він не одержав спеціального дозволу? Ану, гуртом до нього в ходову рубку!

Біля містка з’юрмилася майже вся команда, і офіцери серед матросів, і старшини разом з усіма, вимагають, галасують, ледь не погрожують: на Севастополь!.. Хочемо додому!.. Просимо вас, товаришу капранг… У нас там сім’ї, у нас жінки й діти, немічні старі батьки, у яких, може, нема шматка хліба… Хочемо на Севастополь, Вікторе Степановичу!

Капранг з останніх сил, блідий, з росяним потом на лобі, з’являється до людей. Вигляд його трохи втихомирює юрмисько. Капранг підняв руку, попросив тиші:

— Друзі мої… вибачте, що мені нездужається… Доля, мабуть, зіграла з нами злий жарт… Виходить так, що ми десь блукали довгі роки, а тепер ми ось тут… Що саме скоїлося з нами — не відаю. Все змінилося, і мусимо знати це, дорогі мої брати.

— Що ж нам робити? — питає котрийсь з матросів.

— Чекаймо! За нами послано буксир, лоцмана, бо за минулі роки, в яких нас начебто не існувало, — все геть змінилося. Підходи до Севастополя помінялися, сигнальні номери помінялися… А тому я вас прошу, мої дорогі друзі, трохи потерпіти. Ідіть по бойових частинах і ждіть буксира. Щоб ми повернулися на базу з честю, і щоб командування прийняло нас по достоїнству.

Більше на балачки з командою сил у командира не було. Впавши на койку, перенісся думкою на берег. Змусив себе врешті повірити в незвич ність події, яка сталася. Йому належало зустрітися з сином. Із сином… контр-адміралом! Боже! — подумалось йому з утіхою і водночас страхом. Вранці ще його проводжав у море десятиліток, а зараз він побачить солідного флотського начальника!

За дверима чути збуджені голоси. Затихли, перекинулися якимось словом, затим постукали шанобливо. Старий мічман Балога зазирає в прохилені двері. Повідомляє стривожено:

— Вікторе Степановичу, ввімкніть радіоточку. В місті іде мітинг, виступає хтось. Чи бува не каплей Сікора? Наш старпом?

Точно, він. Серж милий, що досі ніяк не добереться з міста до свого екіпажу. Севастьянов припав до динаміка, став слухати. Сікора, певно, звертався до великого людського натовпу. Голос його був зболений і пристрасний:

— …Отож кажу вам відкрито, брати мої й сестри севастопольці, що ніякі ми не посланці богів, як плещуть про нас довгоязикі баби, ніякі не космічні янголи, а просто ваші земляки, горожани, жителі і служилі люди нашого Чорноморського флоту. Півстоліття тому назад нас якимось дивом кинуло в часову дірку. Ви про такі чудасії не чули. Хто нас туди пожбурив, можемо тільки здогадиватись. Мій корабель зараз наближається до Севастопольської військової бази, скоро пройде мимо Костянтинівського Равеліну і пришвартується біля своєї площадки. Скоро ви побачите своїх братів і чоловіків. А, може, вже й дідів побачите. Знайте, люди добрі, що ми ніде не блукали, нікого не зраджували, прапор Чорноморського флоту не зганьбили! Ми всі хочемо скоріше повернутися до своїх домівок, ми ж на своєму морі, біля своєї рідної кримської землі. Але ми дізналися, у вас тут свої негаразди, можна сказати — велика своя біда. Терористи захопили славний лінійний крейсер «Звитяжний» і ціляться ракетами по нашому місту…

Натовп загудів, зірвалися крики обурення. Хвиля гніву вдарилася в мікрофон і знову відкотилася. Натовп завмер. Певне, хотів почути від промовця якихось пояснень.

Тиша тривала довго. Тиша — як покарання долі.

Мічман в каюті капрангів, лупнувши очима на командира, тихо прошепотів до матросів, які юрмилися перед дверима:

— Чого він про нас мовчить?

Та Сікора не мовчав:

— Коли ми ставили останню точку у війні з фашистами, нам і в голову не могло прийти, що через п’ятдесят років у Криму стоятимуть бойові кораблі і нам погрожуватимуть всякі напасники. Виходить, що тоді ми воювали даремно. Одних нападників розгромили, так інші з’явилися. Терористи всякі, убивці, паразити! Екіпаж нашого «Салюту» — то ж герої, а як я гляну їм в очі? Що скажу їм? В отій минулій війні ви були героями і чесно проливали кров за свою землю, а тепер уже вам місця немає, ви своє віджили? Ні, цього я їм не скажу. Навпаки, ви захищали Севастополь, скажу я їм, і люди вам віддячать славою і добром.

Із натовпу почувся вигук:

— У нас держава є — Україна! От і послужи їй, каплей!

— Держава — це ви і я!

— Держава, коли ми всі гуртом. А якщо тобі погано з нами, повертайся у свій 45-й рік. Ми не такі слабосилі, як ваш брат. І хоч нема у нас бойових орденів, а проте знаємо, що за свою землю треба стояти до кінця!

Віруня стояла в розбурханому натовпі і слухала свого «дідуся». Було прикро за нього, ятрилася душа, що він виявив перед сторонніми свою слабість, мовби поскаржився на свою долю. А він же — справді герой! Це ж він, її предок, якому доля дала змогу прожити так багато і так крихітно мало. Це ж його устами мовить сама правда землі. Час озватись розуму, годі знущання над людським духом! Ніхто, крім людини, не порятує її, вона здатна руками терористів розбомбити Севастополь, але тільки вона й зупинить оскаженілу руку бандитів. Хтось іще з юнаків виступав з кам’яних приступців міського театру, спалахували оплески, і сміялися безжурно юнаки й дівчата, і море голів розгойдувалося на майдані, як збурене вітром. Але Віруня хотіла тільки одного: дістатися до Сержа, до свого любого «дідуні», щоб він знав, що молоді серця не пригасли в спокої, не зачерствіли в байдужості. На порі їм прокидатися до чистого сонця, до справедливості і рішучих дій!

— Дідуль, дідуль!.. — Віруня таки пробилася через гарячі тіла до свого Сержика, обняла його палко. — Як ти гарно сказав, дідульчику! Ми повинні врятувати наш Севастополь… Ти бачиш, скільки прийшло моїх друзів. Вони дуже щирі, вони щирі і здатні на все…

«Дідуль», двадцятип’ятирічний капітан-лейте-нант в своєму старомодному синьому кітелі, пригортає до грудей онуку, і в голосі його чути стривоженість:

— Спасибі, що послухала мене. Але не тільки вони здатні на все, а й ти, люба, мусиш бути здатною на одну добру справу.

— Про що ти, дідусю? — зиркає на Сержа сяючими очима молода жінка.

— Біжи чи їдь, чи лети, як можеш, до штабу Флоту. Там на тебе чекає одна людина. Палко в тебе закохана і, здається, дуже чимось згорьована. Спеціально прилетів в наше місто, щоб відшукати вашу королівську милість.

— З Америки? — вся раптово збіліла Віруня і серце їй впало в прірву. — Може, Теренс?

— Не певен, чи він на ім’я Теренс, але офіційно він і його всемогутній батько представилися командувачу, як Реттігани.

— О, Боже! Це Теренс Реттіган!.. До мене прилетів… Я не вірю твоїм словам, дідульчику!..

— Лети до штабу і сама переконайся в цьому, — сказав строго Серж і добрим поглядом приголубив онуку.

Віруня летить до штабу. Якийсь милий таксист мчить її через місто, серце віруньчине виривається з грудей, чуття неймовіри проймає її душу.

Отже він повернувся до неї, любий, нещасний художник-невдаха. А вона вирішила, що він зрадив і забув її.

На дверях штабу її зупиняє черговий офіцер, вимагає перепустки, супиться на розпашіле дівоче лице. Проте одного її слова: «Сікора!» виявляється достатнім, щоб офіцер чітко підкинув руку до морського кашкета і з щирою усмішкою показав їй на широкі мармурові сходи:

— Другий поверх, дівчино, і ліворуч. Там вас давно, чекають.

Справді чекають. В приймальні контр-адмірала Севастьянова перед нею розступаються, сам контр-адмірал Севастьянов тисне їй руку, потім по-бать-ківськи обнімає її темно русяве волосся і представляє присутнім штабним офіцерам:

— Маю за честь, шановні друзі, відрекомендувати вам мою юну подругу, онуку нині славного капітана-лейтенанта Сікори Віруньку Сікору.

В приймальні вибухають голоси. Кожен вважає за честь особисто познайомитися з дівчиною, потиснути їй руку. Вже й сам командувач іде до неї від дверей:

— Вірунічко, ми чули по радіо виступ вашого родича… даруйте, назвати його «дідом» в мене не повертається язик… І ми, морські офіцери Севастополя, абсолютно з ним згодні: ми захистимо наше місто. І терористи отримають те, на що вони заслужили… До речі, тут вас дуже хотів бачити один молодий американець…

— Де він? — збілілими губами питає Віруня. — Здається… йому стало недобре… так, контр-адмірале?.. Де він?

Контр-адмірал Севастьянов пояснює, що з шановним гостем сталася прикрість.

— Він виявився хворим на серце, і в нього раптово… ви не хвилюйтеся, Віронько, це був просто сердечний напад стенокардії, його щойно відвезли в лікарю, і я сподіваюся, що ваша матуся, як головний лікар нашого кардіологічного центру, хутко поставить його на ноги.

— Ви можете мені допомогти, Михайле Вікторовичу?..

— Я розумію — вам потрібна машина, так? Втручається командувач, лагідно бере дівчину за лікоть і просить її виявити йому честь: поїхати на його авто. Там внизу водій вже чекає на неї.

— Спасибі, товаришу адмірале! — лепече зболена й розчулена такою сердечністю високих командирів Віруня, чмокає командуючого в щоку. Чмокає й свого дорогого контр-адмірала і вилітає з кабінету.

За кілька хвилин вона в лікарні, біла тиша, специфічний лікарнянський дух важко огортають її. Радість в грудях опала спаленим листям, ноги стали ватяними. Що ж могло статися? Чому, від чого цей страшний серцевий напад? Тоді ж в Америці, коли вони проводили їхні солодкі ночі, коли віддавалися коханню, він був ще повний сил, працював ночами над своєю весняною аквареллю, бігав уранці по своїй кілометровій доріжці, вірив у їхнє ясне, тихе щастя…

В коридорі перед реанімаційним відділенням її зустрічає матуся, вся в строго білому, очі суворі, голос притишений. Пояснює доньці, що пан Реттіган важко переніс дорогу, але поки що все минулося…

— Ти пустиш мене до нього, матусенько? — благає Віруня.

— Авжеж, — каже співчутливим голосом Ніна Федорівна і підводить доньку до дверей реанімації. — Слава Богу, донечко, що не було інфаркту. Обійшлося навіть без мікроінфаркту. Тому я тебе прошу: не зітхай, не охай, а просто побалакай з ним.

— І ти його скоро випишеш? — щиро радіє Віруня.

— За дві години, зробивши ще кілька аналізів, віддаю його тобі в повне розпорядження.

Двері високі, важкі, віруньчина рука трохи тремтить, але вона, подолавши в собі хвилювання, вступає до реанімаційної палати. Її американський друг лежить в обплетенні капельниць, всяких рурок, дротиків, провідничків, затискувачів, але очі в нього спокійні і навіть трохи лукавенькі. Тоненькі чорні брови його здригаються, навколо гострого носа зібралися зморшки.

Віруня нахиляється над ним і цілує його в чоло (хотіла б у губи, та де ж там — заважають гумові рурки).

— Це тобі за те, що довго не відповідав на мої листи! — сварить його грайливо пальцем Віруня.

Йому важко відповідати, і він тільки киває приречено головою. Мовляв, винний, каюся і радію.

Темно-смагляве обличчя його вражає істинно італійською вродою. В цьому лікарнянському царстві він абсолютно безпомічний. І тому Віруня бере на себе ініціативу. Низько нахилившись над ним, говорить йому дуже спокійно. Дуже по-діловому:

— За дві години тебе випишуть, і ми поїдемо.

Він скидає стрілочки чорних бровенят. Мовляв, куди?

Віруня робить затаємничений вигляд і хитрувато показує кудись у бік вікна. За хвилю притишеним шепотом каже, що вони мають провідати в горах одну дуже милу особу. Маленьке диво Криму! Найвродливіше і найрозумніше! Теренс з віруньчиних листів знає, що в неї від нього народився хлопчик, що йому вже скоро виповниться один рік. Мала з ним клопоту, крилася від батьків, від друзів. Зараз він живе в однієї віруньчиної знайомої, і тому слова про мандри до гірської оселі безмірно його радують. Він втішно киває головою, чим завдає Віруні чималої прикрості. Не дай Боже порушить оце гумове царство!

До реанімації заходить матуся (вона ж головний лікар), стає біля Віруні і владним тоном просить залишити їх на півгодинки. Не більше. А затим хай готує машину і забирає геть свого «італійця». В її словах строгість мішається з лагідною іронією.

Віруня рушає до дверей. На порозі озирнулася, підняла руку і показала на маленький годинничок. Мовляв, скоро буду! Ось і вся її радість. Він прибув до неї, її найкоханіший, котрому вона ладна віддати саме своє життя. В ньому її щастя. І водночас її біль, і її тривога. Як їм жити далі? Хто вони в цьому загрозливому світі ворожнечі? Хто визнає їхнє кохання і їхнє щастя?

Віруня мчить до штабу. Забігає до командувача, дякує йому за машину і цікавиться загальним станом речей. Той відмахується. На ньому стільки страхів і клопотів, що він не знає ні про стан, ні про подальші події.

У кабінеті навпроти, в свого старшого друга контр-адмірала Михайла Вікторовича Севастьянова вона дізнається, що діла справді загрозливі, захоплений терористами корабель стоїть біля першої стоянкової бочки, тримаючи місто під прицілом своїх ракет. Але є сподіванка, що найстрашнішого лиха не буде.

— Ви певні, Михайле Вікторовичу? — питає Віруня з неприхованою тривогою, відчувши раптово в собі страх за двох найдорожчих їй людей: за Теренса і маленького, досі ще не названого хлопчика. Глянула на годинник, і в душу їй хлюпнуло радістю: вона може їхати в лікарню! Вони можуть вирушати в гори!

— Але все-таки що ви збираєтесь робити з терористами Михайле Вікторовичу? — вже на порозі посилає питання контр-адміралові Віруня. Контр-адмірал знизує плечима, і Віруня похнюплена виходить з кабінету.

Теренса виписали без особливих формальностей. Вийшов під ясне сонце до Віруні, трохи кволий, якийсь знічений, кивнув їй ніяково, затим у глибині вулиці побачив авто, що наче кликало його в невідомість. Завмер отак. І навіть очі трохи приплющив.

— Моя люба дівчинко, чи міг я подумати, що твоє місто дасть мені таку радість, як оця хвилина побачення з тобою десь у незнаному для мене Криму?

— Це ще не радість, любий, — взяла його за руку молода жінка і приклала його долоню собі до щоки. — Радість буде там, — кивнула вона кудись за громаддя будинків. — Там, де на тебе чекає маленька, крихітна людина, якій ти дав життя.

— То чого ж ми ждемо?

— Твого слова, твого рішення.

— Ти давно все вирішила за мене, рідна дівчинко, — пожвавішав Теренс. — Я готовий.

Вони сідають в машину, в чорну контр-адміраль-ську «Волгу», вони мчать містом, вилітають за міські звалища, за виноградні плантації, затим важко беруться гірської путі. Молоденький моряк-во-дій натужно кермує на вузенькій гірській дорозі. Вище, вище…

Та раптом щось зачхало в моторі. Ривок, другий, і авто зупиняється серед зеленого горішника. Водій кинувся до мотора, підняв капот. Виявляється, щось у бензопроводі, доведеться трохи подлубатися, не більше як десять хвилин. У хлопчака-матро-са винувате обличчя, він просить вибачення.

Що ж, не велика й біда побути трохи посеред гір, в оцьому казковому зеленому куточку. Віруня просить у водія якої-небудь брезентини, розстилає під кущем. Вони сідають вдоволені, близькі й рідні.

І тоді Теренс дістає з нагрудної кишені своєї білої сорочки складений вчетверо папір і простягає Віруні. Просить її прочитати.

— Що це? — не розуміє Віруня. Лице Теренса стає серйозним, очі ніби сповнюються гіркотою.

— Я привіз тобі цей лист, не знаючи, чи мені вдасться зустрітись з тобою. Ти почитаєш і побачиш, яка біда чекає на нас. Велика біда, космічна!

Віруня схиляється над аркушиком, читає:

«Дорога моя дівчинко, ти, мабуть, проклинаєш мене за моє мовчання, за те, що я не відповідаю на твої листи. Сталося це не з моєї вини. Працюючи над новою картиною, я геть підірвав своє серце. І батько поклав мене в лікарню, а точніше — в один з далеких андських санаторіїв. Майже рік мене тримали там наче якого бранця. А тим часом батько весь віддався високим державним і політичним справам. Керована ним «Мажестік-12» повністю заволоділа його душею і тілом. Про цю «Мажестік», про цей таємничий, грізний орден я й хотів би розповісти тобі, моя люба дівчинко.

Почалося ж усе з того, що створений в кінці війни орден багатіїв і можновладців «Мажестік-12» (задовго до появи в ньому мого батька) вирішив узять на себе відповідальність за формування всієї світової політики. Для нього найпершим ворогом на той час був уже не Гітлер, а Сталін, велетенські сталінські армії в Європі, сталінські тюрми і гулаги в Сибірі. І щоб подужати сталінського колоса, «Мажестік-12» знайшов шлях до космічних пришельців, так званих «сірих HJIO». Вони були озлоблені на землян, особливо на земних льотчиків, на тих американських пілотів, які в кінці 45-го спробували атакувати біля Флориди небесний апарат «сірих» і всі (п’ять американських винищувачів) були знищені, тих, які в 48-му зруйнували в повітрі біля Розуєла першу тарілку HJIO.

Відтак «сірі» перетворилися на ворогів людства, «сірі» оголосили війну земній цивілізації, в бій проти «сірих» вступили інші НЛО, їх стали називати «світлими», «благородними», «посланцями Сиріуса», починалася справжня космічна війна, доля землян не віщувала нічого доброго. Надто коли «сірі» оволоділи простором і часом. Тут їхньому всесиллю вже не було меж. Ще в травні 45-го вони загнали крізь часову дірку військовий корабель з Севастополя, затим біля Гренландії вони пустили в ту ж часову щілину американський лінкор, почалися полювання на людей, на військові об’єкти землян. Власне наставала війна світів…

Ти запитаєш, Віруню, як їм це вдавалося робити? Я можу лише здогадуватися. Діяв позаземний розум і цей розум відкрив одну закономірність: в окремих місцях земної кори на дні океанів з надр нашої планети вириваються страхітливої сили згустки плазми, в місцях таких проривів згустки стикаються з потоками космічної енергії, настає велетенський динамічний струс, і все, що є в його зоні, опиняється поза часом і простором. Тут час зникає. Повна анігіляція. Жертвою цієї анігіляції став ваш севастопольський бойовий корабель «Салют». Він тільки вчора з’явився в морі і, наскільки мені відомо, його поява викликала в вашому місті цілу бурю.

Ти запитаєш, Вірунечко, до чого тут мій батько? Він і керована ним «Мажестік-12» давно порвала з «сірими». Батька привело сюди болісне каяття. Він шукає шлях до Москви, до росіян, можливо, і до України. Що він буде робити в Севастополі, не знаю (пишу цей лист в літаку, яким ми летимо через океан до вас), але певен в одному, що тато на вашому боці, і мабуть, його «Мажестік-12» не дозволить «сірим» чинити нові насильства над землянами. Хочу вірити: з нами будуть «світлі», «благородні» HJIO. Космічний розум на їхньому боці, і я молю Бога, щоб він допоміг вашому місту, тобі, моя люба дівчинко. Я молю, щоб ви подужали оцю лиху годину і не зазнали страшного лиха, яке спіткало наші славні міста Нью-Йорк і Вашингтон».

Аркушик згорнуто і повернуто назад Теренсу. Той старанно ховає його до кишені. Правда, трохи повагавшись, каже Віруні:

— Але ж це лист тобі. Нащо ти віддаєш його назад?

— Тут не все ясно… — Віруня забирає лист і ховає в свою кишеню.

— Почитаєш ще раз, подумаєш, а зараз їдемо вже. Машина, здається, відремонтована.

Знову повзуть по грудкастій дорозі, врешті вкочуються на гірське плато, перед ними маленьке гірське селище, плескаті будиночки з саману, безлюддя, тиша. Віруня вказує водієві дорогу. Он до того будинка з червоної цегли, де широка тераса, де круті сходи.

Вона перша вибігає по східцях на веранду, озирається, заклякла в страсі. Що тут діється? Стіл перекинуто, побито посуд, на підлозі папери, розкиданий одяг. І ні душі. Віруні здавило горло.

— Тітко Галю!

Ані шереху, ані звуку. Обходять весь дім. І там суцільна руйнація, шмаття якесь, подерті подушки, все потрощене, понівечене. Віруня тиснеться до Теренса, просить у нього помочі: як же так могло бути? Тут у її далекої родички жив її синок, їхній синочок, їхня кровиночка!.

Враз на терасі загупали важкі кроки, і у дверях виростає старезний дідуган в тільняшці. У руках у нього мисливська рушниця. Обличчя насторожене. Підняв дуло на Віруню. І миттю, впізнавши її, опустив до землі.

— Ти, Вірко? А я думав знову вони… кляті! Тут такого було…

— Татари чи що? — видушує з себе Віруня. — Ми з татарами живемо по-людськи, — супиться дідуган. — їм в долині виділили гарну землю, то вони спустилися туди. А це якась босота кавказька. Чорні як дияволи. І все допитувалися американців. Із Севастополя.

— Виходить, мене шукали, — говорить непоганою російською мовою Теренс. — А чи мого батька.

Віруня допитується, де тітка Галя. Вона жила тут з дитинкою, з немовлятком.

— За дитя не бійся, — каже трохи мовби пишаючись дідуган. — Коли за селом почалася стрілянина, я заховав їх у себе в льоху. Усе перешеретували, перерили, а їх не знайшли. — Дід прислухався. Десь в горах бухнув постріл, ще один, ще… — То ж вони знову хуліганять. Сказали, що поки не знайдуть американця, звідси не підуть. Дуже, кажуть, важний американець! — Дід супиться на Теренса. — Може, це ви, шановний? То я б вам радив хутчіше їхати звідси геть. Бо ці хлопці з Кавказу дуже строгі. Вони у нас уже бували. Народ крадуть і потім требують викуп.

Віруня просить повести її до хлопчика, до її немовлятка, хоче бодай глянути на нього і щоб оцей чоловік глянув, батько ж він йому. За ним з Америки спеціально прилетів. Проте старий твердо стоїть на своєму: до малого не пустить! За малого бандити можуть усе село вирізати. Як міліція з’явиться, отоді хай Вірка й дзвонить до своєї тітки Галі.

Дід показує рушницею на двері. Хутчіше в дорогу! Стрільба он знову почалася. Він тупає вниз по дерев’яних сходах, тримаючи рушницю напереваги. Справжній тобі радянський партизан часів війни.

Машина вже фуркотить під домом, у матроса-водія бліде обличчя, очі налякані. Як тільки посідали, він круто розвернувся на стару дорогу.

Вже коли вихопилися з ліска і спереду заголубіло море, Віруня глянула на панель. Там на виделці лежала трубка радіотелефону.

— Чого ж ти не казав, що у тебе зв’язок з хазяїном! — кинула сердито водієві.

— А ви й не питали, — гукнув водій. І з власної ініціативи взяв слухавку. — Товаришу контр-адмі-рал! Доповідаю… Це я… Саша… уже повертаємося. Тут зовсім погано в горах. Бандити гуляють.

— В якій точці зараз? — відгукнувся контр-адмірал.

— Виходимо на 17 кілометр.

— Норма?

— Не зовсім… в лісі стрільба… кавказці когось шукають…

— Ввімкни радіомаяк. Чуєш? Радіомаяк негайно! Посилаємо за вами вертольоти. Хай Вірочка не хвилюється. І тисни чимдуж! По трасі всі пости будуть сповіщені.

Головна траса вже видна за пагорбами. Віруня озирнулася і в ту ж мить почула ззаду коротку автоматну чергу. Де вони й взялися, вискочили на вантажівці з-за якогось куща, повен кузов у плямистих комбінезонах, погнали чимдуж за «Волгою», сіючи кулями смерть.

Знову диркнула автоматна черга, цього разу прицільніше, дзенькнуло заднє скло, дзенькнуло вдруге, вже й дірочка від кулі на передньому вітровому, і мотор реве чимдужче, і вітер свище скажено. Водій-матрос дістає десь з-під ніг автомат, однією рукою відтягує затвор, кладе його на коліна.

Сонце зненацька меркне, падає велетенська тінь на весь світ, очі Віруні сліпнуть і вона думає, що це з’явилися рятівні вертольоти. Але чомусь не чути їхнього реву-гуркоту, чомусь небесна тінь стає чорною, і чомусь з небесної чорноти падає на землю пронизливий сліпуче-яскравий промінь.

Віруня встигає озирнутися і бачить, як той промінь впивається з-за хмар у бандитську вантажівку. Ще мить, і вантажівка вибухає жахним полум’ям.

В ту ж секунду небо прояснюється, і Віруня чує позад себе гуркіт вибуху. Від вантажівки немає й сліду, тільки розвихрений смерч вогню, тільки розкидані по дорозі тіла.

У матроса-водія виривається з грудей крик радості. Відкинув дверцята і майже випав на землю. Сміється в корчах, нервові спазми давлять його, шарпають йому тіло. А над ним уже туркочуть бойові вертольоти, один, два, три… Вірунька теж стоїть біля машини, задерши радісно голову, махає рукою, її темно-русяве волоссячко розлітається пасмами від подмухів пропелерів, а, може, просто від щастя. Он уже викинуто з машин драбинки, уже бойові хлопці-матроси спускаються по них донизу. І ціле юрмисько того моряцького вояцтва оточує з усіх боків спалений вантажний автомобіль бандитів, готове вогнем автоматів перекраяти й понищити рештки усього живого і мертвого, щоб і сліду не лишилося від цієї зухвалої банди, від цих скажених гірських зайд.

Вертольоти поволі опускаються на крем’янистий ґрунт, гаснуть їхні гвинти, загасає гуркіт моторів. Двоє чоловіків зістрибують з одного вертольота на землю — один в сірому адміральському вбранні, другий сивоголовий у сталистому цивільному костюмі, в капелюсі, при чорній краватці.

Віруня впізнає контр-адмірала і вже не може стриматись, кидається до нього. Він обнімає її, пестить її волосся. І, трохи відступивши, запитує усіх, чи не цю жінку ви, містер Реттіган, хотіли бачріти? Прошу, познайомтесь!

Реттіган припав губами до віруньчиної руки. Він стільки чув про неї від сина! Спасибі, що допомогли йому під час сердечного нападу! Своїм малярством хлопець останнім часом зовсім підірвав своє здоров’я. Де він? Чи не лишився в лікарні?

Всі йдуть до чорної «Волги», яка трохи боком стоїть на дорозі. Теренс Реттіган, ледь відкинувши назад голову, сидить на задньому сидінні. Перехвилювався, видно, хлопчина, не може як слід привітати свого рідного татуся.

Та батькові то дарма. Він уже нахиляється в машину, уже простягає руки до сина. І враз… з глибини чути його жахний стогін.

— О, май год!.. Тут кров!.. Що з ним сталося. Міс Віро?..

Одного погляду Віруні було досить, щоб вона все збагнула: Теренс був убитий! Куля терориста наздогнала її коханого, і вона, того не знаючи, сиділа з ним, обнімала вже мертвого, була в обіймах з його смертю.

Пауль Реттіган підняв догори очі, і на його потемнілому лиці зблиснули сльози. Сухі, старечі губи видушили болісні слова:

— Це ті, яким я вірив… яких хотів захистити…

Корабель-сторожовик «Салют» врешті пришвартувався біля четвертої площадки. Для нього місце знайшлося. Чому б і ні? Півстоліття тому стояв же він тут, вважався кращим сторожовиком флоту, колошматив підводні човни ворога, проходив через смертельні мінні поля. То ось і тепер йому знайшлося законне місце, хай притулиться до новітніх кораблів-красенів, дарма, що наче вже й забуто про нього за ці довгі роки, і вигляд у нього непарадний, і прапор трохи старомодний. Із тих «застійних» часів.

Пришвартувався. І ось уже біля причалу юрмляться хлопці в бушлатах. Кожному кортить зиркнути на «диво» XXI віку, і поспішає до трапу група офіцерів-перевіряючих: тут і командир військової бази, і начфлоту по тилу, і найсуворіший (така посада!) начуправління чи то пак начособвідділу, а ще ж епідем-лікар, ще й просто начмедчастини Чорноморського флоту. Обдивилися, перевірили, позазирали куди слід. Якісь документи підписано, потрібні слова казенні мовлені, все інше будеш, капранг-2 Севастьянов, доводити в кабінеті командуючого флотом!

Під вечір з’явився на корабель контр-адмірал. Синок до батька свого! Не бачилися п’ятдесят з лишком років!.. Правда, як на думку командира «Салюту» капранга-2 Віктора Севастьянова, то розлука була не така й довга, можна сказати — одноденна. Ну, не втямиш і годі.

Ще один молоденький батько вступив через поріг — Серж Сікора, палко обнявся зі своїм другом — командиром, і з контр-адміралом дозволив собі поцілуватися.

— Даруйте мені, товаришу контр-адмірал… — почав веселу балачку капранг Севастьянов, коли втрьох зачинилися в командирській каюті — пробач, сину… тьфу!.. ні, не можу, звикнути треба… пробачте, товаришу контр-адмірал, ось ми й на рідній базі, у своєму рідному Севастополі. Приймайте нас для проходження служби, як положено за нашою радянською конституцією…

— За Конституцією Російської Федерації, — усміхнено, але з серйозним підтекстом вкинув контр-адмірал.

— За Конституцією України, — додав Серж-кап-лей. — Тут життя стало непросте, Вікторе Степановичу, доки ми були на патрулюванні. Севастополь один, а претензії, виявляється, мають до нього дві держави: і Україна, і Росія. Без півлітра не розберешся!

У контр-адмірала в руках зблиснула пляшка горілки, весело дзенькнула об край столика. І склянки озвалися дзвоном, і сало українське, принесене контр-адміралом для рідного сина з базару, забіліло рожевими боками. Пий, втішайся! Капранг-бать-ко так і проголосив у своєму першому тості до сина-флотоводця:

— За щасливе наше життя! Щоб нам весело жилося з братами-українцями на славній кримській землі! За мир в нашому домі!

Проте цей тост чомусь викликає похмурість на строгому синовому обличчі. Контр-адмірал піднімає руку. Без чарки. Піднімає руку з владністю суворого начальника, щоб внести певну ясність.

— А ясність така, батьку мій, капран-2. Тоді в травні 1945 року, коли ви вирушили на ваше останнє патрулювання, коли ви збиралися святкувати великий день Перемоги над фашистською Німеччиною, були ви певні, що ви завоювали нам мир на віки. Так, були певні, татусю рідний?

— Авжеж, не сумнівалися, товаришу контр-адмірал!

— А виявилося, що трохи поспішили. І не трохи, а дуже, страшенно, жахливо! Ось Серж… — контр-адмірал для виразності обняв капітан-лейтенанта, — уже дещо тут почув, вже знає, скільки наша грішна планета Земля за ці п’ятдесят п’ять років встигла накоїти дурниць. Дізнаєшся про них і ти, мій батечку. І скільки в світі атомних бомб (їх тепер називають ядерними), і як запаскудили ми свою рідну земельку хімією, всяким ядерним сміттям, покидьками, скільки військових баз набудували, які війни провели і які ще збираємося провести. На жаль, дізнаєшся ти, татусю любий, що людина, найсвятіше, що є в світі, стала розмінною монетою, і монета ця нічого не варта. Ти хочеш побажати і нам усім веселого життя, а я оце сиджу тут і думаю, як нам дожити до завтрашнього вечора і як врятувати наш Севастополь від повної загибелі. Бо, може бути, що завтра о 20.00 з одного лінкора, який стоїть біля першої стоянкової бочки, ударять три ядерні ракети, і славний Севастополь стане мертвою пустелею, могилою для трьохсот тисяч чоловік!

— Що ви кажете, товаришу контр-адмірал! — вжахнувся капранг-2 Севастьянов. Лице його збіліло. Він повернувся до Сержа. — А ти чого ж мовчиш? Це правда?

— Абсолютна правда, Вікторе Степановичу, — кивнув головою Серж.

— Півправди! _ підняв голос контр-адмірал. — Бо вся правда дуже жорстока. Минулого року в Штатах терористи вчинили страшний злочин, загинули тисячі людей і відтоді наш світ наче розколовся. А втім… — контр-адмірал змусив себе посміхнутися, — у наших братів-українців гарна приказка: вдаримо лихом об землю! Про наші діла, батечку, я тобі при нагоді розповім. А чарку я хочу підняти за розум людства! Він велетенський, безмежний…

— Бо він — частка космічного розуму, — докинув Серж скромно і водночас вагомо. — А, значить, вип’ємо і за нього!

— Вип’ємо й за нього! — погодився контр-адмірал і перший до дна перекинув чарку.

Мали б уже іти по домівках. На жаль, капранг Севастьянов почув від свого татуся те, до чого ці два дні готувався в душі. Дружини його вже давно не було на світі, вмерла ще по війні, коли у спецвідділах і в Міністерстві державної безпеки закрутили безглузду історію «зради» її чоловіка, й почалися виклики, допити, підслухування, погрози, мало не звинувачення її самої в таємних зв’язках зі зниклим капрангом Севастьяновим. Власне, сім’єю Віктора Степановича був тепер лише його син — контр-адмірал.

— Твій старий дім давно знесений, батьку, — сказав контр-адмірал.

— Гаразд, якось доживу вік, — криво посміхнувся капранг Севастьянов і статечно розгладив козацького вуса. Мовляв, підемо до сина, але свою батьківську гордість знаємо! Зробив крок до дверей, аж раптом щось зупинило його. Він ніби наслухався до чогось у собі. — Стоп! Я думав, прокрутимо цю річ іншим разом, але нас, здається, викликає космічний Брат… Може, я помиляюся… Прошу вас, сідайте всі. І хай це вас не лякає. Те, що ви почуєте зараз, може, найдивовижніше, найстрашніше і найпрекрасніше, що ви чули в житті.

Від його слів повіяло холодком. Щось наче відсторонене, далеке змигнуло на його обличчі. Підійшовши до дверей, він щільно причинив їх, і повернувся до столу. Сів на стілець. Руки його простягнулися до якогось опуклого предмета, що лежав, накритий газетою під самим ілюмінатором. Зняв газету. Пильно глянув на предмет. І всі побачили багряно червоний, наче зі скла шар. Мигливий, важкий і загадковий. Поклав на нього руку, довго дивився в ту багряність, довго наслухався до чогось. Аж тоді промовив тоном готовності до розмови:

— Ікса тонга феен… ікса тонга феен… ікса тонга феен… я слухаю мого Космічного Брата!

І, відкинувшись на спинку стільця, заплющив очі.

Сиділи всі як в трансі. Й справді почувалися в трансі. Тиша в каюті була паморочлива і гнітлива. Ледве сірів передвечір’ям ілюмінатор. Шар німо дивився червоним оком у безвість. І безвість вливалася в нього.

Затим всі почули його слова. Скоріше навіть відчули, а не почули. Як звучання у своїй душі, у голові, у мозкові. Слова, що потекли думкою з отого багряного таємничого ока:

— «Мені доручено звернутися до вас, наші земні Брати, із словом розтривоженості. Може, навіть із словом застороги. Бо те, чого ми найбільше боялися останнім часом, вже почало здійснюватися на вашій планеті. Україна досі, на думку нашого урядового органу «Ради спокою», вважалася стабільною і мирною країною. Але до нас раптово дійшла звістка про загрозливу терористичну акцію на кораблі «Звитяжний», що стоїть в бухті Севастополя. Це дає нам підставу, принаймні, зробити вам кілька серйозних порад. І найперше — пояснити вам, наші земні брати, що ми, люди Сиріусу, беремо на себе сміливість втручатися в ваше життя.

Ви жили тисячі літ, не думаючи, хто ви і що. Зараз нам дано сказати вам: ви з нами і ми з вами, і життя наше не вимірюється ніякими тисячоліттями.

Все було б по-старому, лік часу не мав змінитися і ваш спокій також не мав бути порушеним. Але у великій космічній родині з’явилися потвори, названі «сірими», космічна родина відчула неспокій, і почала діяти.

Хто вони, ті «сірі», ми не знаємо. Може, з інших галактик. Може, із найдальшого Всесвіту. З’явилися у ареалі Сиріуса, ввірвалися в наш планетарний дім і стали нищити нашу гармонію. А далі перекинулися на ваш дім, на вашу планету Земля. Вдерлися в її атмосферу, в її морські глибини, в душі землян. Ніхто не зупиняв їх, «сірих» потвор з чужих Галактик, а оскільки всяка безкарність викликає жадання більшого зла, «сірі» поклали собі за мету: зробити з людей таких само «сірих» потвор, як вони самі, поруйнувати їх сім’ї, роди, держави і зрештою довести людство до самознищення.

Ми, названі «світлими» (земляни ще називають нас HЛO, себто невпізнаними літаючими об’єктами), були кинуті космічним Розумом на протидію «сірим», космічний Розум був стривожений не тільки зухвальством їхніх дій, впертим бажання поруйнувати добру злагодженість Всесвіту. «Сірі» прийшли у Всесвіт, як руйнівничий вулкан, свавілля «сірих» могло призвести до повного знищення усяких планетарних, міжзоряних, галактичних і міжгалактичних зв’язків і себто до безконечного хаосу в усьому сущому.

Чому космічний Розум поклав своє мудре око саме на нас? Власне, на посланців з системи Сиріуса? В тому була велика логіка. Сиріусці самі колись за сивої-предавньої давнини перемандрували з Землі на одну з планет сузір’я Сиріус, на планету С-17, як вона позначена в космічному каталозі. Космічному Розумові забажалося посіяти на ній тільки сім’я вашого гуманоїдного типу. Мабуть, Космос втомився шукати більш вивершені зразки біологічної істоти, гуманоїдний принцип здався йому найдосконалішим. А чому, запитаєте ви, якась дивовижна сила занесла нас, сиріусців на С-17? Чому ми покинули добре влаштовану природою Землю? Мабуть, у наших предків для того були вагомі причини: чи вони втікали від метеоритного дощу, який насувався, чи не захотіли гинути в добу льодяникового похолодання, повторивши сумну долю динозаврів, чи, може, живучи в зоні вічно неспокійної Атлантиди, досягли нечуваного розвитку науки і техніки, побудували собі міжзоряні кораблі і, охоплені всемогутнім ентузіазмом Космосу, попрощалися з колискою-землею і помандрували в пошуках ще кращих світів.

Якщо трапиться нагода, і ви, брати наші, відвідаєте нашу планету С-17, запевняємо вас: наше життя стане вам до смаку. Міста у нас маленькі, затишні, виробництва безшумні і, як кажуть земляни, екологічно чисті, ні димів, ні викидів. А головне, чим ми особливо пишаємося — це відносини між сиріусцями. Вони дружні, ділові, ґрунтуються на щирості і взаємній симпатії.

Спостерігаючи з допомогою потужної радіотехніки з допомогою НЛО за вашим життям, ми зробили для себе певні висновки. У нас порівняно з вами, нема нічого «свого», чи, кажучи вашою мовою: «приватного». Набагато ж краще й справедливіше жити гуртом, даючи простір для всіх талантів і всіх мрій. Хіба що в родинних справах сиріусці, допускають «свій» егоїзм. Вони бережуть сім’ю, захищають її всім суспільством, ніколи не влаштовують розлучень (чим так пишаєтесь ви, земляни!) Ініціатива в цьому у нас іде від жіноцтва. Жінки взагалі посідають на С-17 достойні місця. Наше суспільство в цьому плані дуже схоже на суспільство древніх греків, де панували жінки і яке ваші вчені досі називають словом «матріархат».

Ми постійно стежимо за планетою Земля. Яка жахлива історія в неї! Жахлива і трагічна! Ми занепокоєні тим, що діється тут протягом тисяч і тисяч років, ми бачимо вашу непримиренність, вашу жадібність, егоїстичність, постійне ворогування між собою, між цілими державами і народами. У нас же на С-17, від моменту зародження цивілізованого життя, не було ніяких воєн, не чинилося найменшого насильства, сам факт убивання сиріусцем сиріусця вважався і вважається чимось аномальним, таке не вкладається в нашу філософію, в нашу мораль. А на землі он що діється. Мільйонами гинуть безвинні, створено ядерну зброю, цією зброєю вже знищено кілька земних міст. Це — самоїдство, самовинищення, самонігіляція! Чи ж хоч розумієте, ви, брати наші, чого коштувало космічному Розуму відшукати десь на околиці Галактики отаке зручне гніздечко, як планета Земля, де хімічні, фізичні, корпускулярні елементи в казковому співпадінні дали змогу народитися живій матерії?

Ми побачили, як наростала жорстокість ваших воєн, їх масовість і бузувірство. І коли ми нашими радіо і телесистемами отримали перші відголоски-стогони розстрілюваних по масових катівнях, по ваших так званих газових душогубках, коли нам стало ясно, що воєнні руйнування на ваших війнах досягли неприпустимих меж, ми на найвищій нашій раді, званій «Радою спокою», вперше дозволили собі гнів, і той гнів вилився в думку: ми мусимо втрутитися, ми мусимо припинити бунт живих клітин на розтерзаній планеті Земля!

Звісно, ми здатні були тільки на обурення, бо ж у нас не було ані військ, ані поліції, не було навіть елементарної зброї, якою можна когось убити чи привести до покори.

Чим би все закінчилося, невідомо. Аж тут Космос потрясла поява «сірих» руйнівників, про яких ми вже сказали вам. Це означало кінець світового Розуму, «сірі руйнівники» мали привести Всесвіт до цілковитого хаосу і розладу. І тоді ми, «світлі», рішуче втрутилися. Ви запитаєте, як саме? А ось як.

В травні 1945 року (за вашим земним часом) «сірі» вперше зважилися підняти руку на людину і кинули ваш корабель під назвою «Салют» в часову дірку, аби чинити над ним досліди. Ми змушені були діяти. Через 55 років земного часу ми силою Космічного Розуму повернули корабель «Салют» на старе місце, тобто в його майбутнє життя. Мусили квапитися й далі. Ризик перетворення людського єства в «сіру» потвору був надто великий. Ви ж пам’ятаєте, що в кінці другої великої війни один з володарів «сірого» суспільства Адольф Гітлер, будучи покірним знаряддям світових руйнівників, вперше в історії спробував вийти за межі земного тяжіння в пошуках своїх «братчиків». З бази Пенемюнде на острові Узедом Гітлер запустив ракету з трьома пілотами, маючи на меті налагодити контакт з позаземними «сірими» цивілізаціями. Все це закінчилося нічим. Рівно через 47 років ракета, послана фюрером, повернулася на землю і впала в океані, де й була виловлена американськими кораблями ВМС. В ракеті знаходилися живі й неушкоджені німецькі астронавти, яким не вдалося виконати покладену на них місію. Тепер ми знаємо, що вони втрапили в часову дірку. Але з цією ракетою, посланою «сірою людиною» Адольфом Гітлером, все закінчилося більш-менш щасливо. Чого не скажеш про іншу спробу фюрера. Вона мало відома народам землі. І закінчилася для учасників її трагічно. Фюрер, перед самим кінцем свого жорстокого панування, намірився завдати удар по Нью-Йорку і послав туди свою найбільшу ракету-велетень, щоб ударити нею по найлюдніших районах міста. Космічний Розум, осягнувши вандалізм цього заміру, припинив її політ. Ракета була зупинена в верхніх шарах атмосфери, стався раптовий перегрів її оболонки, і вона згоріла. Ніхто тоді гадки не мав, що це була наша акція, наше застереження, в якій виявився гуманний дух Космічного розуму. Та то справа минула. Космічний Розум перешкодив польоту ракети-гіганта, знаючи, що вона не могла б уже нічого змінити в перебігу подій великої війни. Просто не вільно було допустити ще однієї трагедії, бо тих трагедій у війні сталося й так безмір».

В каюті на довгу хвилю западає тиша. І не розібрати: це справжня тиша, чи й далі ллється отой голос, і в душах кожного бринить звук прощання. Він зник, давши надію на повернення. Й від того всім якось впевненіше. І хочеться хутчіше починати щось робити. Діла не ждуть. Життя в розгоні.

— Ну, як вам — наш, старший вчитель і наставник товариш Космос? — озивається першим капранг Севастьянов. — А говорить так, немов живе з нами.

— Або ж, пережив всю нашу минувшину, — докинув Серж Сікора.

Тоді подає голос контр-адмірал. Виявляється, для нього це зовсім не новина, що оце він зараз почув з «червоного ока». Дивно тільки, чому за десятки літ по війні наші історики і вчені не розкрутили такий виграшний момент: Гітлер уже замахувався на найбільше місто в світі… Себто сучасні терористи, які вирішили вчинити там свою колосальну криваву аферу, по-суті повторюють зади фюрера.

А це значить, що їх має спостигти така ж гірка участь, як і мракобіса фюрера, — робить резюме капранг. Погладивши свої спадисті вуса, він піднімає очі на свого сина (боже ж мій, молодшого від батька на роки і роки!): — Дорогий контр-адмірале… пробач, дорогий Михайлику, ти щось говорив про новину-неновину…

— Абсолютна неновина! — жвавішає контр-адмірал, мимоволі ніяковіючи під скромним, зніченим поглядом свого молоденького батька-капран-га. — Можу навіть по пам’яті процитувати вам з книги одного солідного письменника-дослідника. Він вивчив всі події навколо німецьких ракетних запусків, все, що стосується «Фау» в її найрізноманітніших модифікаціях. І, виходить, наш космічний Брат абсолютно має рацію.

— То фюрер стріляв по Нью-Йорку літаком-сна-рядом «Фау-1» чи «Фау-2»? — питає Серж.

— Він стріляв особливою зброєю, ракетою небачених розмірів і потужності, з дальністю польоту…

— Ти, сину, краще цитуй за автором, — радить чемно молоденький батько-капранг.

— Так от, — починає контр-адмірал. — Під самий кінець гітлерівського режиму на горі виникла «ідея» приголомшити захід ще однією супер-зброєю — гігантською космічною ракетою…

— Пробач, синку, уже тоді вживали такий термін: космічна ракета?

— Ні, так її назвали конструктори. Мабуть, були певні, що обов’язково зуміють вирватися в космічний простір. Там був дивовижно талановитий інженер-конструктор на ім’я… здається, Зіппе. І, до речі, великий патріот, антифашист. Був зв’язаний з польським підпіллям, ледь не потрапив у руки гестапо і врятував його… Кальтенбрунер, перший після Гімлера катюга в Німеччині. Ну, то особлива тема. До Зіппе виявляв симпатію сам фюрер, дуже вірив, що Зіппе дасть йому змогу «присмажити» зад американським плутократам. Над цією ракетою-велетнем Зіппе працював під командою генерала Дорнбергера, одного з винахідників «Фау». Одним словом Зіппе старався з усіх сил довести ракету до пуття і водночас тихенько собі підсміювався в кулак, знаючи, що вона далеко не залетить. І от збудували. Буквально при останніх подихах нацизму. Сплановано і змонтовано було цей колос довжиною в 29 метрів із зарядом нітрогліцерінової вибухівки в 350 кілограмів на ракетній базі Пенемюнден на острові Узедом. Назвали її скромно, хоча й не без претензій: «Америка-А 9-10». Мовляв, хочете, не хочете, а в Америку ми вцілимо. Радіус дії її був приблизно 5 000 кілометрів, себто стільки, щоб вдалося дотягнути до Нью-Йорка і вчинити там паніку. Але перед цим малося послати в Штати диверсійну групу «Ельстер», яка б, натуралізувавшись в місті, встановила на одному з хмарочосів маяк самонаведення. Одразу ж скажу, що групи наведення — їх посилалося дві — фюрерової місії не виконали. Одна на підводному човні стала на мілину біля самого Нью-Йорку, і там її хутенько злапала поліція. А друга вискочила десь на півдні, біля Флориди і три дні блукала по штатах, доки її не виловили американські бойскаути. Ось тоді фюрер, не втрачаючи сподіванки на відплату, й вирішив загнати на той світ смертника. В ракету, в оцю саму «Америку», всунули якогось йолопа з СС штурмбан-фюрера Магнуса Шредера. Все відбувалося в січні 1945 року. Можете собі уявити ідіотизм! Радянські війська вже виходять до Одера, східний німецький фронт фактично розвалюється, а Шредер займає місце в ракеті. Дали старт. Ракета піднялася в небо, Шредер вчепився в важелі, а ще більше, мабуть, за кишеню, де лежав для нього спеціальний лист від Гітлера. Тим листом обіцялося, що в разі влучання в Нью-Йорк, як тільки світ дізнається про його подвиг, йому моментально присвоюється звання групен-фюрера, себто він стає посмертно генерал-лейтенантом СС, він, хоч і мертвий, входить в пантеон героїв рейху, його сім’я житиме у вічній славі й достатку, німецькі школярики в школах зубритимуть тексти про нього…

Короче, Шредер тішився райдужними мріями і не знав, що мудрий Зіппе давно прорахував наперед його гірку долю, що ракета, не встигнувши вийти з щільних шарів земної атмосфери, нагріється до скаженої температури, стане вогняним факелом і згорить. Так воно й сталося. Останнє, що почули на командному пункті в Пенемюнде, був істеричний крик Шредера: «Господи! Та вона ж горить!.. Мій фюрер, я вмираю!.. Благаю вас, мій фюрер, я вмираю вашим героєм і вірю у вашу обіцянку — бути призначеним групен-фюрером СС!.. Хайль зіг!..» Більше не донеслося з ефіру жодного звуку. Певне, Шредер, розкусивши ампулу з ціаном, вмер над просторами Атлантики. А ракета, ясна річ, впала в океан.

Розповідь була цікава, хоча й не вельми весела. Навіть такого наївняка, як Шредер чомусь було жаль. Власне, гірко було, що людина може отак опуститися, знікчемніти в своєму бузувірстві і дикості.

Тема була начебто вичерпана. Хоча комусь із присутніх закортіло дізнатися про долю самого конструктора Зіппе. Чи вижив? Чи уникнув лап гестапо? І як зреагував фюрер на ту всю катавасію з Шредером?

— Фюрер зреагував прекрасно! — усміхнувся, трохи загадково контр-адмірал Севастьянов. — Прекрасно, як на наш погляд. Себто для інтересів СРСР.

— Ну, не інтригуй! — кинув капранг Севастьянов.

— Зіппе був усунутий з своєї посади головного конструктора на базі Пенемюнде, але не покараний, — сказав з тонкою іронією контр-адмірал. — Бо при всьому своєму безумстві Гітлер зрозумів, що навіть його найгеніальніші конструктори нездатні відміняти законів елементарної фізики. І ось інженер Зіппе звершив свій справжній подвиг. Він виїхав працювати на німецькому ракетному полігоні в «польському генерал-губернаторстві», там зв’язався з польськими партизанами, і вони всі разом…

— Ударили німецькою ракетою по Берліну? Так? — весело перебив, Севастьянова Серж Сікора.

— Більше того, Серже! Вони викрали цю ракету у німців з-під носа і переправили її на підводному човні в Англію. А це значило, що вони фактично прикрили Велику Британію від жахливих наслідків гітлерівського ракетного нападу. Британці, маючи всі головні вузли ракети, її схему, її радіочастоти, приготувалися до ракетної війни. І більшість фашистських ракет, які потому випускалися по Лондону, по Ковентрі, збивалися англійськими зенітними системами ПВО. На цьому, шановне товариство, — підвівся контр-адмірал, — ми з моїм батечком уклінно просимо вашого дозволу: відпустіть нас з миром. Ми ж не бачилися з ним півстоліття!

Для барона Поля Реттігана усе впало у прірву. Туга й розпач розчавили його душу, зігнули тіло. Ніщо не поверне йому рідного сина, не розплющить його розумних, гарних очей, не дасть наснагу його талановитій душі. Загинув від кулі негідників. Від тих бунтівливих гірських вояків, котрим він, барон Реттіган, зробив стільки добра, про свободу яких він галасував на весь світ. Звірі вони, а не люди! Знищити такий талант, забрати в батька останню надію.

Зараз буде розмова з російським командувачем. Мають щось робити, доки не пізно. Ті ж нелюди, які вбили Теренса, зачаїлися на лінкорі. Завтра увечері вони виконають свою погрозу: або Росія прилучиться до Союзу Східних держав, або їй доведеться втратити весь свій чорноморський флот!

Всю ніч барон Реттіган провів біля труни з тілом нещасного Теренса. По обіді до моргу прибуде машина, щоб відвезти барона в аеропорт, і хай літак здійснить останню мандрівку молодого художника, мандрівку через океан, мандрівку у вічність.

Але спершу відбудеться розмова з командувачем. Зустріч в його кабінеті майже без слів, важка і тягуча. Командувач ще раз висловлює своє співчуття американському політику. На сумлінні росіян і українців нема вини. Така дика логіка політичної боротьби, логіка протистояння на землі народів і держав.

— Що ж, моя охорона супроводжуватиме вас до самого Бельбеку, — важко вимовляє командувач, намагаючись не дивитися на потемніле від горя, в глибоких зморшках обличчя американця. — Добре, що ви відбудете вдень. Бо за вечір я просто не певен. З лінкора був попереджувальний сигнал: там чекають виконання умови… власне, ультиматуму.

— А Москва що, не згодна? — весь оживає барон.

— Ні, Москва не любить ультиматумів. Скажу вам відверто: через дві години ми завдамо упереджувального удару по лінкорові.

— А якщо ті натиснуть на ядерну кнопку раніше?

— Що ж, іншого виходу просто немає.

— Май год! Це ж буде кошмар! — блідніє обличчям старий барон. І враз перед очима його наче змигують останні хвилини там на дорозі: ота пробита кулями машина, оте мертве лице Теренса, кров на його грудях… Гаряча хвиля б’є баронові в груди. Він раптом підводиться, якусь мить стоїть у ваганні і затим промовляє, наче виносить вирок: — «Я не лечу в Каліфорнію!»

Командувач дивиться на нього в неймовірі.

— Але що ви можете для нас… пробачте, для порятування міста? Це не Каліфорнія, не американський порядок і послух. Тут діють жорстокі закони страху, нахабства, мстивості, і їх ми будемо ламати тільки силою.

— Я дещо можу… — нахиляє голову барон Реттіган. — Мені б тільки дістатися до них на лінкор.

— Гаразд, весь наш штаб в вашому розпорядженні. Ідіть до контр-адмірала Севастьянова і дійте разом.

Контр-адмірал зустрів барона поблажливою посмішкою. Дивак! Буде лише перешкоджати своєю присутністю. Вони всаджуються біля довгого столу для нарад, прикидають, яким чином барон зможе вийти на зв’язок з терористами. Барон, весь у поту, ледве пересуваючи ноги, ходить по кабінету. Ось він надумався. Повертає змучене обличчя до контр-адмірала. Якби йому дали змогу зв’язатися зі штабом «Мажестік-12», з Каліфорнією. По негайній лінії! З оплатою справа не стане.

Це вже щось реальне. Севастьянов вибиває далеку телефонну лінію до Америки і передає трубку баронові. У барона трубка випадає з пітних рук, проте він знаходить в собі сили і кричить ледь не істеричним голосом:

— Я… Реттіган!.. слухайте мене уважно… Мені потрібен Стоун… Ах, це ви Стоун?.. Тоді ось що… Загальна ситуація набуває загрозливого характеру. Мій син загинув. І я змушений просити наших друзів про допомогу… Ви не розумієте, які у нас друзі? Ті, що вважалися опорою ордену, ті, яких ліва преса називає «сірими». Тепер ясно? Ми пориваємо з ними всякі контакт… Не зараз, ні! Зараз вони ще нам потрібні, Стоун… Виходьте на Анди, на гарячу лінію і просіть їх, щоб вони затримали акцію «Севастополь». Повторюю: акція «Севастополь».

Код: 6-6-6… Ви забули число сатани? Це їхнє число і їхня воля. На виконання — півгодини! 6-6-6, містер Стоун!..

В цій цифровій абракадабрі контр-адміралові не бачиться нічого реального. Хоча сила «Мажестік-12» гігантська, при бажанні її володарі здатні на все. На найбільшу підлість і на найбільше благо.

— А далі… прошу вас, містер Севастьянов, дати мені лінкор, — вимогливим і водночас змученим голосом говорить барон.

— Спробуємо.

— Це ваш лінкор і всі його радіоточки мусять бути… у вас… Прошу якнайхутчіше…

Лінкор на проводі. Точніше — бандити на проводі. Контр-адмірал тицяє трубку в руку американцю. Той вихоплює трубку і тоном високого вельможі промовляє:

— З вами говорить Реттіган… (на англійській, звісно). Барон Реттіган… Код: 6-6-6… Прошу прийняти мене… Чуєте? Барон Реттіган… Через годину буду на лінкорі…

До лінкора можна добутися лише моторним човном. Барона проводять до четвертої площадки, де пришвартований сторожовий корабель «Салют». На сторожовику всі в бойовій готовності. Банкіра зустрічають, як героя. Капітан-лейтенант Серж Сікора нашвидку обговорює з бароном план дії. Човен при борту, але що далі? Чи готовий барон Реттіган вступити в контакт з бойовиками-терористами? І нащо цей контакт?

В барона свої плани, своя затята рішучість.

— Ви могли б зв’язатися з міс Вірою? Де вона зараз?

— Тут, на кораблі, — каже каплей Сікора, трохи здивований запитанням. Має до американця недовіру. Сікора знає про давні дружні зв’язки ордену «Мажестік-12» з бойовиками. — Я не хотів би тривожити її. Після загибелі вашого сина вона в тяжкій прострації.

— Прошу, проведіть мене до неї.

Каплей Серж трохи здивований: що треба цьому нещасному багатієві з Америки? Гроза світу, володар мільйонів, найжорстокіший ворог Росії, він перетворився на нікчемного старигана. Смерть сина розчавила йому душу.

Його ведуть в маленьку каюту. Там півморок. Біля ілюмінатора лежить, накрившись простирадлом, Вірунька. Очі в неї заплющені, лице мертвотно бліде.

— Міс Віро, ви не спите? — винуватим голосом запитує Реттіган. І одразу, впавши навколішки біля койки, шепоче до дівчини: — допоможіть мені… Вони вкрали в мене сина, а у вас коханого. Негідники! Я благаю вас, міс Віро!..

Віруня різко підвелася, на ній червоний сарафанчик, волосся розтріпане. Чим вона може домогти?

— Тільки ви можете… ви здатні врятувати його!

— Не розумію, містер Реттіган.

— Зараз… чекайте хвилинку, — майже благальне видушує з себе старий політик-банкір, і його кістлява рука добуває з кишені піджака маленький аркушик паперу. Простягає його Віруні. — Читайте!

У Віруні змружились очі. Враз ожили. Проясніли. Спалахнули радістю. Господи, що це? Що за благовіст? З папірця на неї дивляться розвезені, немов проступаючі з туману слова: «Тільки та, що найпалкіше кохала його, має змогу подарувати йому життя. Чому не сидить вона біля нього? Чому не вірить у нього?»

— Які страшні слова!.. Не знаю, що вони значать, пане Реттіган. Я справді його палко кохала, але що я можу…

— Міс Віро, повірте, я сам нічого не розумію, — белькоче барон, трохи отямившись, і сідає на стілець біля жінки. — Хтось його лишив в моїй кишені, цей дивний папірець. Коли ми клали тіло мого дорогого сина в труну, мені зненацька щось страшенно запекло в грудях, і я добув з кишені цю записку.

Віруня встає з койки, обсмикує на собі сарафанчик.

— Він кличе мене… Я мушу йти…

— Але ж звідки це? — запитує сам себе Реттіган.

— Не знаю… мабуть, Бог. Я йду до нього. Віруня забирає в барона аркуш і виходить з каюти.

Що ж, може, й справді Бог чи Провидіння вказало цій молодій жінці шлях до великого подвигу, до порятунку Теренса. Та як би там не було, барон не забув своєї головної мети, з якою він прийшов на цей корабель. Йому потрібний човен. Де той молодий капітан-лейтенант, який зустрів їх біля трапу?

Ось він іде назустріч банкіру Реттігану. Дуже поштивий, дуже симпатичний молодий офіцер в якомусь старомодному темно-синьому кітелі з бойовими орденами на грудях.

— Де моя онука? — питає він барона.

— Побігла… Дай Бог, щоб не даремно… — каже Реттіган. — А я вас благаю… Вам мусив дзвонити контр-адмірал Севастьянов… Я про моторного човна, яким я поїду до тих, що там на лінкорі. Бо може статися лихо!

— Човен за кормою. Якщо ви справді зважилися на цей крок.

— Все вирішено. Але мені потрібна вибухівка… Все, що у вас є… І якомога хутчіше! Це обговорено з контр-адміралом.

Тут підходить і командир «Салюту» капранг Севастьянов, тисне руку баронові. В чому річ? Потрібна вибухівка? І багато? Капранг починає все розуміти. Насупив брови. Хвилиночку! Капранг кидається в бойову рубку, про щось розпитує високе начальство. За мить повертається. Дозвіл є, містер Реттіган! Хоча не зовсім ясно, як це буде здійснено. Після такого шаленого вибуху ніхто на лінкорі не врятується. І містер Реттіган також.

Тоді барон Реттіган дістає з кишені ще один папірець і показує його командиру корабля. Це від невідомого благодійника… друга записка, яка запекла йому груди. Заклик до рішучої дії. Він мусить виконати його заради свого любого сина!

Севастьянов не зовсім довірливо читає розвезені, мов з туману проступаючі слова: «Якщо ви здатні на жертву в ім’я свого Теренса, не вагайтеся ні хвилини. Ми допоможемо вам».

— Бачите… Кожна мить важить…

Справді дивовижна загадка. Але в ім’я сина… Гаразд, вибухівка буде. Її приносять з трюмних відсіків. Складають в моторний човен, коричневими брусками, важкими коричневими брусками, якомога більше, до такої міри, що моторний човен занурюється мало не до ватерлінії. І все це щільно прикривається брезентом. Ще й зверху кидається якесь старе мотуззя. Повне й цілковите маскування.

— Востаннє питаю вас, містер Реттіган, — звертається до барона в моторці суворо владний капранг Севастьянов, — чи розумієте ви, що цього три-нітротолуола вистачить на моментальне знищення всього корабля?

— Так, я все розумію, містер Севастьянов, — зігнувшись біля мотора, бурмоче старий банкір. — Чекайте! Я мушу влаштувати їм такий феєрверк, щоб уся ця кавказька банда запам’ятала собі навіки.

— У вас мусить бути годинниковий механізм.

— Обійдуся без нього, — мотузиться біля двигуна барон. — Якщо вони вволять моє прохання, феєрверка не буде.

Барон сідає на брезент — дарма що незручно — і натискує на кнопку двигуна. На обличчі його вираз похмурого піднесення, якась фантастична одухотвореність. Ревище мотора розлунюється по затоці. Сіренький, зібганий дядечко, володар всемогутнього «Мажестіка-12» вирулює з бухти у відкрите море.

А в бойовій рубці іде хаплива нарада. З радіоп-ристрою лунає спокійний голос контр-адмірала. Син наказує батькові. Син одержав цілковиту владу в межах військової бази, ба навіть і всього міста. Командувачу після всього пережитого стало недобре, підвело зношене серце, і тому Севастьянов сам насичує своєю волею і своїм оптимізмом всі клітини флотського життя.

Якщо баронові не вдасться виконати свій задум, все мусить бути в повній готовності до упереджувального удару по терористах. А це означає, що може виникнути якась критична, хай найкоротша мить, коли після запуску вбивчих ракет по лінко-ру-бунтівнику кавказькі терористи встигнуть натиснути на кнопку пуску і кинуть свої страхітливі ядерні ракети на місто.

— Тому я прийняв рішення: почати негайну евакуацію населення! Всі автобуси, весь наявний транспорт задіяно для вивезення цивільних, найперше дітей, хворих з лікарень, немічних і старих. Транспортуємо їх подалі в гори.

— Контр-адмірале, яке моє конкретно завдання? — питає у сина, у свого рідного сина капранг-2 Севастьянов.

— Пошли своїх людей на кораблі і дай команду всім екіпажам цієї ж миті покинути порт і базу в цілому.

— Невже вони здатні…

— Татусю рідний, багато говориш! лунає з динаміка голос контр-адмірала. — Не виключено, що серед екіпажів є агенти терористів. Надто з призовників Кавказу. Кожне наше слово, ти розумієш…

— Я все розумію, контр-адмірале, — тихим голосом озивається командир корабля. І тут же до Сержа, який стоїть поруч нього в бойовій рубці: — Мені аж млосно зараз стало… Якщо лінкор встигне вдарити першим… — Він раптом похоплюється: — Слухай, а як там наші? Домашні? Я то — старий вдівець, і Сашко мій давно в Москві в інституті Курчатова, і внуки з ним, а твій Олег з Ніною, і Вірунька…

— Вірунька побігла в морг, — насупився Серж-каплей. — їй дав якусь записку барон… Стривай! Ану глянь в бінокулярну трубу, де він, наш великий американський герой?

— Уже не видно. Мабуть, пройшов Равелін, — супиться в окуляр труби командир корабля. — Іди посилай вістових. І щоб не гайнували ні хвилини. Бо, чесно кажучи, я не дуже вірю в великий подвиг нашого барона.

— Батькове серце, воно на все здатне, Вікторе Степановичу, — робить глибокодумний висновок Серж і хутко іде до трапу.

* * *

Дідусь Реттіган тисне на сектор газу, йому мало швидкості, він забув про страх, про обережність, він певен, що ті на лінкорі вже гнойовими жуками виповзли на палубу і чекають його. Барон аж підгецькує на цупкому брезенті. Бризки б’ють йому в лице, все баронове тіло напружилось, як у молодого легеня. Хто б міг подумати, що тобі, містере Реттіган, після розкішних офісів на Уол-Стріті, після пишних прийомів в президентському палаці, гучних тостів, сяючих лімузинів, славлень на широченних екранах телевізорів випаде отака скажена гонитва до смерті!

Каліфорнія, певне, вже обізвалася. Власне, голос «сірих», голос найжорстокіших космічних убивць, які володарюють над усім чорним світом землі. А коли так, то й балачка на лінкорі буде особливою. Ці, що вбили його сина, знають пошану до «Мажестіка-12». І мусять виконати його веління. Мусять!

Лінкор усе ближче, сіре громаддя його виростає з морських глибин сталистим муром, на палубі якісь крихітні постаті, метушня, неспокій, там не знають нічого, там готові до нових наказів. Реттіган збавляє оберти двигуна і моторка робить під сірою сталевою стіною крутий віраж.

Зі спущеного трапу якийсь кавказець кидає йому линву. Мовляв, зачіпляйся! Йому подано руку, ось він, забувши про вік, переходить на трап і впевнено іде вгору.

На палубі перед ним виростає худорлявий чоловік у майці, низько йому кланяється. Говорить до нього поганенькою англійською мовою:

— Ми бачити вас… ми бути щасливі містера Реттігана…

Одначе на обличчях юрмиська навкруг сувора настороженість, обличчя брудні, очі недовірливі, в руках автомати, страх і озлобленість, і недовіра.

Худорлявий у майці ще раз вклоняється до Реттігана:

— Ми одержувати сигнал з Каліфорнії…

Перед бароном відчиняються двері до коридору, далі ще одні двері і тут — велика каюта. Посередині столик, геть заставлений наїдками і напоями. Навколо кілька постатей в плямистих куртках бойовиків, обличчя бородаті, кущуваті брови насуплені. Вони позиркують на володаря «Мажестік-12» з затаєним ляком, вони ще не ладні повірити, що це він, той самий громовержець фінансового Олімпу, котрому досі все було підвладне: і мільйонні армії, і дальні бомбардувальники, і ядерні підводні човни, і мережа таємних агентів по всій земній кулі. Його поява тут, на лінкорі, на російському бойовому кораблі, — то поганий знак, попередження аллаха, і дивно, чому їхній командир (отой, що в смугастій тільняшці) виявляє до нього стільки боязкої поштивості.

Однак командир дає знак починати трапезу. Спершу, звісно, коротке моління, складені долонями руки підносяться до чола, палка згадка великого Аллаха і його сина Магомета, і зітхання, як знак повної самопожертви в ім’я Всевишнього. На столі нема ані краплини спиртного, жодної пляшки вина, все благочинне і урочисто строге.

Беруться до їжі. Ноги підібгані по-турецьки, на довгобородих обличчях релігійних екстаз. Аллах…

Аллах… Аллах… бурмочуть їхні вуста, і побожно приплющуються очі. Аллах… Аллах… підносить вгору руку командир в смугастій тільняшці. Аллах… Аллах… Аллах…

І зненацька ошалілий вереск вартового на палубі:

— Аллах-Акбар!

Як шалений знак перестороги. Як попередження раптового лиха. Що там скоїлося у цьому світі гяурів? Смугастий командир перший вилітає на палубу, за ним кидаються інші бородачі. І аж потому плентається старий барон Реттіган. Двері перед ним стоять отвором, далі невідомість і якась дивна раптова темінь.

У небі хмара. Ні, не хмара, а велетенський чорний диск, грандіозна тареля, і в ній тисячі вогників, тисячі зблисків. Зависло громаддя, і день став ніччю. І море завмерло в безруху. Чорне небо, чорне море.

Бородачі лежать на палубі ниць, припавши лобами до дерев’яного покриття, бурмочуть молитви, стогнуть від жаху. Аллах… Аллах… Аллах…

І враз барон чує в собі голос. Сам себе чує. Ні, не себе, не себе! Такого він ніколи не знав, такого владного і всепроникаючого колосу йому не доводилося ніколи чути.

— Ваш син з вами, Реттіган. Він кличе вас до себе. І його вірна кохана кличе вас до себе. Ми знаємо про ваш намір віддати життя за них, і це підносить вас в наших очах. Вони хочуть бачити вас, Реттіган. Повертайтеся до них, Реттіган!

Вся палуба вкрита тілами бородатих боївників. Глухе бурмотіння їхнє зависає над кораблем, як непроникна запона. Жодного погляду вгору на чорне кружало. І тут баронові щось наче змигнуло звідти, з отих блискучих віконець, щось підбадьорливе і владне. І він збагнув, що йому на поміч прийшов сам Космос. Хай ці бородані (які заплямували себе страшними злочинами) зносять свої моління до вічного Розуму, і випрошують у нього прощення!

Йому, баронові Реттігану належиться робити інше. Він одержав сигнал із Всесвіту. Там знають про все і кваплять до дії.

«Яке дивовижне веління! — подумав барон Реттіган і рушив, обережно переступаючи через розпластані тіла воївників, до трапу. — Я ж мусив за кілька хвилин натиснути на кнопку детонатора! Лишалося кілька хвилин до вибуху. Боже праведний, Розуме Всесвітній! Спасибі Тобі за передсмертний дар! Спасибі, що ти встиг і встигну я!»

Руки банкіра Реттігана вчепилися в мотузяне поруччя, і він став неквапно, ступаючи по гойдливому трапу, спускатися до моторного човна. Коли нога вперлася в залите водою дно, баронові очі втупилися в брезент. І миттю згадалось, що там була смерть. Його аж пересіпнуло, він відчув кволість в ногах і опустився на грати.

Його рука потягнулася до кнопки старту. Натиснув її, ззаду заревів мотор, стряхнувся весь тулуб човна, Реттіган взявся за кермо і з острахом підняв голову. Якщо там почули, йому лишалася тільки смерть.

Жодна душа не визирнула йому вслід.

Барон дав газу і круто розвернув човна до далекого берега.

Він причалив позаду корми «Салюту», вимкнув мотор, і його старече тіло раптово опало. Сидів, поринувши в забуття, і стиха бурмотів про себе: «Ваш син з вами, Реттіган. Він кличе вас до себе… і вірна кохана його кличе вас до себе…» Знову повторив ці слова, і аж тоді наче отямився. І відчув силу у всьому своєму тілі.

Зненацька хтось шарпнув човна за бічову. Барон глянув угору і побачив на причалі молодого морського офіцера в синьому кітелі з бойовими нагородами на грудях.

— Слава Богу, що ви повернулися живим і здоровим, — кидає він усміхнено старому баронові Реттігану. — Ходіть до нас, розповідайте, як це вам пощастило вихопитися з того лиха?

— Не було ніякого лиха, — відповідає барон, вибираючись з човна на крутий бетонний причал. Йому до серця оцей милий, з легким смутком у очах офіцер. — Я просто сів у свого човника, і ось я тут.

— А вибух?..

— Не було вибуха.

— Як це не було?.. Пробачте, бароне, це якесь містичне марево, це неймовірно! Вибух повинен був статися, і ми з величезним жалем чекали ударної хвилі, але ні хвилі, ані лінкора…

В барона полізли на лоба очі. Стояв на причалі, як теля перед ворітьми, кліпав віями. Він же якихось чверть години тому зійшов з палуби… даруйте, з клятого лінкора, він досі тішився грандіозним шаленим дивом, казковим небесним чудиськом, коли з космосу опустився над ним чорний круг-веле-тень, і банда терористів впала перед ним на палубі в екстазі релігійного поклоніння й жаху. І тому він, барон Реттіган, не натиснув на кнопку детонатора, не підірвав корабель, не вбив себе і не вбив кавказьких зайд. Нащо ж було вбивати їх? Космос сам став для них суддею і рішенцем.

— Так, це славний Космос звершив свій вирок! — з глухим, втішним сміхом вигукнув капітан-лейтенант Серж. — А ми тут ламаємо голову, чому лінкор, який стояв біля Костянтинівського Равеліну, і погрожував нам вдарити по місту з своїх ядерних систем, зник з обрію.

Старий барон отупіло повертає голову до горизонту. Справді, ніякого лінкора, все голо й пусто. Зникла біда, розтанула, випарувалася.

— Я починаю дещо розуміти, — кривить в доброму усміху губи Серж. — Його величність Космос повторив експеримент, поставлений ним ще в травні 1945 року. Лінкор зник у часовому небутті. Хіба це нереально?

Реттіган подумав:

— Може! Містер капітан-лейтенант, ви маєте рацію.

І тут Серж щосили вдарив себе по колінах руками. Аж свиснув з задоволенням. До нього саме наближався капранг Севастьянов, його друг і начальник. Цей зрозуміє, цей потішиться з ним. Серж в кількох словах змалював ситуацію, власне, переповів те, що скоїлося на лінкорі, яке дивовижне диво там вдарило з небес, себто Космос нагадав про себе і нагадав не просто так, не світлою появою, а прямо впав з небес і ось… немає лінкора!

— Ти хочеш сказати, що наш лінійний корабель по велінню Космоса тепер уже не існує? — наморщив чоло Севастьянов.

— Я навіть певен, що не існує! — махнув рукою Серж і тицьнув нею в бік горизонту. — Не існує ні терористів на ньому, ні ядерних ракет, готових до пуску і удару в бік Севастополя, і ніякого зла, ніякої загрози ядерної війни! Так вирішив Космос! Так вирішив світовий Розум! — проголосив майже урочисто Серж і тут же палко обняв свого друга-ко-мандира. — Отже, поставимо на цьому крапку, капранг-2. Можеш дзвонити своєму синкові, своєму високому, грізному Віктору Степановичу Севастьянову, своєму ніжному й любому контр-адміралові, що Космос, власне, сьогодні, — та що там сьогодні — півгодини тому, довів свою велику волю і свою рішучість діяти. — Помітивши присмерк на обличчі командира, Серж вражено підкинув брови: — Ти що, не радий? Ти не розумієш, яка грандіозна подія відбулася там в морі?

— Стривай, може, й так, — потер собі чоло командир «Салюту». — А що ж буде з ядерними ракетами на борту лінкора? Ти гадаєш, що щезнувши в часовій дірці, як щезли колись ми на «Салюті», терористи не з’являться знову? Через півстоліття, хай через сотні років, через мільйони років?

— Якщо й з’являться, то дарма, — каже Серж. — Тоді світ буде готовий зустріти їх як належить. Ті ракети вже не важитимуть анічогісінько.

— Можливо, можливо… — пробурмотів Севастьянов. - Одного жаль, друже. Жаль, що все так несправедливо.

— Ти про що, командире?

— Про несправедливість часу. Нас не буде, а ці продовжуватимуть життя. Радітимуть сонцю, небу, морю. Просто усьому світові!

— Давай будемо оптимістами, Вікторе Степановичу, — розвів руками Серж. — По-перше, ми ще тут, а вони в небутті і поза часом. І до того ж ще невідомо, чи вдасться комусь повернути лінкор з цими дикунами, які замірялися почати фактично велику ядерну війну.

В цю мить біля причалу зупинилася маленька машина, і з неї вийшла Віруня. Бігцем перейшла трапом на сторожовий корабель і прилучилася до гурту офіцерів. Гарна, вродлива жінка стояла перед ними з сяючим обличчям.

— Вірунечко, ти наче з балу, — привітав її усмішкою «дідусь» Серж. — Щось я не бачу печалі з приводу деяких трагічних подій.

— А печалі й не буде, — сказала досить фривольним тоном молода жіночка. І тут ж звернулася до барона Реттігана. — Дорогий бароне. Хочу привітати вас. Ваш син буде жити! Він уже живе!

Реттіган аж роззявив рота.

— Ви певні, міс?

— Більше, ніж певна. Все відбулося дуже просто. Коли ми стояли в його палаті біля вікна… ми — це головний лікар і я… і дивилися в бінокль на далекий силует отого клятого лінкора, і потім побачили над ним щось дуже дивне, щось величезне, чорне, наче хмара, і побачили, як лінкор раптово зник із обрію, то я почула за спиною в себе голос Теренса. Дивлюся на нього, а він каже: «Дайте мою одежу». Звичайно, одежі йому не дали, він мусить ще побути на лікарняному режимі, але з вас, бароне, велика пляшка шампанського!

Своє слово докинув і «дідусь» Серж. Змалював подвиг, вчинений старим на лінкорі «Звитяжний», надто сказав, що пан барон готовий був віддати життя за спасіння міста і для того підтягнув до борту грізного лінійного корабля цілий човен з нітротолуолом. Але тепер він має подвійну радість: врятовано його сина і одержано невістку небувалої української вроди!

— Дідуню, прошу тебе: не перехвалюй мене, бо, може, я не сподобаюсь своєму свекру, — манірно накопилила губи Віруня. — То я ж оце приїхала сюди, щоб дізнатися, що сталося з тим лінкором? Бо все так дивно! Тільки він зник з обрію, і одразу ожив мій Теренс! Може, це випадковий збіг обставин?

Їй сказали: не збіг і тим паче не випадковий. Все сталося із суворою закономірністю, згідно із велінням… скажемо так: космічного Розуму. Віруня має знати всесилля його, Віруня була гірким свідком цього всесилля, коли на підгірській дорозі її разом з Теренсом Реттіганом під час спуску з гірської садиби бабусі Леонори наздогнали кавказькі бандити, обсипали вогнем автоматів і смертельно поранили Теренса. Але, на їхнє щастя, дивовижна поява в небі Космічного Брата розігнала і навіть частково знищила банду, після чого Теренса було доставлено у морський шпиталь.

— Але ж до чого тут лінійний корабель, який зник на моїх очах? — здвигнула плечима жінка. — Хіба його зникнення і події на гірській дорозі мають між собою якийсь зв’язок?

— Люба донечко, — зітхнув наче нехотя, а, може, й сам заплутавшись у всіх цих подіях, капітан-лейтенант Серж, — я хотів би, щоб мій друг і мій командир капранг-2 Віктор Степанович запросив нас до себе в каюту. І там я дещо тобі покажу, Віруньо.

Ясна річ, капітан 2-го рангу Віктор Степанович миттю вволив бажання капітан-лейтенанта Сержа, і всі гуртом, також і старий барон, спустилися в скромну каютку командира корабля. Там посідали на канапку, на стільці, Віктор Степанович хутко задьорнув фіранку ілюмінатора, сам сів на круглий стільчик перед столиком, зняв з темно-багряної кулі чорну покривку, поклав на неї руки, довго сидів отак в зосередженні, щось наче вимудровував, чогось чекав і нарешті мовив до багряного предмета глухим, внутрішнім голосом:

— Ікса… тонга… феен… ти чуєш мене, мій космічний брате? Хочу вірити, що чуєш… — Віктор Степанович, забрав руки геть зі скляного шару. — І тому наважуюся від імені моїх друзів і від власного імені сказати тобі щире спасибі за вчинене на морі! Ми не знаємо, до якого лиха дійшли б події, якби ти і твої небесні брати не з’явилися нам на поміч. Кошмарний намір бандитів з лінійного корабля міг би стати початком грандіозної трагедії. Тепер корабля більше немає. А тому вже й не тільки мої друзі і я низько вклоняємося тобі, брате. Все місто буде пам’ятати цей страшний і водночас радісний день. Ми врятовані! Якщо ти чуєш зараз мене, брате, дай нам знать про це. Озвися до нас, брате!

Мова капранга Севастьянова була трохи помпезною, з екстатичною піднесенністю, та ясна річ, присутніх це не здивувало. Надто на обличчі барона (він досить легко схоплював на слух російські слова) з’явився вираз одухотвореності. І він мовив до Космічного Брата по-англійськи:

— Від мене, як від батька, маю до вас якнайщи-рішу подяку за мого сина. Сподіваюся, це ви чи, може, ваш космічний апарат змогли подужати смертельний стан мого сина Теренса. Моя сім’я, мій святий орден «Мажестік-12» схиляє перед вами голову. Бо ми бачимо, що ви стали на бік справедливості і караєте темні сили.

Впала тиша. Ані слова, ані перемовки, та й що можна сказати перед багряним оком Вічності? Що вона там намислила ще? І яким чином озветься зараз? Ага, з нею щось діється. Вічність ось тут, в цьому багряно-червоному скляному предметі, який мусив вислухати всі добрі слова на свою адресу. Щось із ним справді діється. Скляна куля поволі багряніє, наче більшає, наливається кривавицею, прагне вибухнути.

Всі присутні в каюті не можуть відірвати від неї очей. їм ввижається, що вони бачать перед собою не багряний шар, а велетенське багряне око, їм уже не бачиться, а чується щось, якийсь наче голос, якась наче мова, якісь наче слова. Вони складаються в думку, вони стають реченнями, вони виливаються в біль, в радість, в тривогу:

— Брати земляни, ми приймаємо вашу подяку тільки тому, що це не просто подяка, а крик ваших сердець. На далекому Сиріусі нам важко було б уявити щось подібне. Люди землі тисячоліттями убивають одне одного. Весь свій розум вони спрямовують на винайдення і вдосконалення засобів убивства. Навіть жахлива подія в Нью-Йорку… Згадайте, тоді темні люди, яких ви називаєте терористами, скористалися з чудового технічного апарату — літака, щоб убити воднораз тисячі безвинних! Бачачи це, ми зважилися на тяжкий для нас крок: на втручання в ваші земні діла і, може, навіть у вашу долю. Хай це не розгніває вас. Та попереду вас чекає гірка будучина. Надто зараз, після того, як підбурені «сірими» люди з гір прийшли в ваше місто, захопили великий корабель, оволоділи жорстокою ядерною зброєю (так ви називаєте убивчі снаряди, зроблені з розщепленого ядра) і вже були готові знищити все живе тут і таким чином розпалити велику ядерну війну на всій вашій планеті.

Й тоді нам було дано сигнал з Сиріуса. І вища рада його дозволила нам, як виняток, вдатися до методу «сірих», з допомогою якого вони в 1945 році ввели в часову дірку ваш корабель «Салют». Тому сьогодні вранці нам довелося підвести до часової дірки ще один ваш великий корабель, захоплений людьми з гір. Не беріть за це на себе відповідальність, це наш клопіт, інакше вчинити ми не могли. Інакше почалася б страшна війна і, можливо, настав би кінець всієї вашої цивілізації.

Ви питаєте мене про людину, застрелену на дорозі. Тут справді не обійшлося без нашого втручання. Ми зупинили переслідувачів. Ми знищили їх в їхній машині. Та їм вдалося тяжко поранити людину по імені Теренс. Рана його була смертельна. На Сиріусі таких поранень не буває і рятувати сиріусців з такими пораненнями ми не вміємо. Тож у нас лишився єдиний шанс — віддати смертельно пораненому згусток енергії всього нашого апарату, щоб його організм сам зміг самотужки подолати смертельну кризу. Для цього треба було зачекати до тої миті, коли ми підвели до часової дірки ваш великий корабель з людьми гір. І як тільки ми вивільнились з тієї нелегкої операції, ми доклали всіх зусиль, щоб порятувати нещасного. Маємо відомості, що він врятований. Що ж, його батько дякує нам. Не варто. Інакше люди Сиріусу вчинить не могли. Хай це буде наш перший крок в порятуванні вашої цивілізації.

Але, чесно кажучи, маємо до вас таку глибоку прихильність, наші земні Брати, що наважуємося — щоб це вас лишень не образило — дати вам кілька практичних порад у вашому повсякденному житті. Та й надалі вважйт^мо за свій святий обов’язок іноді в дечому підправляти вашу поведінку і ваші погляди.

Отже, конкретно про одну річ. Знаємо, вона вас, людей, дедалі більше катує, ви вже ледь не бачите себе на краю прірви. І вся біда тільки в тому, що декотрі представники роду людського, переважно молодики з несталими, етичними принципами, вдаючись до недозволених методів кохання (мається на увазі — кохання нетрадиційне, коли говорити вашою мовою), хворіють дуже примітивною, цілком виліковною, як на наш погляд, хворобою — «синдромом набутого імунодефіциту», коротше — СНІД. Ми цієї хвороби на планетах система Сиріус не знаємо, вона обминула нас, сподіваємося, через нашу безперечну моральну строгість, а щодо ваших хворих… Дай Боже їм здоров’я! Втім поспішаємо до вас з доброю і швидкою порадою.

Перше. За всіх випадків переливань крові, чи то під час операцій, чи при недугах, пов’язаних з гемофілією, чи в інших ситуаціях, кров для переливання вживайте тільки злегка підігрітою. До яких меж, з якою системою оберігання її від контактів з повітрям — це визначається нашою схемою. Її ви одержите від нас після того, як вища «Рада спокою» (себто наш уряд) затвердить рецепти і технологію такого підігріву. Щоб ви не дивувалися, на планетах системи Сиріус все пов’язане зі здоров’ям людини, з її лікуванням, харчем, відпочинком регламентується урядовими рішеннями: бо, зрештою, інших функцій наш уряд не має. Тільки лікування і добробут людської особи!

Друге. А як же бути з вашими хворими? Здається, на землі їх уже налічуються мільйони. Ясна річ, в порівнянні з загальною масою вашого населення в 7 мільярдів — це не вельми страшно. Проте страждання навіть окремих індивідуумів, їхній стан постійного чекання своєї неминучої кончини не лишають нас байдужими. І тому вища «рада спокою» (уряд) найближчим часом має ухвалити цілу програму перевезення ваших хворих на СНІД до сімнадцятої планети нашої системи, до планети С-17. Наші медичні апарати поставлять їх на ноги за будь-якого стану. Ми гарантуємо їхнє повне одужання. Але є одна вимога, обійти яку «рада спокою» не в змозі.

Кого саме ми воліли б доставляти на планету С-17? Не будь-кого, не всякого зухвальця, пройдисвіта, злодюгу. Ми остерігаємося навіть тих людських екземплярів, котрі мали виродженців і відступників у своєму далекому родовому корені, серед своїх пращурів і прапращурів. Приміром, живе собі добропорядний громадянин, має сім’ю, дітей, користується шаною серед сусідів, але зненацька одного дня він чинить у себе на службі тяжку крадіжку або під час товариської вечері б’є ножем свого мирного сусіда. І все тільки через те, що, як з’ясовується, у нього котрийсь із далеких предків був або злодієм, або бандитом, або ґвалтівником.

Одного разу у нас трапився випадок, просто таки кричущий. На планету С-17 ми привезли групу молодиків з далекої сонячної системи, дуже талановитих хлопців, з гідною поведінкою і зовнішньою вродою (це у нас також високо цінується!). Один з цих парубчаків виріс до начальника служби математичних зв’язків із сузір’ям Альфа-Центавра, його навіть мали послати туди ледь не представником нашої математичної академії. І от можете собі уявити. Зненацька молодик на одному високому урядовому прийомі, де зібрався цвіт нашої науки, запрошує до танцю молоду жінку, дружину посла із сузір’я Альфа-Центаври. Обоє були такі гарні собою, танцювали елегантно, чемно, без грубощів і вульгаризмів, і все начебто було б добре, якби після того святкового вечора, коли гості роз’їхалися, і шановний посол з Альфи-Центаври забрав додому свою милу дружину, не виявилося, що у неї, себто у його дружини, пропав дорогоцінний камінець із її прикрас. Про це миттю довідалися на Альфі-Центаврі, виникли складні дипломатичні колізії, уряд Альфи-Центаври навіть попередив наш уряд, («Раду спокою»), що в разі неповернення коштовного камінця посол оголосить двохденне голодування. А голодування в нашій практиці є першою ознакою найвищої стадії гніву і чуття образи. Молодика негайно позбавили роботи в службі математичних зв’язків, йому самому звеліли шість днів не торкатися страв (є в нас і таке покарання!), молодик страшенно схуд, змарнувався геть і врешті змушений був повернутися на свою далеку галактичну околицю.

Тому ми сердечно просимо, шановні наші земні Брати: складаючи списки хворих на СНІД, котрих ви могли б рекомендувати нам для лікування на планеті С-17, докопуйтесь до істини і нічого не приховуйте від нас. Ми вважаємо: краще померти від СНІДу, аніж мати в своєму роду збоченців і виродженців.

Ви запитаєте: як вам шукати предків, котрі б у минулому могли виявляти ознаки аморальності, злочинної поведінки, порушення норм правопорядку? Тут ми можемо прийти вам на допомогу. Ми спеціально сконструювали апарат, названий «детектором минулого». Він дуже схожий на «детектор обману», який вживає ваша поліція й міліція. Тільки наш апарат має одну відміну від вашого. Нажаль, він лишає по собі неприємні сліди, своєрідні ознаки злочинності. Хто мав у роду аморальних типів, крадіїв і бандитів, після проходження тестування одержує собі на чоло велику червону пляму з літерою «З», себто зі свідченням того, що така людина уже сама наче стає злочинцем. Для суспільства це принесе користь, запевняємо вас. Суспільство має знати, від кого йому слід чекати неприємностей.

А тепер звертаємося не тільки до вас, а й до усього людства. Ми вже сказали вам, що вища рада Сиріуса зважилася діяти в захист Землі. Землі і землян. Ми не будемо нікого вбивати, нищити, палити, ми просто будемо виводити поза час і простір тих, хто заміряється сам палити, сам убивати, сам нищити, і хай усі темні люди, котрі замірилися на такі злочини, зникають на певний час (на скільки, нам невідомо!) і хай смерть і убивство стануть для вас, землян, немислимою справою.

І ще ми звертаємося до всіх урядів землі, просячи їх і вимагаючи від них відмовитися від усякого насильства. Хочемо переконати їх, що земля ваша не така й безмежна, не така й щедра на ресурси. Побережіть їх, побережіть свій біологічний потенціал, свої біологічні тіла, свої роки життя. Клянемося вам, що убивства, пролиття крові, розпалювання воєн, надто із застосуванням кровожерних видів атомної зброї, скоро не буде у вас. Знаємо, що ви послухаєтесь нашої поради, а якщо треба буде, то й нашого веління, і станете навіки творцями і будівничими.

До вас посланий з часового небуття давно забутий корабель «Салют». Його командир і заступник командира взяли на себе сміливість стати нашими речниками на землі. Не обмежуйте їх, не висміюйте, не ігноруйте, не зневажайте. Ми зберегли їм молодість для того, щоб цю молодість вони втілили в добро.

На цьому закінчуємо бесіду. Ікса…Тонга…феен… Ікса… Тонга… феен!

В каюті тиша. Гнітлива і водночас якась радісно піднесена. Всі втуплено дивляться у багряний предмет на столі, наче пропускають крізь себе кожне почуте слово. Слово з безвісті Космосу, але ж яке зрозуміле, яке правдиве слово!

Старший помічник каплей Серж злегка примружив очі, і в них просвічується тонка іронія людини, схильної брати все під сумнів. Мовляв, чули ми цю високу правду, такою правдою нас нашпиговували більшовицькі ідеологи, а ми знаємо тільки одне: будь дужим, і правда завжди стане на твій бік!

Старий барон важко супиться, він всім задоволений, він готовий поклястися, що тяжкий урок, якого йому завдала доля із сином, то справедливе нагадування про марність усіх жадань і всякої невситимості. Ось він повернеться до Каліфорнії і на першому ж зібранні ордена «Мажестік-12» скаже своє слово. І найперше слово про невдячний Схід. Годі з ним панькатися! Євразійська Росія і її подруга — Україна набагато краще й надійніше поле для застосування сил.

У Віруньки ж в очах по діамантику сліз, і тиха ніжна печаль на губах. Ті губи, здається, безгучно шепочуть тільки одне ім’я: Теренс!.. Теренс!..

Аж тут озивається на тумбочці радіопристрій. Дзвонять зі штабу? А звідки ж? У капранга Севастьянова нема охоти зараз вириватися з цієї похмуро-величної атмосфери. Проте настійний радіосигнал вимагає уваги, і капранг вмикає апарат:

— Так, слухаю… капранг-2 Севастьянов… — І тут же, мов ошпарений, зривається на ноги, виструнчується: — Товаришу командувач військово-морськими силами Російської Федерації, капранг-2 слухає вас!

— Що ти там галасуєш, капранг-2? — бурчить добродушним тоном далека Москва. — Сядь, прошу тебе… Отак краще. І викладуй усе по порядку.

Капранг-2 переповідає події останніх днів. Згадує й про втручання космосу. Це не химера, не фантазія, сталося те, що мало статися рано чи пізно. Всесвіт вступив у контакт з Землею. І тут в Севастополі багато хто схиляється до думки, що голос Всесвітнього розуму вартий уваги.

Далекій Москві багато з почутого здається дивним, просто таки неприродним, одначе Москва налаштована на серйозну розмову, у Москви є свій план дій, і для його втілення в життя потрібні нові сили, нові духовні й вольові потенції. Починається грандіозна кампанія боротьби зі світовим тероризмом. Не з окремими людьми, тим паче не з народами — будь-то арабським, чи африканським — а з жахливим феноменом підступного, брутального терору проти людей. І це вимагає мобілізації всіх планетарних ресурсів, зміни методів і концепцій. Москва готова до кардинальних змін в ситуації. Більше того, вона вважає за потрібне рішуче змінити керівництво Чорноморським Флотом. Пропонується нова кандидатура командувача. Як на думку Москви, особисто президента Російської Федерації, ця людина цілком визріла для крутого повороту справ у Севастополі.

— Очевидно, вам видніше, товаришу командувач, — озивається з деякою непевністю капранг-2.

— Пропонуємо стати командуючим ЧФ вам, Вікторе Степановичу.

— Як це?.. Може, я неправильно вас зрозумів?.. — запнувся Севастьянов.

— Абсолютно правильно зрозуміли. Потрібна ваша згода, і ми посилаємо вашу кандидатуру на затвердження міністру оборони.

Севастьянову на хвилю забракло повітря, він аж присів на стілець.

— Якщо це наказ, я згоден, товаришу…

— Все. Питання вирішене, — повеселів голос командувача ВМФ Росії. Видно, варіант призначення був запропонований ним, а реалізувати свої заміри завжди приємно. — Тільки пам’ятайте одне: вирішуйте все в глобальному масштабі. У вас буде шанс показати світові, що Росія вміє мислити глобально.

— Якщо дозволите слово, то й… космічно.

— Космос вже стукає в наш дім. Дійте рішуче, схвалюю повністю.

Тепер Віруні час і до шпиталю. Призначення капранга-2 командувачем флотом, про яке вона щойно почула у каюті, річ чудова, однак для Віруні нічого в житті тепер не є важливішим і чудовішим, аніж життя її врятованого художника. Мусить його негайно провідати. Хай і він почує про цю дивну новину.

Підхопила десь на вулиці випадкову машину, помчала по сухому, спаленому літньою спекою Севастополю, ось уже й морський шпиталь, ось і знайома бабуся-гардеробниця в фойє. Здавати в гардероб їй нема чого, то вона хутко злітає широкими сходами на третій поверх, шарпає двері і бачить… Боже, що це? Чому тут стільки сторонніх? Правда, всі в білих халатах наопашки, самі чоловіки, молодого віку, уважні, поштиві, сидять на стільцях навкруг її Теренса. І що ж вони роблять? Що, власне, робить Теренс? Він перед мольбертом, він малює щось, водить по ватману олівцем.

Аж тут Віруня впізнає декого з гостей. Це молоді севастопольські художники. Мають свою студію військових мариністів. Прийшли провідати свого американського колегу, знаменитого художника Теренса Реттігана!

Побачивши Віруню, всі зриваються на ноги. Один з них, знайомий Вірунін живописець Микола Стагній лагідно обнімає Віруню.

— Пробач, сонечко, що порушили спокій твого друга, — каже він. — По місту пішли чутки, що якийсь американський майстер живопису вмирає в лікарні. А він, виявляється, уже сів за мольберт!

Гомін, шум, веселі слова, радісні жарти, досить прямолінійні натяки про контакти, які б варто було встановити між Каліфорнією і Севастополем, якби для цього були кошти…

— Потрусимо мого старого, і кошти будуть, — досить рішуче обіцяє Теренс і благально дивиться на Віруню. — Ти могла б організувати нам морську прогулянку? Колеги кажуть, що з моря дивовижна панорама міста. Я хотів би зробити побільше замальовок.

Якщо просить Теренс, Віруня ладна прихилити йому небо. Аби він почувався здоровим. Бо рана ж іще… Чи не нашкодить такий вояж? Та молодий художник не відступає від свого прохання: в море! Тільки в море! І десь за годину невелика військова шхуна виходить зі статечною компанією малярів із Севастополя. Сонце, Правда, вже хилиться до обрію, але літні вечори довгі, і Віруні здається, що яснішого дня вона не знала ніколи. Теренс сидить серед нових знайомих, лагідне море розгортається перед ними, позаду зосталося місто, сірі кораблі завмерли біля причалів. Хто б міг подумати, що це військова фортеця? Що на отих броньованих бойових велетнях зачаїлася смерть і ця мирна тиша лише омана?

Хтось із художників згадує війну, які криваві бої колись точилися на тих кручах, море було постійно в димах, фашисти штурмували фортецю і з моря, і з суші.

— Та й зараз всякого трапляється. Не буду вам казати, ви самі дещо пережили, — нагадує котрийсь з колег американцю. — Боюся, що школа морських баталістів ще матиме роботу.

Від такого прогнозу всім зробилось невесело. Одначе тему розвивати не стали. Годі згадувати про ту кляту війну, аби нової не вибухнуло. Та й до чого тут війна, на оцьому морському просторі, під вечоровим лагідним сонцем, під свіжим, духмяним вітерцем, що всякий смуток і всяку тугу миттю розвіює.

Вітерець, правда, подужчав, хвильки здійнялися, якась наче тривога відчулася в повітрі. Віруня вже хотіла піднятися в капітанську рубку й запитати керманича, чи не час би повертати назад, наплавалися, годі. Бо й справді якось вітряно стало, хмуро, і берег вже ген-ген затягнуло вечірнім туманцем. Слава Богу, хоч здогадався керманич ввімкнути музику, але знову ж на горе ввімкнув якусь тужливу мелодію, своєї печалі додала, свого настрою.

Втім молоді художники не падали духом. Вірунька врешті здогадалася, що було тому причиною. По руках товариства ходила пляшка, ще й, здається, не одна, було чим і закусити, на радість і на втіху, тож хай собі супиться небо, а на палубі шхуни не вшухає весела балачка.

І раптом — кораблик струснуло. Гуркітливо струснуло, наче він напоровся на скелю. Ледь не попадали художники на палубу. Господи, з чого б таке лихо? І тут кораблик дав різкий крен. І за мить почав занурюватися в воду. Віруня нічого потому не пам’ятала, накотилася хвиля, і вона втратила свідомість…

Опритомніла від яскравого світла. Повернувши вбік голову, побачила Теренса, весь гурт художників. Всі сиділи на чомусь м’якому, мовби на великих, надутих подушках, і під спинами теж було м’яко й зручно. Високе приміщення, залляте рожевим сяйвом, рожеві стіни, рожева підлога, навіть якийсь рожевий настрій в усьому. Тепер ясно: вони полонені чи хай — врятовані кимось, вони десь в загадковім помешканні, але, видно, ставлення до них якнайкраще, за ними доглянуто, після страхітливої катастрофи на морі хтось потурбувався про їхній порятунок, хтось опікується ними.

Цей «хтось» непремінно має з’явитися. Ось він уже й стоїть, мовби випливши з рожевої стіни, стоїть у спокійній позі володаря, обриси його дуже розвезені, контури непевні, стоїть собі людина, наче вбрана і наче гола-голісінька, до гостей не підходить, вичікує чи вагається.

І раптом з якогось дива кожен з присутніх, Віруня в тім числі, почули у собі його голос, почули мову свою. Треба ж такого дива. І в тій мові дуже ділові інтонації. З нотками вибачливості. Мовляв, скоїлося лихо. Шхуна їхня була кимось протаранена, замах було вчинено на неї чи що, і довелося рятувати своїх давніх друзів. В слово «друзів» господар вклав максимум тепла, справжнього, щирого тепла, і щоб у тім не було сумніву, нагадав з невидимим усміхом:

— Кілька днів тому я мав нагоду завітати на корабель «Салют», так, здається, називають його у флоті вашої країни, і там лишив одну свою річ, мій скляний талісман криваво червоного кольору. Його я передав одній мужній людині, командирові сторожового корабля «Салют» Віктору Степановичу Севастьянову (вибачайте за відступ, але у вас, землян, якісь надзвичайно довгі імена!). Отож відтоді Віктор Степанович Севастьянов має змогу будь-якої хвилини зв’язуватися зі мною. Саме через цей самий мій талісман. Мушу вам сказати, що Віктор Степанович Севастьянов таки постійно зв’язується зі мною, і тому я знаю, що діється в вашому місті. Я знаю, що бандити, підіслані і нацьковані «сірими» HJIO, хотіли захопити в заручники (це ваше слово, ми довго не могли його собі витлумачити) вас, Теренс Реттіган, і тоді нам довелося, аби не допустити до цього, спалити машину бандитів. Я знаю, що ви, Теренс Ретгіган, були смертельно поранені бандитами. Ви мали померти, та, на щастя, нашої енергії вистачило на те, щоб ваш організм подужав критичний стан, і ось ви тут на глибині 500 метрів (це ваш вимір, земний, не сиріуський) з нами, Теренс Реттіган.

Художники в своїх кріслах-подушках повертаються до колеги Реттігана, раді за високу честь, виявлену йому шановним підводним господарем. А сам Теренс тільки зворушено тисне руку милій своїй подрузі Віруні, котра, як і всі, зачаровано позиркує на нього.

Господар рожевого салону тим часом веде мову далі:

— А тепер, дорогі земляни, мушу пояснити вам загальну ситуацію. Хто ми і що? Я вже розповідав за допомогою свого талісману Віктору Степановичу Севастьянову, що ми — посланці великого сузір’я Сиріусу. Нам болить душа за жахливу ситуацію на вашій планеті, за постійні криваві сутички землян між собою, за те, що більшість населення планети Земля перебуває в жахливому убозтві, погано харчується, живе в темряві, безграмотності, озлобленні, нам страшно, що в багатьох країнах земляни обрали своїми володарями жорстоких і жадібних тиранів, і через це найближчим часом може вибухнути велика світова трагедія — ядерна війна між Заходом і Сходом. Хіба це неправда?

З-поміж гостей чути шум голосів, слова підтвердження.

— Приводом для війни може стати будь-який випадок, — продовжує говорити господар. — Такий, приміром, як захоплення терористами лінкора «Звитяжний». Ви всі були під загрозою ядерного удару цими страшними людьми з гір, удару, який міг перерости у страхітливий конфлікт між Союзом Східних Держав і Західним Оборонним Блоком. На щастя. Вищий Космічний Розум запобіг лихові, терористи зникли з нашого часу. Ми не хотіли цього, але так склалися обставини…

— Хто ви такі, даруйте на слові? — досить непоштиво перериває господаря один з молодих художників. — Як ви нас врятували? Від кого, власне?

— Ми вже відкрили цю таємницю вашим людям, — озивається в душах гостей окутаний рожевим серпанком господар. — Коли настане час, вони вам відкриють подробиці. Коротко, щоб ви знали; ми люди з далекої цивілізації Сиріус. Праматір’ю її була колись ваша планета Земля. Але нам вдалося за багато тисячоліть значно випередити вас, землян. — Слова оранжевого бринять, мов натягнуті струни гордості, бринять без жодного мовленого ним слова. — Не сприйміть це, як вияв нашої зарозумілості, а тим паче пихи. У нас ніколи не було війн, чвар, братовбивства, ми не знаємо, що таке армії, ми не маємо взагалі зброї, ми не проливаємо крові. Та годі про це… Як ви опинилися тут? Вас хотіли знищити «сірі» НЛО. Вони теж людської, гуманоїдної породи, теж були колись породжені вашою матір’ю Землею, але їхні пращури обрали іншу зоряну систему, і на тій новій своїй планеті вони побудували світ жорстокості, світ насильства і воєн. А оскільки з часом населення їхньої цивілізації — якщо взагалі можна так називати їхню суспільну дику популяцію — переросло межі допустимого, вони кинулися на завоювання інших планетних світів. І найперше — своєї праматері Землі. І свої зоряні вторгнення вони здійснюють дуже замасковано, дуже хитро й підступно. Найперше вони заражають агресивністю, підступністю, злим технічним генієм окремих тиранів, окремі групи земного суспільства, навіть окремі народи, їхніми слухняним рабами були Чінгісхан, Тамерлан, Гітлер, Сталін, Пол-Пот усі звироднілі диктатори минулого й сучасного. Саме такі бездушні диктатори надумали вчинити криваву бойню в Нью-Йорку і Вашингтоні, розтрощили літаками висотні будники, навели жах на всю Америку. Тепер «сірі» знову прагнуть розчварити людей вашої Землі. І дії свої почали тут, у Криму.

— Але ж чому саме тут? — знову подав голос той самий зухвалий молодий художник, який уже переривав господаря своїм нечемним питанням. — Чому нам випала така гірка доля?

— Поясню, мої дорогі земляни. В трьох місцях на планеті Земля є в глибинах океанів тектонічні розломи земної кори: на південь від Гренландії, в Карибському морі, де знаходиться відомий вам «Карибський трикутник», і ось тут в вашому морі, названому вами Чорним. Через розлами із земних надр вириваються потужні маси ядерної плазми, і в зоні їхній стає можливим виникнення часових дірок, які роблять можливим проникнення будь-кого поза час і простір. Що, зрештою і сталося з вашим кораблем «Салют». Сподвіваюся, ви чули про це?

— Авжеж, — озвався молодий художник, — про цей корабель сьогодні говорить весь Севастополь.

— Отож, щоб цього більше не повторилося, ми, люди Сиріуса, поклали собі за мету захистити вас від «сірих» і взагалі припинити їхній жорстокий експеримент над вами. До речі, сьогоднішній випадок з вашим потопленням — це теж дія «сірих» НЛО, це їхня помста за лінкор «Звитяжний», якому не вдалося штовхнути людство до нової війни. А як саме ми вас порятували після тарану, вчиненого підводним човном «сірих»… розповідати довго, та й не на часі. Зараз я хотів би запросити вас в інше приміщення і познайомити з моїми друзями. Всі вони прибули з далекого Сиріуса, це наші вчені, кращі мислителі нашої системи, які добровільно зголосилися прийти вам на допомогу. Сподіваюся, ви вже трохи зміцніли і можете іти? То прошу, за мною, дорогі земляни.

Не було ні дверей, ні отворів, ні проходів. Вірунька першою рушила вслід за високим рожевим господарем. І, не встигши отямитись, опинилася в великій також рожевій залі. Тут їх чекали такі ж постаті в рожевому, осяяні, всі наче однакові й водночас всі дуже різні. Надто коли почалася розмова.

Між іншим почалася вона при смачному столі.

Чого і не сподівалися гості, то напевне ж угощення. А воно виявилося досить цікавим, своєрідним і, здається, в чомусь навіть схожим на земне. Лежали на великих тарілках шматочки м’яса (невідомо якого походження), красувалася різноколірна овочева їжа, смачно пахло від чогось схожого на картоплю, стояли пукаті пляшки з невідомими напоями: одне слово, довіряйся господарям і втішайся нагоді скуштувати інопланетної страви!

Відверто кажучи, наші гості майже нічого й не їли. Віруня, наприклад, спробувала покласти собі до рота якийсь там шматочок, та вмить і стямилася: хіба ж можна? Чи буває не отруїться? Он і вірний її лицар-художник зціпив зуби, і в очах його залягла затамована іронічність. Він же такий делікатний, такий тактовний, боїться й порухом одним скривдити господарів. Але їсти оці золотисто-ро-жеві купи інопланетного харчу — нізащо!

Слава Богу, що господарі дуже чемні. Не хочуть споживати земляни позаземних страв? То так тому й бути.

Гаразд, далекі сиріусці, сидять за своїм столом у рожевих прозорих покривках і тільки посміхаються. І такі добрі вони, такі розумні на їхніх довгастих лицях посмішки, що одразу ж видно їхню справжню космічну цивілізованість.

Що ж далі? Віруні кортить довідатися про найголовніше, вона хоче, врешті, розгадати загадку оцих рожевих приміщень, оцієї всієї підводної одіссеї: невже справді вона на дні Чорного моря? Хто її побудував? З якою метою?

Господар звертається до них (не словом, звичайно, а думкою):

— Найперше, я хочу, щоб наше знайомство набуло доброї, дружньої сталості. Дарма, що ви нездатні скуштувати наших страв. Колись ви зрозумієте, що їжа сиріусців набагато поживніша і смачніша, аніж ваша земна, що вона дає людині реальне довголіття. Тоді до діла, друзі. Слухайте мене уважно. По-перше: в звертанні до мене називайте мене «Космічним Братом», а моїх колег — «Космічними братами». Таке ім’я дав нам не хто інший, як ваш, Віруньо, добрий знайомий капітан другого рангу Віктор Степанович Севастьянов. І, по-друге, знайте: мій «космічний брат» Ікса-Тонга-Фуу, — вказав він ввічливим жестом на одного з своїх колег, — є відповідальним за будівництво. По-вашому, здається, «інженер». Ви маєте почути від нього про нашу найкардинальнішу проблему — про порятування планети Земля від енергетичного голоду.

Віруня з цікавістю й навіть легким обожненням дивиться на молодого (видно, аж геть юного) інопланетянина. Він такий діловий, такий милий цей небесний Бог. Що він там говорить? Чим порадує своїх нещасних земних братів?

Діловий інопланетянин супить брови, і ось уже в душі гостей полилися такі ж ділові, як і він сам, слова:

— Мені доручено коротко переказати вам суть нашої найголовнішої проблеми. Вона визначається вашим головним лихом. Землі бракує енергоносіїв. Катастрофічно бракує. Ніякі атомні, теплові, альтернативні, джерела на покриють цього дефіциту. І тому ми вирішили, розвиваючи нашу гуманну сиріуську політику допомоги відсталим цивілізаціям, прийти вам на допомогу. В трьох місцях світового океану на місцях тектонічних розломів, про які згадував наш старший «брат», в трьох місцях витоку земної плазми ми споруджуємо грандіозні підводні енергоцентри. Перший — тут. Вважайте, що він уже готовий до пуску. Плазма дасть нам мільярди кіловат-годин електроенергії, плазма вирішить на сотні років всі ваші промислові, біологічні, побутові проблеми. Тут, під нами розмішені силові установки колосальної потужності, тут плазмові хвилі незабаром перетворяться в електродинамічні імпульси і потечуть до вас: спочатку в Севастополь, далі в Крим, ще далі на північ по територіях України і Росії, а затим і Європи. Такі ж донні океанічні станції незабаром ввійдуть в дію в ареалі Бермудського трикутника, де вихід плазми вдвічі більший, ніж біля Севастополя, й тому Бермудська енергосистема покриє всі потреби Америки. І ще через рік запрацює станція біля Гренландії, і від неї потоки енергетичних струмів виллються на Африку.

Віруньці віриться, і не віриться в мовлене діловим інопланетянином. Дуже вже казковий план намалював цей «рожевий».

— То ми зараз перебуваємо на такій станції? — своїм дзвінким, майже дитячим голосом запитує вона. — Як вона тут виникла? З яких матеріалів ви її спорудили? Чому ми, земляни, не бачили в морі ніяких робіт, не чули ніякого шуму?

— Я не можу пояснити вам того, чого вам не дано зрозуміти, — передає гостям в розум і душу свої слова-відповіді інопланетний інженер. — Все загалом дуже просте. Нам допомогла в цьому сама Земля, сам океан, сама плазма з її безмежними тепловими ресурсами. Нашим інженерам варто було зануритися в морські глибини зі своїми механізмами — звісно, привезеними сюди з далекого Сиріуса — й далі весь технологічний ланцюжок вибудувався сам собою. Ми занурювалися все глибше в дно моря, ми переробляли мільйони тон кварцю, масу морської води, ми під тиском вдавлювали в земні розщілини всі шлаки, весь непотреб, всі дими, і ось, як бачите, під дном Чорного моря виросла перша енергостанція. Запевняю вас: вона фактично уже діє і через кілька днів, може, тижнів, почне переганяти електрострум в Україну.

Йому важко не повірити. Гості повеселішали. Почуте, при всій своїй неймовірності, враз здалося досить простою річчю. Тепер і настрій у всіх покращав. Наддалося й апетиту. Хтось перший потягнувся до космічних страв. Комусь закортіло випити з прозорих карафок. А Віруня вже ладна й пересісти до столу господарів (якщо, звісно, вони запросять її!) та погомоніти з ними по-людськи. Та проголосити тост за… Ну, хай не тост, а побажання, хай подяку від усього людського роду за цю святу справу, яку вони, мудрі сиріусці, задумали на Землі, виконуючи свою славну гуманітарну програму.

— Послухай, сонечко моє, — шепоче до неї Теренс з хитруватим виразом на обличчі, — якщо вони такі чудодії, то, мабуть, у них є і дещо міцніше за цю рожеву воду. Я певен, що вони куштували американське віски або російську горілку. Ти сміливіша, запитай' головного «космічного брата»…

Виявилося, в підводному царстві господарі вміли чути не тільки слова, а й думки. За кілька хвилин позаду Теренса і Віруні майнула рожева пляма, гарне жіноче личко (правда, закамуфльоване рожевою поволокою) схилилося над ними, і на столику з’явилася нова пляшка. Була вже відкоркована й дуже ароматно пахла. Такі ж пляшки виросли й на столі господарів.

А щоб не гомоніти зайвого, молодий інопланетянин налляв собі в склянку пекучого питва і перший виголосив (жаль, безгучно) промову-тост:

— Бажаємо вам, художникам, мати не тільки енергію для життя, якою ми хочемо забезпечити вас, а й енергію для творчості. Бо вам бракує, крім енергоресурсів, ще й великої гармонії душі. А гармонію може породити лише краса (здається, так висловився один ваш відомий письменник в далекі минулі часи). На Сиріусі краса і мистецтво, гармонія і дух любові панують над усім, хай вони запанують і у вас. Тож піднімаю свій келих за те, щоб на вашій планеті володарями всього стали ви, художники!

Банкет тривав до безконечності, розмах його воістину нагадував розмах земних фуршетів. Віруні вже й захотілося додому. Гарно було тут, солодко, а втім дома було краще. Та й до туалетику не завадило б зробити екскурсію, все ж таки у жінок такі проблеми вирішуються непросто.

Аж раптом в залі зчинилася метушня. Якісь нові інопланетці обступили головного «Космічного брата», біля їхнього стола відчулася нервозність. По якимось часі головний «Космічний брат» взяв слово і з суворим, кам’яним лицем виголосив (думками, звісно) прощальний тост:

— Сталося непередбачене, дорогі земні друзі! Ми не хотіли б вас турбувати і псувати вам настрій, одначе вгорі виникла загрозлива ситуація. Зараз ми відправимо вас підводним крейсером до Севастополя. І попросимо переказати командуванню військово-морської бази про появу ворожих сил! Вони за кілька днів завдадуть удар по кримській землі.

Голос старшого господаря (що звучить кожному з гостей у душі) таїть у собі справжню грозу. Тим паче, що ідеться про напад ворога на славний Севастополь, про життя рідного міста.

Гості підводяться.

Тільки Віруня воліє знати всю правду і гукає на весь рожевий зал до столу планетарних повелителів:

— Скажіть правду, що там? Хто нападе?

Пояснення коротке: «сірі» НЛО наготували грандіозну акцію вторгнення до Криму тисяч і тисяч бандитів східної коаліції, їх висадять з кораблів, ті кораблі вже пливуть до головних кримських міст, пливуть начебто з мирною метою, як торгівельні судна, як пасажирські лайнери, і щойно вони висадяться на кримській землі, як по всьому Криму почнеться війна під священним гаслом газавату, себто війни проти Росії.

Про смачні страви вмить забуто. Годі ж бо! Хутчіше добутися додому, в цьому підводному палаці вже незатишно, художники юрмляться біля стін — дверей тут немає — настрій у всіх майже панічний. Рожеве світло їх дратує, невідомість вганяє в паніку. Ворог суне до Севастополя!

Якась сила враз повертає Віруньчине обличчя до столу господарів, і в голові її озивається вибачливий голос головного оранжевого повелителя.

— А вас, сестро Віро, і вашого друга Теренса Реттігана ми просимо залишитися. Тільки не хвилюйтеся. Ваше життя нам дорожче за власне, і ваша честь вища за нашу власну. Ваші друзі вже сідають на підводного човна, про них нема чого турбуватися. Але ви, сестро Віро і брат Теренс, допоможете нам.

Та ж сила змушує Віруню і Теренса ступити кілька кроків до головного господаря. Ось він іде їм назустріч. Під рожевим серпанком видно вродливе обличчя його, високе чоло, дуже широкі, розкосі очі, викривлені в усмішці губи. Хай сестра Віруня не переймається лихом… Себто хай вона не вдається до паніки, кораблі бунтівників з’являться перед кримським берегом не раніше завтрашнього вечора, і з ними ще легко впоратися. Закрити порти, провести перевірку всіх пасажирів, підозрілих негайно арештувати!

Віруні легшає на серці. От тільки нащо їх залишено?

Головний господар вказує на свій стіл і запрошує сісти. Сідає сам. Біля нього стоять його помічники. Віруні так дивно бачити перед собою оцих химерних людей, бачити і усвідомлювати, що вони ж наче й люди і водночас зовсім не люди, і дивуватися їхній спромозі вести таку дивну балачку на українській і англійській мовах водночас.

— Скажіть, що ми можемо зробити для вас? — з повною довірою запитує Віруня.

— Проблема виявилася складнішою, аніж нам здавалося спочатку, — по-діловому говорить головний рожевий. — Починається велике лихо всієї планети Земля. Воно готувалося довгими тисячоліттями, і в основі його лежить біологічний рефлекс людини до постійного харчування. Цей рефлекс породив другий рефлекс — хапальний, себто жадання відбирати у природи і в інших людей якомога більше всього корисного, потрібного для живлення, вдягання, побутових потреб. Сьогодні дві величезні групи людей на планеті не можуть поділити цю ж планету з усім її багатством. Поступається в силі і технічних можливостях Східний Союз Держав, тому він уже не може чекати і вірити в великий гуманізм вашої так званої ООН. Та найбільше лихо в тому, що Східний союз оволодів ядерною зброєю. До того ж він перенаселений, надлишок людських ресурсів штовхає його до розширення територій, і в цьому йому допомагає не тільки зброя, а й релігія, яка, будучи в основі дуже гуманною і благородною, дає змогу масам не боятися смерті. Я не дуже плутано веду мову? Ви мене розумієте?

— Абсолютно, — вигукнула Віруня. — Тільки що ж ми з моїм другом можемо вдіяти?

У рожевого володаря посумнішало обличчя.

— В цьому й парадокс, сестро Віро, — зітхнув володар. — Могутні й мудрі домовитися не можуть. І це маєте зробити ви, прості смертні. Події розвиваються так швидко, що не можна гайнувати ані хвилини. І ми просимо вас, представників двох великих народів, українського й американського, змусити своїх головних лідерів сісти за один стіл. Усіх, хто володіє ядерною зброєю.

— Як? — не втямила Віруня, і їй стало аж зимно в цьому напоєному теплими ароматами залі. — Хто нас послухає?

— Головні лідери, — тоном остаточного присуду мовив рожевий господар. — Вони будуть негайно сповіщені про ваш політ до них. Як дістатися в столиці, лідерів, подбаємо ми. Ми долали космічні відстані, а земні… то справа однієї миті. — Рожевий господар ввічливо підвівся, взяв у руки келих. — Ми на Сиріусі рідко дозволяємо собі вживати п’янкі трунки. Одначе тут я порушу цю розумну звичку. За ваш політ, мої дорогі земні друзі!

Для повернення в місто Віруні і її коханому Теренсу надано персональний «фаетон» головного космічного брата. На морську поверхню їх доставлено маленьким підводним човном.

І тут Віруньчину увагу привертає якийсь гуркіт двигуна. Звідки це? Ага, онде мчить, розтинаючи форштевнем хвилі, сіросталистий сторожовий корабель, мчить з гордовитою назвою на борту — «Салют».

— Боже, та це ж дідусевий сторожовик! — впізнає його Віруня і мало не падає у воду з містка. — Це той корабель, де командиром… ні, заступником командира — мій дідусь. Треба дати їм знак, треба погукати їх. Може, вони пливуть якраз за нами.

Віруня й Теренс щосили махають руками, навіть щось вигукують, кличуть до себе.

— Єгей! Сюди! Дідуню, це ми!

Там на борту щось помітили, гасять швидкість. Форштевень корабля націлюється в бік маленького підводного човна, до двох постатей на крихітному містку.

Корабель дає гудок. Сповіщає про свій намір рятувати їх. Він гасить швидкість до нульової і вже по інерції підпливає до обляпаних бризками моря Віруні і Теренса.

З нього спускають шлюпку і матрос у ній починає завзято гребти веслами. Підплив. Взяв до себе Віруню і Теренса, круто розвернувся і назад до корабля. Віруня, озирнувшись, хотіла зробити човнові прощальний знак, не побачила його і сказала Теренсу.

— Чудні ці космічні брати. Наче бояться нас.

Віруні й Теренсу спустили трап, вони піднялися на палубу і побачили «свою» команду. Першим до Віруні підійшов її «дідусь» Серж. Обнявши онуку, запитав її радісно:

— Чому це ви зникли з Теренсом? Художники в паніці, кажуть, що вас лишили заручниками «Космічного брата».

— Ти думаєш, що говориш, товаришу капітан-лейтенант? — строго відрізала Віруня. — Ми з Те-рейсом не заручники, а посланці миру! — І вона повисла на руці коханого.

— А ти думаєш, що ти говориш? — наче образився «дідусь» і показав на свої офіцерські погони, — порахуй мої зірочки. Я вже капранг-2! І, до речі, командир цього розкішного корабля.

— Радієш, що вижив з капітанської рубки свого друга капранга Севастьянова!

— Ну, не знаю, що краще: рубка «Салюту» чи крісло Командувача Чорноморським флотом? Сьогодні в нього нелегкий день. Приймає високого гостя. Президента України! А увечері… ну, не повіриш! Спільне засідання рад українського й російського флотів. До речі, скоро прилетить Президент Росії.

— О, які ви честолюбці — мужчини! — іронічно посміхнулася Віруня. Здійнявся вітерець, і вона пригорнулася до Теренса, лагідно і віддано. — Зате й ми дещо побачили.

— Знаю. Мені розповіли ваші художники. Як вас вітали «космічні брати», і чим вони вас пригощали в своєму морському царстві.

Важка хмара запнула сонце, на море впала тінь, вітерець подужчав. Віруні стало зимно, аж здригнулася.

— Слухай, капранг-2, і чого б оце нам товктися на цих хвилях? — голос її дрижав. — Ти ось мене простудиш, дідулю, а нас з Теренсом чекає далека дорога. Ходімо краще в каюту.

Проте в каюті їм сховатися не вдалося. Здалеку, із севастопольської військової бази раптом долинув важкий, гоготливий гуркіт, наче там шарахнув вибух багатотонного снаряду чи бомби.

— Боюся, хтось дуже невміло попрацював з вибухівкою, — сказав Серж.

Кинулися на ют, припали до поручнів, стали видивлятися у бік Севастополя. Господи, що то воно? Над містом піднімалася чорна хмара диму. Мовби пожежа чи й справді вибух. Серж глянув на годинник. Була четверта по обіді.

— Гаразд, ідіть з Теренсом в мою каюту, а я зв’яжуся з черговим. Щось мені ці дими не дуже подобаються.

За кілька хвилин він мало не влетів до себе в каюту, мав побіліле лице. Віруня з Теренсом аж підскочили з канапи. Що скоїлося?

— Страшне! Але є Бог на світі… — голос у нього уривався, він упав на стільчик перед письмовим столиком. — Зараз побачимо не тільки дим, а й чорні прапори на мачтах. — Які негідники! Які страшні негідники!

Віруня кинулася до «дідулі», обняла його: що там скоїлося?

— Боюся, що нашого Севастьянова вже немає в живих. — Він погладив Віруню по руці. — Не лякайся, може все не так і страшно. Черговий сказав мені, що в приміщенні штабу флоту хтось заклав вибухівку. Заряд неймовірної сили. Мав рвонути… власне, й рвонув на початку засідання Ради. На щастя, засідання у зв’язку з прильотом російського президента перенесли на годину пізніше. Якщо Віктор Степанович сів на своє улюблене місце біля бічної колони…

— Тоді накажи мотористові: хай дасть більше газу! — попросила Віруня зі слізьми на очах.

— Уже дав, люба моя онучко. Від нашого «Салюту» такі проблеми не залежать. — Він визирнув в ілюмінатор. — А хмарка таки стоїть над будинком штабу. Над самим будинком!

Нічого не переплутав черговий військової бази, точно назвав місце вибуху: будинок штабу Чорноморського флоту! Немає фактично вже ніякого будинку, нема розкішного адміральського кабінету з довгим, вкритим палітурою столом для нарад, нема картин видатних флотоводців світу: ні Ушакова, ні Нельсона, ні Нахімова… Вибух був такий сильний, що два поверхи над кабінетом геть знесені, і в проломі даху блідо синіє небо. Постаралися негідники! Ненависники слов’янства і православія, які вже давно облюбували собі Крим. Хто ж, як не вони, сотворили цю акцію помсти? Саме помсти за лінкор, який зникнув у глибинах Чорного моря або ж у глибинах неміряного часу і простору. І це зайвий раз доводить потребу негайних і рішучих, а головне — спільних дій.

На щастя, обійшлося без жертв. І допомогла саме спільність. В чому, можете запитати? А в тому, що й командувач російський і командувач український довго не могли узгодити, в якому кабінеті провадити оцю саму спільну нараду двох Рад. У росіян флот набагато більший, і кабінет командуючого набагато поважніший, але й українці свого не попустять, оце навесні одержали від міськради Севастополя новий гарний дім для свого штабу, то чому б не запросити до нього всіх російських і українських адміралів, контр-адміралів і віце-адміралів? Помилуйтеся, ми не якісь там хохли. На українській землі, в українському Севастополі ми ще не таке встругнемо!

Отут терористи (ясно ж, що підіслані Союзом Східних Держав!) і дали маху. Як було ними заплановано рвонути по узгодженому плану, в хвилину відкриття спільної наради, так вони й рвонули. А як саме це їм вдалося — чи з допомогою годинникового механізму, чи з допомогою радіопристрою — хай докопується спецвідділ. Зараз же обидва президенти — російський і український — забувши й про обід, заборонивши проведення всяких урочистих прийомів і зустрічей, фанфар і дефіляд, гарматних салютів і телетрансляцій, хутко сідають в якійсь досить скромній кімнатчині, запрошують до себе обох командувачів і ставлять перед ними одне питання: що тут діється? Чому Севастополь мимоволі перетворюється в найболіснішу точку в Європі?

Нічого певного не можуть сказати президентам командувачі флотів. Одне їм ясно: є в цій історії хтось, кому довелося відчути пряме зіткнення із подіями. Є й такі, котрі були пожовані цими подіями, кинуті на саме дно, потоптані, понищені. Наприклад, командир корабля «Салюту», нині контр-адмірал Віктор Степанович Севастьянов…

— Погукайте цього контр-адмірала! — пропонує український Президент. — Послухаємо бодай одну конкретну людину.

— Так це ж я, товаришу Президенте, — підводиться перед українським лідером командуючий російським ЧФ. — Я справді пережив чимало… Може, вам доповідали, що мій сторожовий корабель через п’ятдесят п’ять років повернувся в Севастополь…

— Ах, пам’ятаю, — сумно посміхається український Президент. — Страшна гра космічних сил, чи не так? І як ті сили поводяться зараз? Чи не їхніх оце рук справа — вибух?

— Довго пояснювати, товаришу Президенте. З ними я останніми днями не мав спілкування. На прийомі, так би мовити, у товариша Космосу побувала одна чудова жінка. Дивовижна жінка! Сьогодні ж вона прибула звідти.

— Звідки? — підключається до розмови Президент з Москви, невисокого зросту, худорлявий чоловік, років на двадцять молодший за свого українського колегу.

— Хай вона сама вам розповість, — з прихованою усмішкою відповідає Севастьянов. — До речі, вона тут, в приймальні.

Погукали Віруню. Впурхнула до кабінету в своєму рожевому платтячку, завмерла на порозі. Президенти і адмірали з приємністю оглянули її з ніг до голови. Дівча ж іще, який там космос. Але личко серйозне і губенята суворо стиснуті. Стріпнула нетерпляче головою, мовляв, що хотіли від мене? Запитуйте!

— Віруньо, — усміхнувся до неї контр-адмірал Севастьянов, — тебе щойно підібрали в морі разом з твоїм американським другом. Ти бачиш, яка у нас ситуація. Уже підривають наші штаби. Як ти гадаєш, Вірунечко, твої космічні друзі не мають до цього якогось відношення? А, може, у них є відомості, хто міг вчинити терористичний акт?

— Є відомості, — з певністю заявила Віруня, і аж порожевіла личком. — На «Салюті» знають усе!

В кабінеті жвавість, навіть стривоженість. Молоденьке дівча (Севастьянов тільки знає, що жіночка, а не дівча!) і так просто оперує он якими фактами. Правда, неймовірними. Наука поки що нічого подібного не допускає, на планетах сонячної системи про це і мови бути не може. Ці слова належать російському Президентові, хоч він їх вимовляє з ледь відчутною іронією. Український же Президент трохи іншої думки.

— Шановна Віро, в питаннях космогонії я більше довіряюсь власним почуттям, — каже він розважливо. — Коли я вчився в інституті, то одного разу бачив у небі еволюцію дивної зірки, еволюцію абсолютно нереальну, не схожу ні на що: ні на політ нічного літака, ні на політ супутника. І я повірив: там щось є, у тому Космосі! Скажіть мені з усією відвертістю: а ви в це вірите?

— Зараз повірите й ви, — каже Віра. — Не тільки повірите, а й скуштуєте. — І вона дістає з бічної кишеньки на своїй сукні якусь кругленьку річ, щось схоже на пряник. Показавши його присутнім, вимовляє загадковим голосом: — Сьогодні я взяла оцей хлібець зі столу «космічного брата». На глибині 500 метрів. — Її голос стає ледве чутним: — Можу відкусити його, а якщо хочете ви — то прошу. — Віруня обережно надламує шматочок пряника і кладе собі в рот, розжовує його, ковтає. — Повірте, не смертельно.

Пряник пішов по руках. Дехто спробував його на зуб. Непогано! їй право, їстівна річ! То, може, шановна Віруня розповіла б про свої підводні пригоди? Хто її пригощав? Як вона потрапила в царство Нептуна? Чи в царство морського диявола?.. Тоді Віруня забирає надгризений пряник і кладе його собі назад в кишеню. Про «диявола» не варто говорити. «Диявол», або нацьковані ним темні сили вчинили сьогодні вибух у штабі. І Віруня хотіла б зараз, при всій своїй повазі до сучасної науки, заявити, що «дияволи» пряниками не розкидаються, «дияволи» розкидаються бомбами. І науці пора визнати їх. Але, на щастя, є сили в Космосі, які хочуть добра людям, нашій планеті, усьому живому.

— Гаразд, сідайте до нашого столу Віро, — припрошує жінку Президент України. — Кажіть, де ви були, хто вас пригощав пряниками, і що б ви хотіли нам розповісти? Якби не цей вибух у штабі, я ще міг би припустити факт елементарного кримінального тероризму. Тепер я певен: терористи діють за чиєюсь вказівкою. Схоже на велику політичну акцію.

— Можливо… тільки я не певна.

Втручається в розмову контр-адмірал Севастьянов і просить Віруню пригадати все-все. Як вони опинилися на дні моря? Начебто їх торпедували, це так? Дуже схоже на події 45-го. Тоді також випірнув якийсь дивний підводний човен, вони, себто весь екіпаж, втратили свідомість і… опритомніли аж через півстоліття. Виходить, не обійшлося без космічних сил. Тільки цього разу космічні сили діяли в іншому напрямку: вони не торпедували, не вганяли нікого в часову діру, не чинили лиха, а з’явилися, як добрі духи.

Російських Президент стримано сміється: чортівня якась! Космічні сили, часова діра, добрі духи!.. Він не вірить у такі дивацтва, він переконаний тільки в силу атома, в неподужність ядерної зброї, в раціональність державної політики.

Йому заперечують. Мовляв, з’явилися нові факти й свідчення, і вони змушують по-новому оцінювати давні аксіоми. Російський Президент байдужно відмахується: він не вірить! Росія була й лишиться незрушним бастіоном стабільності. Антитерористична кампанія на Кавказі майже завершена. Союз Східних Держав не має сил (та й бажання) виступати проти Світового Атлантичного Бастіону. Такі балачки умисне роздмухуються панікерами і авантюристами. А вибух у штабі Чорноморського Флоту… то й що? Росія вистояла не таке. І цю трагедію вона зуміє подужати.

Тут Віруня просить слова, і не чекаючи дозволу, несміливо відводиться з-за столу. Чоловіки насторожуються. У російського Президента іронічно звужуються очі. Що вона хоче сказати, ця мила, дещо зафантазована жіночка? Полякати їх поганими прогнозами? Гаразд, хай говорить.

— І я скажу, скажу, товариші Президенти і адмірали, — знаходить у собі мужність Віруня. — Не всі з вас повірили в те, що пережив мій дідуля і ви, Вікторе Степановичу, на своєму славному «Салюті». Але то було в минулому. Я ж мушу сказати вам про те, що доля «Салюту» була попередженням. Послухайте востаннє. І послухайте «космічного брата». Так, я розумію, це абсолютно комічно і наївно, це просто казочка для дітей. Та що ж я маю зробити, коли це правда?

— Конкретно? Яка правда? — роздратовано кидає Президент Росії.

— А ось яка, — прямо, з викликом дивиться йому в лице жінка. — Ми всі на порозі великого лиха. Дуже великого лиха! І про нього вас попереджають «космічні брати». — Віруня глибоко вдихає в себе повітря, лице її блідне, жили на тоненькій шиї напружуються. — До нашого кримського берега наближаються кораблі… ви мусите зупинити їх і самі пересвідчитися: ті кораблі везуть біду! Замасковану біду! В їхніх трюмах — тисячі терористів, бандитів, озброєних зарізяк, на їхніх палубах замасковані ядерні гармати… Ви можете думати що завгодно про мене, про дурну, наївну жінку, яка лякає вас, наганяє жах на ваші мужні серця. Зупиніть їх! Доки не пізно, зупиніть їх, благаю вас, панове президенти і адмірали!

Президенти міркують по-різному. Російський не хоче вірити в усі ці жахи й наслання, йому не страшні бандити з їхніми погрозами, з їхніми ядерними пристроями на замаскованих кораблях. Росія все подужає, Росія — то велич і могуття!

У Президента ж України більше чуття обережності, чуття нормального глузду. Надто після скаженого вибуху в штабі, хай і в російському. Тому український Президент готовий вжити застережливих заходів. Зрештою, ідеться про недоторканість української землі, українського Криму.

Коли після наради Президент грізно-суворої, непоступливої Москви покидає кабінет, український лідер бере за лікоть Віруню і просить її дати йому додаткові відомості. І Віруня розповідає йому про все з самого початку, від того моменту, коли одного дня додому повернувся її дідусь Серж Сікора, дідусь, якому на вигляд не даси і двадцяти двох років! Розповідає про її знайомство з бароном Реттіганом, батьком її давнього, ще з американських часів друга Теренса, і як вона з Теренсом провідала одне гірське селище, провідала в суто приватній справі (не скаже ж вона Президентові про їхнього малюка!), провідала з добрим почуттям і вірою в щастя їхньої майбутньої сім’ї, але по дорозі назад вони втрапили в пастку до бандитів. Теренса смертельно поранили. І тільки дивом, завдяки втручанню космічних сил він лишився живим. І затим сталося ще більше диво, диво їхньої зустрічі з «космічним братом» в їхніх підземельних володіннях, на самому дні моря…

— Щось у вас забагато «космічного» в вашій розповіді, шановна пані Віро, — доброзичливо усміхається Президент України, людина з почуттям гумору і водночас умінням вловлювати за будь-якої ситуації проблиски істини. — Повторюю, я звик покладатися на реальні докази. Поки що ви оперуєте більше емоціями.

— І ви теж не вірите! — спалахує мало не з відчаєм Віруня.

— Хочу вірити. — Президент нахилився до Віруні. — Поки що єдиним реальним фактом для мене є сторожовий корабель «Салют». Тож пропоную: зустрінемося там по обіді. Прямо на борту. Я дам вказівку, і вас пропустять.

— Ви дозволите мені запросити на розмову мого американського друга, товаришу Президент?

— У нас тепер кажуть: пан Президент, — тактовно поправив жінку український лідер. — Але я не певен, чи це обов’язково потрібно. Як ви гадаєте, люба моя?

У Віруні щось тенькнуло в серці. Може, це була її доля, її остання надія.

— Пане Президенте, маю до вас одне прохання… особисте моє прохання. — Помітивши, як Президент зиркнув непомітно на годинник, Віруня зважилася. — Мій американський друг хотів би забрати мене з собою в Америку, але я б не хотіла їхати з ним так…як просте дівча…

— Одружіться.

— Треба владнати десятки формальностей, стільки паперів, довідок, канцелярських печаток… Може, ваше слово, пане Президенте?

— Це можна, — сказав Президент. — Я чув, що ваш друг Теренс Реттіган син могутнього магістра «Мажестік-12». Тільки не забувайте, яка це організація, скільки лиха ми мали від неї.

— Космос змінив його, товаришу, пробачте… пане Президент.

— Космос, Космос… Гаразд, я буду з дружиною, вона вам допоможе, це в її парафії, — по-діловому сказав Президент і рушив до виходу.

* * *

У барона Реттігана зовсім підупав настрій. Він мав розмову з Каліфорнією, зі своїм штабом, і йому доповіли, що більшість ордена «Мажестік-12» не схвалює його дій.

Ідіоти! Йолопи! Вимагають крутішої лінії щодо слов’янства! Костисте, старече тіло барона опустилося в крісло, вкриті густим ластовинням руки звисли до підлоги. Безнадія, цілковита апатія. З цими руськими каші не звариш, але й свої гнуть не ту лінію. Що робити? Єдиний порятунок в Україні. її Президент перший відмовився від ядерної зброї. Мудра людина. Йому вистачило глузду зрозуміти, що далеко на атомних терезах не заїдеш. Космос не допустить! Нізащо!

Згадалася розмова з сином-художником, який мав нагоду глянути в вічі самому космічному Богові. Зараз тільки з ними, з «космічними братами», — твердо заявив син. їхні попередження, їхній порятунок — то єдиний шлях порятунку і для нас. Де він зараз, Теренс? Негайно побачитися і негайно щось вирішувати.

Ось і дзвінок, наче син почув батькові думки. Одразу проінформував батька про засідання Президентів. Ситуація не з кращих, мабуть Москва й Київ захряснуть в довгих перетрактаціях, перспектив на спільні дії поки що не видно. І, мабуть, Києву доведеться брати справу в свої руки.

— Якщо хочеш, батьку, я познайомлю тебе з українським Президентом, — ' гукнув бадьоро в трубку син. — Приїжджай на «Салют». Він буде тут.

Старий підвівся з крісла. Синів голос його трохи збадьорив. Схопив першу ж машину на вулиці і помчав до причалу. Вартові при вході на базу, побачивши солідну перепустку з підписом самого командувача, виструнчилися перед американцем. Віруня і Теренс чекали його біля трапу.

— Тату, — кинувся до старого Теренс, — Президент уже тут. За півгодини розмова з Космосом.

— Дай мені поцілувати руку цій милій дамі, — потягнувся до Віруні старий Реттіган. — І якщо можеш, на кілька слів… Мадам, ви нам вибачте. Дуже важлива справа, — пошепки став переповідати події дня Пауль Реттіган. — «Мажестік» бунтує, їм мало банків і мало крові. Не хочуть визнавати союзу з Росією. Вирішуй, як бути? Ти — майбутній Президент ордену!

— Тату, я покохав оцю жінку, — кивнув на Віруню Теренс. — І готовий заради неї віддати всі президентства світу. Що ти хочеш від мене, тату?

— Вирішуй, як нам бути: оголошуємо війну Союзу Східних Держав чи ні?

— Я ні з ким воювати не хочу, тату.

— Але ти Президент «Мажестік-12», в твоїх руках мільярди. Я боровся за них все своє життя.

— Любий татусю, я лишаюся тут.

— Що? В цій варварський країні? Ти, який маєш двадцять вісім мільярдів доларів на своїх рахунках? І відмовляєшся від такого багатства?

— Мені вистачиь тих акцій, які я поклав в женевські банки. І взагалі, це вельми непристойно шепотітися отак в присутності жінки. Міс Віруньо, я перепрошую, ходімте до командира корабля. Серж, мабуть, заждався нас в ходовій рубці.

Серж був не в рубці. Серж сидів у своїй каюті з високими гістьми — Президентом України і його дружиною Людмилою Іванівною. Чекали сеансу розмови з «космічним братом», обіцяної рівно на шосту вечора. Червоно-багряна куля була уже відкрита, її палюче око втупилося в півморок каюти.

Гості знали, що розмова буде по-суті мовчазною, кожен має почути колос Космосу у собі, в своєму серці і в своєму розумі. Іншого контакту поки що не було.

Тихенько ввійшли Віруня й син та батько Реттігани. Ясно, їм було дозволено бути присутніми на сеансі. Вони сіли на койці і завмерли. Віруня непомітно зиркнула на Президента. Вираз обличчя мав ледь іронічний, ледь зверхній. Але ображати господаря не хотів. У кожного свої дивацтва. Послухаємо й Космос.

І враз багряне око нервово затріпотіло. Потім наче пригасло. І миттю запалахкотіло кривавим, вимогливим багрянцем. Президент зсупив брови, стиснув губи. Тиша була довга, в ній пробивалися далекі голоси з палуби, кроки, шуми моторів. Кривавиця в багряному оці густішала і зненацька озвалася в душі Президента рівним голосом.

Голос вимовляв українські слова:

«Нам шкода, що дві братні держави не знайшли сьогодні спільної мови. Парадигма політичного мислення Росії досі лишається в сфері імперських нахилів. Україна зрозуміла головне: кожна планета є членом сім’ї Космосу. Спасибі вам за це, земляни-українці! Спасибі вашому Президентові, вашому уряду! Ми розуміємо, що ви всі досі не припускали нашого існування. І ваш Президент мав сумніви. Жаль! Ви, жителі землі, досі не втямили простої істини: можна заборонити ядерну зброю, її випробування і її виробництво, але нікому несила перекрити шляхи ядерної контрабанди. І ось маєте: до ваших берегів, як ми й попереджали ваших представників, наближаються кораблі: з найманцями і ядерними матеріалами. Ще раз змушені застерегти вас: це шлях до великої катастрофи! Якщо Крим перетвориться на таємну майстерню ядерного виробництва, Космос буде змушений вжити рішучих заходів. Інакше «сірі» HJIO підпалять космічне багаття Всесвіту. Стережіться, земляни! Час не жде!

Надто звертаємося до вас, кримчан. Ви закохані в своє море, воно робить ваш півострів схожим на плавуючий корабель вічності, дає вам силу духу і погляд у світи. Та чи не час вам згадати, що море може бути не лише вісником радості, а й приносити грозу? Надто його глибини. Скільки разів у них затаювався підступний ворог, як легко в його глибинах ховатися підводним човнам нежданого агресора.

Але ж не забувайте і про героїзм мореходців, і хай їм буде від вас вічна шана. В нашому сузір’ї, надто на планеті С-17, моряки завжди тішилися і тішаться славою героїв.

А ви? Чи. не забули ви, земляни, що ніде людина не може виявити стільки героїзму, як на морі? Чи не забули ви сотні й тисячі підводних суден, які потонули в світових океанах і морях, і з ними пішли в небуття прекрасні душі і полум’яні мрії?

Ми горді підводними героями всіх часів і всіх океанів! Ми хочемо запитати вас, земляни: а ви пишаєтесь ними? Ви знаєте їх поіменно?

Тоді послухайте, про кого Космос нагадує вам.

В 1968 році загинула американська підводна лодка, могутній підводний човен-корабель «Скорпіон». Ця субмарина мала 3000 тон водовиміщення і несла на своєму борту атомний двигун, який давав їй змогу долати відстані в десятки тисяч кілометрів. «Скорпіон» вважався гордістю американського флоту, одним із найнадійніших підводних човнів того часу. Він чесно працював із своїм екіпажем з 99 чоловік на борту до травня 1968 року, коли раптово пропав на шляху з Середземного моря на свого базу в Норфолк. Його маршрут був простий і звичайний, після травня від нього не надійшло жодного повідомлення. Всі спроби налагодити зв’язок з човном не дали результату.

Командування розпочало інтенсивні пошуки. Одначе слідів корабля не знайшли, і корабель був оголошений, як такий, що загубився в океані. І зрештою пошуки були припинені.

І тут ми відверто скажемо, що в американській пресі з’явилися трохи незвичайні повідомлення. Від імені космічного Розуму хотіли б визнати їх дуже слушними. Настав час говорити правду. І нехай чорні сили Всесвіту, всілякі «сірі» HЛO не звинувачують нас, представників Космосу в наклепі, бо ми справді знаємо істину, і ця істина в тому, що за загибеллю «Скорпіона» були саме вони, «сірі», ворожі всьому космічному порядку, ненависні людям і землі в цілому. Вам, брати наші земляни!

Ми знаємо, що в американських газетах були надруковані сміливі заяви деяких журналістів. Вони, ризикуючи життям, спробували відкрити світові правду. Ця правда полягала в тому, що в руках військово-морського флоту США опинилися магнітофонні записи радіодонесень зі «Скорпіону». В них йшлося про дивне і страшне. А саме про те, що незадовго до свого зникнення субмарина гналася під водою (а, може, й над водою) за якоюсь незвичайною ціллю. Ця ціль мала швидкість шалену, постійно змінювала курс, ховалася на глибинах від «Скорпіона» і всіляко давала йому зрозуміти, що зневажає його, що вона неземного походження.

У американців тоді не знайшлось кебети на краще, як звинуватити в усьому руських. Мовляв, підбили, потопили, знищили!.. І врешті тулуб «Скорпіона» було знайдено на страшенній глибині в 10000 футів на захід від Азорських островів в Атлантиці. Він лежав розім’ятий, понівечений і наче кимось розтоптаний на глибоководному шельфі.

Мусимо сказати вам, наші земні Брати, що американські власті виявили такт бодай в одному: майже точно знаючи (принаймні, здогадуючись), що трагедія була викликана зіткненням з інопланетним кораблем підводного характеру, вони саме цей аспект справи не стали розвивати далі. Так от, «Скорпіон» став жертвою не інопланетян взагалі, а інопланетян «сірих», їх знищили, певне, з мотивів мстивості, звироднільці з далекого Космосу, до якого ми не маємо жодного відношення.

Так само не маємо ми відношення і до загибелі в ті ж роки ще двох підводних човнів. Пішла на дно ізраїльська субмарина «Даккар» і французький бойовий підводний човен «Мінерва». Щодо «Даккара», який зник приблизно в районі Кіпра, одна з газет писала, що саме в тому місці грецькі моряки побачили під носом у свого корабля «якийсь великий, що світився, овальний предмет. Він просковзнув у них під носом і безслідно зник». Ми умисне цитуємо вашу пресу. Світова громадськість про щось здогадувалася, ви всі відчували і передчували близькість недобрих, сил, але чомусь влада постійно намагалася, та й намагається сьогодні, приховувати істину.

Як промовистий цьому доказ нагадаємо і загибель величезного радянського лінкора «Новоросійськ» в севастопольській бухті, яка сталася в 1955 році. Досі ваші історики і військові дослідники ламають голову над питанням: чому він загинув? Хто підірвав його? Висувалася версія, що «Новоросійськ» був підірваний італьянськими бойовими пловцями. Це цілком можливо. Адже «Новоросійськ» свого часу був одним з найбільших суден італійського флоту і відійшов до СРСР по репараціях. Отже, «Новоросійськ» могли загубити італійці на знак помсти. До того ж, наскільки відомо космічному Розуму, в ніч катастрофи умови були дуже сприятливі для дій терористів з Італії. Зовнішній рейд ніким не охоронявся, сіткові ворота були широко відкриті, шумопеленгаторські станції не діяли. Фортеця Севастополь була абсолютно беззахисною з боку моря. До речі, цю версію підтверджували і матеріали спеціальної комісії. Але формально була прийнята напівфантастична версія: лінкор начебто підірвався на німецькій міні часів війни, яка раптово «прокинулася». Дехто з вас, брати земляни, повірив у це. Дехто гірко усміхнувся. Що ж, казали, моряки: коли треба, найстаріші міни самі прокидаються!

Не наша справа оцінювати події того часу і називати винуватців серед радянських чи італійських громадян. Більшість із них давно померла, а кому й випало доживати сьогодні віку, нащо обтяжувати їх важкими, недоведеними звинуваченнями.

Річ же у тім, дорогі брати-земляни, що винних на вашій землі не було насправді. їх не могло бути. Бо тільки космічний Розум має точні відомості про причину загибелі корабля. Наведемо один доказ. Розмір пробоїни в судні був неймовірно великий — біля 200 квадратних метрів! Щоб вирвати таку ді-ромаху, малося б підвести під кіль «Новочеркаська» цілу наповнену вибухівкою субмарину. А який був вибух! Щось скажене, незбагнене! Потужність його була така, що він пробив вертикальний канал через усі вісім палуб.

Не будемо вести мову про розміри матеріальних втрат, про кількість загиблих матросів і офіцерів, про неймовірні страждання тих, котрі лишилися вмирати у внутрішніх відсіках після того, як лінкор перекинувся днищем вгору і по-суті став смертельною пасткою для всього екіпажу. Що ж, винні понесли кару. Зняли з посади відомого флотоводця, командуючого Військово-Морським Флотом СРСР Кузнецова, поскидали і розжалували ще кількох високих начальників. Так треба було. Цього вимагали закони вашої країни.

А насправді винними були сили космічні, недобрі, ворожі вам, ті, котрі несли в душі помсту і бачили смисл життя тільки в чиненні Зла. Запитаєте: кому малося мстити? За віщо? І в яких інтересах? Питання це пов’язане з великою всекосміч-ною гармонією, цю гармонію віками прагне подолати хаос смерті і загину, на хаосі мають зиск сили тільки егоїстичні, сили прокляття.

Але будь-що гармонія перемагає. Вона переможе і тепер. Хоча… мусите знати, звідки народжується Велике Зло і Велика Кривда. Мусите!

І тому маємо змогу з’ясувати для вас речі, досі нікому невідомі, але такі, в яких затаєні всі першопричини тогочасної трагедії, що сталася в Севастопольській бухті.

Слухайте нас уважно. Не сприймайте це, як голос образи чи голос мстивості. Хай вони допоможуть вам ще глибше усвідомити себе, як частку всеохватньої гармонії Всесвіту.

Потрібна конкретика минулого, з неї народиться доказовість всього, що тоді сталося, ця конкретика найперше нагадає вам, брати-земляни, що за день до лиховісної катастрофи в одному з севастопольських готелів зупинилися дві невідомі особи, які вписалися в число проживаючих під елементарними російськими іменами. Здається, один назвався, Івановим, а другий Петровим. Насправді ж, як стало відомо пізніше космічному Розумові, це були працівники якоїсь італійської фірми, абсолютні іноземці італійського походження і громадянства.

Через дві години, коли вже почало смеркати, вони подзвонили до одного з флотських офіцерів Севастополя і на гарній російській мові сказали йому про своє прибуття. Подальшу їхню балачку космічний Розум встиг зафіксувати. Ось вона:

«— Ми хочемо передати вам адресу, по якій вам, шановний товаришу, належить через п’ять днів забрати пакунок і в ньому все те, що вам було обіцяно під час перебування у вічному місті (себто в Римі).

— Мене цікавить зараз не пакунок і не вічне місто, а ваша спромога виконати намічений нами план. Скільки чоловік прибуло до Севастополя?

— Нас двоє. Проте це не значить, що в акції візьмуть участь лише дві особи. Нам треба виконати великий обсяг робіт, перенести масу потрібного матеріалу і найперше — перевірити готовність тих, хто за високу винагороду зможе здійснити найтяжчу місію в своєму житті. Ви пам’ятаєте, про що мова. Вони повинні бути досконалими пловцями, витривалими спортсменами, мужніми завзятцями, щоб виконати головне — зустріти своїх друзів і привести їх до об’єкту. Сподіваємось, що ви знайшли таких достойних людей.

— Не тільки знайшли. Вони з нетерпінням чекають на ваше прибуття.

— І вони зможуть подолати уплав тяжку відстань?

— Так, зможуть. Одне тільки неясне: як і де вони зустрінуть в морі своїх друзів-спортсменів? Чи будуть відкриті сітчаті ворота при виході з бухти? Чи не наразяться вони на випадковий прикордонний патруль?

— Ці проблеми мали влагодити ви. Всі інші деталі акції ми обмовимо завтра в робітничій їдальні. Все ясно?

— Ні, не все. Що буде вчинено з екіпажем? Він має загинути? Чи ви підготували для нього іншу долю?

— Доля екіпажу… про це якось забулося, товаришу. Повторюю: ми прибули для того, щоб привітатися з нашим старим другом, нашим бойовим товаришом «Джуліо Чезаре», якого нині перейменовано на «Новоросійськ». Хай йому спиться спокійно в ці останні ночі. Вічне місто посилає йому свої найсердечніші вітання!

А тепер, брати-земляни, робимо висновок. З цієї телефонної бесіди вам, мабуть, стало ясно, хто прибув в ту похмуру осінню ніч до Севастополя і негайно подав про себе звістку якомусь своєму агентові. Ви бачите, що в цій балачці дотримано суворих правил конспірації, не названо імен, не вказано характер акції, не згадується час її проведення. Є тільки одне: двоє прибули з Риму під російськими іменами, і почалася остання фаза тієї страшної операції, яка невдовзі забрала життя ледь не тисячі членів екіпажу «Новоросійська»… Забрала в неймовірних муках, в диких стражданнях, в темних залізних домовинах корабельного корпусу, де люди вмирали, задихаючись, в криках, прокльонах і стогонах.

Ви скажете: які люті були оті італійські терористи, яку жахливу кончину вони приготували для нещасних (ледве, призваних на військову службу!) моряків-чорноморців! Мабуть, і справді це були нелюди. Правда, вони лише виконали наказ свого старшого начальства, так само як начальство їхнє виконало давнішню команду дуче Муссоліні. При спуску лінкора «Джуліо Чезаре» на воду він начебто пророкував йому саме таку мученицьку смерть, кинувши фразу: «Хай він перемагає, або хай умре в стражданнях».

Не уник, як ви знаєте, брати-земляни, і сам Муссоліні, бо за тяжку неправду його було страчено партизанами разом з коханкою на одному з майданів Калабрії і затим повішено за ноги на ганебні оглядини всім місцевим людом.

Одначе закінчимо нашу розповідь. За всіма відомостями, які отримав тоді космічний Розум, події розгорталися так. Прибулі з Риму терористи тої ж ночі вирушили на човні у відкрите море. Стояла вітряна погода, море ладналося до шторму, хоч шторму так і не було. Було хмарно, ніяких прикордонних патрулів по дорозі не трапилось, терористи на човні, вщерть завантаженому тринітротолуолом, випливли у відкрите море, там їх зустріли — далеко за Костянтинівським равеліном — терористи з Риму, вони прибули на крихітному підводному човні, в човен хутко перевантажили вибухівку, і жива торпеда рушила в бухту, Космічний розум не знає деталей операції. Можливо, екіпаж міні-човна висадився десь на берег, тож залишився смертник камікадзе, він був готовий до всього і рушив в бік «Новоросійська». 0 першій годині ЗО хвилин ночі на лінкорі стався вибух.

Космічний розум не знімає вини з конкретних виконавців цієї жахливої, нелюдської акції. Прибульці з Риму, певне, давно готувалися до помсти, їхні душі були отруєні зненавистю, і вони не хотіли знати про живих людей, котрі загинуть у тому пекельному вогні. Зненависть і мстивість завжди сліпі.

Але ви, земні наші брати, повинні знати, хто стояв за виконавцями страшної місії. За ними були сили величезні, сили космічні, це вони «сірі» давно виношу вали плани покарання людства, земляни не хотіли миритися з хаосом, і найперше не хотіли з ним миритися українці і росіяни. На цьому мусимо припинити нашу розмову, хоч вона далеко й не вичерпана. Запитаємо: чому мусимо? А тому, що зараз вас найбільше хвилює одна грандіозна морська катастрофа останнього часу: загибель російського підводного човна «Курськ». Про «Курськ» не скажемо ні слова. Бо не маємо права на своє судження, не маємо права звинувачувати будь-кого — чи то «сірих», чи ще якісь ворожі Росії сили. Окрім стихії, яка спонтанно могла вихопитись з нутрощів корабля, з його торпед, апаратів, переплутаних електромереж. «Курськ» — трагедія не передбачена і ніким не запрограмована. Хіба що одна з тих, котрі народжуються з надто великих потуг і неконтрольованих реакцій.

Багряне око пригасло.

І в цю ж мить до каюти зайшов командувач Чорноморським флотом Севастьянов, за ним український командуючий Єльжей. Завмерли біля дверей. Президент вказав їм на диван.

— Ви маєте графік патрулювання Севастопольської військової бази?

— Графік є, в умовах загального режиму, — відповів український командувач.

Президент довго думав, дивлячись собі під ноги. Аж раптом наказав холодним тоном готуватися до виходу в море. Бажано разом з росіянами. В повній бойовій готовності. Він, Президент України, вирушить на цьому сторожовому кораблі, себто на «Салюті». Бо зараз було серйозне попередження з надійного джерела… З якого саме? Є таке. Більш ніж надійне! В морі, на підходах до Севастополя з’явилися кораблі з підозрілим вантажем. Перестрівати всіх і піддавати якнайсуворішій перевірці!

Старий барон забився в куток кают-компанії, непомітний і всіма забутий. Сина поруч не було. Де він подівся зі своєю нареченою?

Та ось вони зайшли з палуби, сіли біля старого.

— Батьку, ти якийсь сьогодні надто сумний, — обняв старого барона син. — Я готовий виконати твою волю. Тільки за однієї умови! Якщо ти благословиш наш шлюб з міс Вірою..

— Я давно благословив ваше кохання, — радо вигукнув барон. — Доню, ти справді хочеш стати дружиною мого сина? Він не такий святий, як тобі здається.

Та, мабуть, для Віруні годі й тієї святості, яка є зараз у її коханого. Художник з тонким смаком, чуйний до неї, вірний у коханні, і головне — за кілька днів полюбив до безтями Україну, Віруньчину рідну землю. Набудував уже собі в голові неймовірних планів. Ось і зараз викладає їх перед засмученим батьком:

— Я тобі не сказав, тату, про одну дивовижну річ. На глибинній підводній станції, у «космічного брата» нам відкрили їхній відчайдушний план — добування плазмової енергії з надр Землі. Цю енергію будуть передавати — яким способом, я не знаю — сюди в Крим, а далі по всій Україні і, можливо, в Росію… Хоча туди навряд. Сиріусців пригнічують імперські плани Москви. Надто їхні величезні ядерні запаси, себто запаси ядерної зброї…

— Припини! — відмахнувся барон і відкинув збіліле лице на м’яку спинку канапи. — Ти ж знаєш, це я винний. Мій «Мажестік-12» розпалював атомні пристрасті, залякував руських, а росіяни залякували нас… Сам пам’ятаєш ту прокляту «холодну війну»!

— Україна ж відмовилася від ядерної зброї. І тому «космічний брат» перші потоки ядерної плазми пустить сюди. Я хочу, щоб наш «Мажестик-12» брав у цьому участь, тату…

Він не встиг домовити фразу. Зненацька заревіла сирена тривоги, і корпус судна здригнувся, як пришпорений кінь. То запрацював на повну потугу дизельний агрегат. На палубі почувся тупіт ніг, вигуки команд. В кают-компанію зазирнув командир Серж.

— Прошу одягнути рятівні пояси! — і зник в отворі дверей.

На старого це подіяло по-своєму. Він не те, що не виявив страху чи паніки, а навпаки вмить пожвавішав, хворобливість його одразу ж зникла, лице взялося рожевою барвою. Він схопився з канапи і побіг на палубу. Теренс подався за ним.

Паніка була трохи завчасна, ніхто ще їх не топив, загроза виявилась в іншому. По курсу сторожовика сяяв на сонці велетенський пасажирський лайнер, і, здається, починав розворот. Назва його була якась невиразна, виписана дрібними латинськими буквами. Потужна труба викидала в небо тоненьку цівочку диму. Палуби лайнера були порожні, ані живої душі.

В командирській рубці поруч з Сержем стояв Президент у темно-синьому спортивному костюмі. Мав у руках бінокль і пильно вдивлявся в палубні надбудови корабля.

Йому дали сигнал по гучномовцю: негайно зупинитися! Одначе корабель продовжував розворот, німо й незворушно, з мовчазним зухвальство/велетня, якому все байдуже. Якась нікчемна сіра букашка наважилася видавати такому красеню свої накази!

Зв’язалися з Севастополем. В штабі українського флоту зчинилася тривога. Вдарено на сполох. Президент у морі, а чужоземний корабель не зважає на веління військової влади.

В ефір полетів строгіший наказ:

— Якщо не зупинитесь, застосуємо зброю!

Та все було дарма. Корабель-красень уже показав корму і весело, а, може, й зневажливо, майнув прапорцем з юту. Господи, це ж прапор близького чорноморського сусіда, а сусід — член Союзу Східний; Держав, і те що він, корабель, зараз отак зухвало поводиться, чи й намагається втекти, уникнути зустрічі з прикордонним кораблем України… Тут щось не так. Застереження «космічного брата» було зроблене недаремно. На цьому кораблі, напевно ж, заборонений вантаж, а в його трюмах, цілком можливо, причаїлися волонтери. І якщо їх не зупинити, вони висадяться на кримську землю, вони можуть піти в гори і сховаються в лісах, вони оголосять на весь світ про «бунт кримського населення», вони скористаються з привезених розщеплених матеріалів, і хто знає яка лиха зброя з’явиться на півдні України.

Ця думка змигнули в голові Президента, як спалах болю. Ситуація вмить стала драматичною, ситуація нагадала про загрозу державі, якою він керував. І які тяжкі наслідки можуть виникнути в міжнародному плані, як заверещать східні агентства преси, скільки бруду буде вилито на Україну за «порушення прав людини в Чорному морі».

Належало показати не тільки цьому кораблеві-зухвальцю, а й усьому світові, що Україна — не з останніх на планеті, і зараз уже йдеться, зрештою, не про порушення міжнародного права і міжнародного регламенту, зараз в повітрі потягнуло близькою пожежею, конфліктом планетарного масштабу.

— Може, дайте сигнал, як положено? — звернувся Президент до командира «Салюту» капранга Сержа Сікори. — Наприклад, холостим пострілом?

У Сікори була та ж сама думка. З носової гармати гримнув постріл, і легенький димок поплив над хвилями. Луна наче хлюпнулася об високий білий борт іноземця. Це вже був не жарт. Біля рятівних шлюпок заметушилися постаті в сірих робах, з капітанського віконця визирнула голова, почулися вигуки команд, гуркіт заліза. Президент підняв бінокля. Що вони там намислили? Розчохляють… ні, не шлюпку, не рятівний плотик, розчохляють гармату!

І одразу ж шарахнув лункий постріл у відповідь.

Це що? Обмін люб’язностями? Чи заклик до дуелі? Небувале нахабство у світовій практиці судноплавства. Президент і командир «Салюта» перезирнулися в знетямі.

— Боюся, це найгірший варіант з того, що ми почули в кают-компанії, — сказав Президент. — Передайте в штаб флоту: за наказом Президента висилайте загін бойових вертольотів! Зробити обліт корабля — порушника! Тримати зв’язок з Президентом!

За чверть години деренчливий туркіт вертольотів розпанахав морську тишу. Три гелікоптери з профілями хижих щук випірнули наче з-під води й забаражували над білобортним велетнем. Із «Салюта» було чути, як котрась із машин, опустившись мало не до самої капітанської рубки іноземця, сипнула вниз рубаними англійськими фразами. «Молодці наші хлопці! — подумав Президент, не відриваючи від очей морського бінокля. — На міжнародному сленгу шпарять. Хай ті одумаються».

Одумались. Хутко навіть. Послали радіосигнал на базу, звідки його повернули назад на «Салют». Короткий і недвозначний: «Просимо вислати для перевірки корабля ваших людей». Усього-на-всього: для перевірки. Що ж, капранг-2 Серж Сікора не любить зволікати з отакими речами. Шлюпку спушено, молодий матрос у сірому бушлаті зістрибує на хитке її дно, береться за весла і задирає голову: хто ще?

Другий по вірьовчаному трапу злазить у шлюпку капітан-лейтенант Ґудзь, молоденький офіцер з білим кашкетом на голові. І нарешті третім…

Може, й не треба третього? Ґудзь — бойовий хлопець, від його пильного ока не сховається жодна каверза іноземця. Зазирне у кожну шпарину, в кожен відсік. Але ні, що там за шамотіння на палубі? Президент — він стоїть з кількома офіцерами біля борту — бачить якогось дивного, сивого чоловіка в строгому чорному костюмі. Чоловік вийшов з надбудови, він важко пересуває ноги, він хоче негайно щось сказати панові Президентові. У цю ж мить, не зволікаючи ні хвилі, щоб не скоїлося страхітливе лихо, щоб корабель з білими бортами і білими надбудовами не одержав права на вхід до Севастопольського порту.

— Пане Президенте… дозвольте мені пояснити… — видушує з себе старий чоловік у чорному. — Я — Пауль Реттіган, Президент ордена «Мажестік-12», ми колись з вами в Вашингтоні…

— О, я пам’ятаю, пане бароне Реттіган, — радо вітається до старого Президент України, — ми з вами мали розмову на банкеті, який дала українська діаспора. Тільки, здається, тоді ми, на жаль, ні до чого не домовились. Ви хотіли б щось сказати, бароне?

— Так, я командор ордену… Пробачте, повторююсь, старий йолоп! Але я ще й фізик. Фізик-ядер-ник. Ядерні реактори і ядерні ракети — моя професія. Зараз там, на борту корабля щось негаразд, пане Президенте, і я прошу вас… прошу, дозвольте мені сісти в човна, я відчуваю себе зобов’язаним… я мушу, пане Президент!

Йому дозволили сісти. Шлюпка під ним майже не схитнулася, такий сухенький і кволий був він, володар «Мажестік-12», мільярдів доларів і мільярдів людських доль. Президент, у своєму спортивному костюмі, почуває пронизливий холод на палубі. Не від різких подмухів вітру йому зараз зимно, а від недоброго передчуття якихось незбагнених подій, що ось-ось мають статися.

Зрідка Президент підносить до очей окуляри морського бінокля і дивиться на чужоземне пасажирське судно з сяюче білими бортами. Непросто все так з цим красенем. Білий велетень завмер серед морського безкраю. Білий, білий… десь він читав про білий колір… Ах, так, в Китаї це було, там білий колір вважається барвою трауру, барвою печалі, можливо, й самої смерті. То невже й зараз перед очима Президента постало видиво затаєного смутку? І невже цей корабель має стати передвістям лиха? Завмер у білій похмурості і не віщує людям нічого доброго?

Тим часом шлюпка вже при борті білого корабля. Елегантний трап з крутими східцями, пружне поруччя, легка гойдавиця, голуба прірва під ногами… Баронові Реттігану робиться млосно, він ледь піднімає ноги, вище й вище, врешті, він уже на борту лайнера, бачить уникливі погляди чужої команди, бачить капітана в розкішному (також білому) мундирі. А затим усе, як належить у таких випадках: капітанська каюта, величезний круглий стіл, якісь папери, якісь документи, все акуратно підшите, в усьому залізний порядок. І ось уже капітан-лейтенант Ґудзь дивиться через стіл на барона Реттігана, зводить безпорадно плечима.

— Я не бачу тут нічого протизаконного, пане барон.

— Але ми повинні переконатися…

Тут втручається капітан у своєму сяючому мундирі.

— Хто ви? — досить арогантно звертається він до Реттігана. — Ви цивільна особа і не смієте порушувати морські закони!

— Я представляю Сполучені Штати… Даруйте, я барон Реттіган, Президент ордену «Мажестік-12», якщо ви знаєте про такий.

У капітана досить глузду, щоб осягнути серйозність ситуації. Хто ж не знає грізного ордену «Мажестік-12»! Він низько схиляє голову і просить вибачення у містера Реттігана. Вся команда корабля готова поштиво служити великому ордену і її президентові. Ніяких порушень на кораблі немає. Перевезення фруктів і всякого дріб’язку, про що митним органам України буде подано відповідну декларацію.

— Ми хочемо збути на курортах Криму кращі апельсини, — привітно усміхається капітан, погладжуючи свою гостреньку борідку. — Сподіваюся, митна служба Севастополя чи Ялти не сприйме солодкі плоди за ядерні боєголовки?

Одначе Реттіган відчуває якусь фальш.

— Хочу вірити вам, містер капітан, — говорить він, дивлячись з підозрою в бронзово смагляве обличчя капітана. — Але хочу вірити також, що містер капітан дасть нам змогу переконатися в цьому на власні очі.

Їм дають таку змогу. Каплей Ґудзь і барон Реттіган в супроводі капітана спускаються в трюмне приміщення. Тут цілковитий порядок. Всі трюмні відсіки завалені, а точніше — акуратно заставлені ящиками з цілком мирними апельсинами і цитринами. Стюарти в блакитних кітелях пояснюють, що і як, показуючи документи і всілякі сертифікаційні посвідчення.

Доводиться вірити. Капітан з толерантною посмішкою запрошує всіх до себе в каюту на товариську каву. Час у нього є. Хай вибачить їм командир сторожового корабля за затримку і надто ретельне влагодження формальностей. Прозіт, панове! Можна підняти навіть келих за мир і віру в Аллаха, за добру далеку Америку, за…

Йому не вдається домовити свій тост, як в каюту, в її бронзово-золотистий блиск і розкіш, зненацька вдирається істеричний вереск:

— Нема тут Аллаха! Нема тут віри!

На порозі стоїть опецькуватий чоловічок у мундирі морського офіцера. Кошлаті чорні брови видають в ньому турка. Він іде навкруг столу, наближається до капітана і тепер уже кричить йому в лице:

— Хай вони знають, хто ти насправді! Годі дурити весь світ, Кемаль! Твоя остання година пробила!

Це дико, дивовижно, прямо-таки непристойно, щоб отак верещати в лице самому капітанові велетенського білого лайнера. Але, мабуть, чоловічок має на те право. І капітан дозволяє йому такий шалений, такий непристойний вереск. Аж врешті, набравшись рішучості, повертається до контролерів і з вибачливим, тонко-затиснутим в кутиках рота усміхом пояснює їм:

— Даруйте йому цей дикунський вибрик, панове. Вважайте його психічно ненормальною людиною. Це брат моєї покійної дружини, якій по праву спадкоємності належав цей корабель. Він не хоче змиритися з тим, що за законами турецької республіки чоловік покійної наслідує майно першим серед усієї рідні. На ґрунті такої втрати він, як бачите, трохи зсунувся з глузду. Що ж, я взяв його в екіпаж і мушу терпіти такі непристойності.

Проте психічно неврівноважений офіцер не вгаває. Сварка переростає в бучу. Нападник кидається на свого високоповажного родича з кулаками, шарпається, мало не б’ється в конвульсіях і, врешті, витягує з кишені якусь чорну металічну річ… Що це, о Боже? Та це ж граната, справжня, бойова граната!

— Зараз буде край усьому! — шипить він і одним рухом вириває з гранати чеку. — Баста! Або ти зараз же, у цю мить випишеш мені десять мільйонів доларів — бо ти, я знаю, найбагатший капітан у республіці, — десять мільйонів ти віддаси мені за те, що колись обікрав мене біля труни моєї сестри, — або я розповім цим панам усю правду про твій вантаж і про тих волонтерів, яких ти везеш у трюмі серед ящиків з апельсинами… Що, ти не згоден? Ти хочеш добути з кишені револьвер?., не вийде, Кемаль! Граната вибухне першою. Панове, даруйте мені, але це не я вб’ю вас, а капітан Кемаль Сараджоглу… Він — негідник, він везе у своїх трюмах розщеплений уран, йому дарма, скільки невинних людей буде вбито зарядами з цього урану. Він готовий за свої мільйони підірвати весь світ…

У капітана було лице мертвої людини. Розумів: одного необережного поруху було досить, щоб граната рознесла каюту, розшматувала його.

— Я згоден, — видушив з себе капітан. — Але моя чекова книжка в сейфі, у моїй спальні. Я піду туди…

— Ні кроку! — зашипів офіцерик. Знав, що капітан обдурить його, може, знищить, розчавить, викине за борт. І тут його погляд впав на старого барона. — Оцей пан буде гарантом! Ми перейдемо на його корабель. Ти підеш з нами… І знай… Якщо я відпущу пальці — тобі каюк! Вперед, вперед! І скажи своїм лакизам на палубі, що я вмру тільки разом з тобою. Вперед до трапу!

Те, що побачила команда «Салюта» в шлюпці, всіх спантеличило вкрай. До сторожовика причалював сам капітан білого лайнера — це було видно з позументів на його сяючому мундирі. Правда, вигляд у капітана з борідкою-еспаньйолкою видавався не дуже капітанським. Сидів якийсь зіщулений, пригноблений, наче ждав кожної миті смерті. Вона, власне, й була поруч нього, в особі щупленького морського офіцерика, котрий дуже кумедно тримав над головою руку. Хто ж знав на «Салюті», що в руці миршавенького чоловічка була затиснута граната? Аж до тої миті, коли шлюпка причалила до сторожового корабля, і з неї на палубу по мотузяному трапу піднялися іноземці й за ними капітан-лейтенант Ґудзь і барон Реттіган.

Сцена трохи комічна, але ще більше зловісна. Капітан намагається витлумачити (на гарній англійській мові) загальну ситуацію. Мовляв, ось цей тип — член його екіпажу, геть скажена людина!

— Я не скажена людина! — протестує офіцерик. — Це він негідник і злодій! Він везе в своїх трюмах…

— Мовчи! І викинь за борт свою дурну гранату, — блискає на офіцерика вуглистими очима капітан. — Якщо скажеш бодай одне слово, тебе прокляне Аллах!

Мабуть, офіцерик таки втямив всю недоречність своєї поведінки і навіть знітився перед чужоземцями. Але все ж стоїть, не опускаючи руки з гранатою. Войовничий і нікчемний, роз’юшений і безсилий. Щось одначе треба робити. Матроси «Салюта» стоять нахмурені, стоїть в нерішучості і командир корабля капранг Серж Сікора.

Раптом з’являється Президент. Глянув, оцінив ситуацію і спокійно підходить до офіцерика. Той занімів. Що за чоловік у спортивному костюмі? Усміхається доброзичливо, протягує руку і враз вириває у нього гранату. Короткий розмах, і вона летить у море. Ще секунда, і з глибини долинає глухий вибух. Тільки водяний вир з бульками виплеснувся нагору.

— Будемо вважати інцидент вичерпаним? — з веселим блиском в очах питає Президент.

Капітан лайнера полегшено знизує плечима. Він досі не може отямитися від пережитого. Його колотить лють на мерзенного родича, він ладен задушити його власними руками. І хай забуде про обіцяний мільйон, піде тепер під військовий суд за хуліганство. Хоча й самого капітана пробирає страх. Ці росіяни, чи то пак — українці, вже, либонь, знають про вантаж в його трюмі, і хай Аллах порятує його від тяжкої біди!

Тому капітан вдає з себе дружньо ввічливого, схиляє голову і запитує Президента з солоденькою усмішкою:

— Бачу, ви тут за старшого?

— Так, я тут старший, — сухо відповідає Президент. Озирнувшись, зустрічається поглядом з капрангом Сікорою. — Ходімте в каюту. А цього гранатометника візьміть під варту. Він трохи небезпечний.

Отже в каюті вони втрьох: Президент, капранг Сікора і капітан іноземного лайнера. Сідають до столика.

— Може, погукати й американця? — пропонує Сікора. — Щось же вони там винюшили на лайнері.

З’являється Реттіган. За ним пружно ступаючи, входить капітан-лейтенант Ґудзь, хвацько козиряє з порога. Чужоземець у зніченні. Він наче гість і водночас його приведено сюди майже силоміць. І сидіть він в тісній каютці як допитуваний.

І допитує його не командир корабля, а чоловік у цивільному. Дуже впевнений, дуже владний чоловік.

— Почнемо з вас, містер Реттіган. — говорить сухим тоном Президент. — Не візьміть це за образу, містер Реттіган, але вам випала роль розвідника. Чи вдалося вам з’ясувати, що там у них в трюмах?

— Згідно документів, які пред’явив мені капітан, у них все в нормі, — каже Реттіган. — Але мій дозиметр страшенно зашкалював. До того ж морський офіцер з корабля, родич капітана, як ви чули, відверто визнав, що вони перевозять ядерні матеріали. А також волонтерів. Містер кептен, ви можете це підтвердити?

Капітан трохи наче аж образився. І раптово перейшов в контрнаступ, аж кулаки стиснув, дивлячись на капранга Сікору:

— Не знаю нічого. Ви зупинили нас у відкритому морі, і я вимагаю пояснень. За законами міжнародного права — це вандалізм! Між нашими країнами нормальні, цивілізовані стосунки. Я маю вихід на свого президента, на парламент…

В його словах відчувалася певність. Не мав чого втрачати, здатен був на найбрутальніший вчинок. Президент замислився: арештувати його чи ні? Вони за межами дванадцятимильної берегової зони, і тут діють особливі міжнародні норми. Морське право не обминеш. А втім, якщо під час обшуку з’ясується, що справді перевозиться ядерний розщеплений матеріал, то це вже замах на безпеку України.

Не вперше стояв Президент на такому рубежі. Бувало вже не раз, коли дзвонив помічник, коли з’ясовувалося: хтось перелетів через кордон, убито поважну персону, брехлива лондонська газета кинула йому в лице брудним наклепом… На все мусив реагувати з максимальною витримкою, з розумінням і тактом, і тому так боліла душа, і нерви були напружені до краю.

Ведучи зараз переговори, почувався особливо у вразливій ситуації. Зачепи тільки лайнер, і в сусідній столиці насупляться. А десь же небавом передбачається укладення договору з тією стороною. І за тим договором — мільйонні чи й, може, мільярдні прибутки для змученої української економіки. Ними не знехтуєш.

Капітан, видно, збагнув настрій того, хто його допитував. Він готовий був і пригрозити. Він досить відверто натякнув, що на кораблі є пасажири, котрі здатні на найрадикальніші дії. Які саме? Можуть вдатися до самоспалення, можливо й до терору. Містер Президент має знати, як на це реагує світ!

Що ж, містер Президент уважно дослухався до того, як «реагує світ». Але він знав, що ніяка «реакція світу» не переважить державних інтересів України.

— Ми не збираємось вас арештовувати, хоча й маємо на це повне право, — сказав Президент крізь зціплені зуби. — Не тільки тому, що ми глибоко поважаємо вашу країну і поважаємо морське право. На вашому кораблі живі люди, і я боюся…

Зазумерив внутрішній телефон, капранг зірвав трубку і почув голос вахтенного офіцера:

— Товаришу капітан 2 рангу, по правому борту ракетний крейсер!

— Який ракетний крейсер? — здивувався капранг.

— Російський. Іде прямим курсом на іноземця.

— Гаразд. Стежте і доповідайте.

Справа ускладнювалася. В таких випадках належало діяти узгоджено, тим паче після попередження «космічного брата». Головнокомандувач російським флотом був проінформований про все, можливо, посилав їм на підмогу свій крейсер. Але ж ці гарячі голови здатні на все. Якщо вчинять трус на іноземцеві а, може, й потоплять його ракетами…

— Зупиніть їх негайно! — наказав Президент Сікорі, який схилився над апаратом. — За всяку ціну зупиніть!

— Єсть зупинити, товаришу Президент! — кивнув головою Серж і владно гукнув у трубку: — Чуєш мене?.. Передай на ракетний: наближатися до іноземця не рекомендую. Корабель замінований! Ніяких пояснень!

Президент насупив брови. Хто замінував?

— Іншого виходу нема, товаришу Президент, — усміхнувся Сікора і поклав трубку.

Президент глянув на чужоземця. Той сидів з відсутнім виразом на обличчі, погладжував клинець борідки. Це погладжування вивело Президента з рівноваги:

— А ви чого сидите, містер кепітен?

— Не розумію… Я слухаю ваші накази, і взагалі…

— Забирайтесь ви геть!.. Себто, пробачте, ідіть до шлюпки, і хай вас відправлять на судно.

— А далі що, містер Президент України? — запитав капітан з в’їдливою іронією. — Може, накажете вашій прикордонній службі дати нам дорогу до Севастополю?

Президент підвівся.

— Ви у відкритому морі, капітане. Але я раджу вам повертатися назад. Бо вас зустрінуть як належно. З усіма вашими ядерними матеріалами і усіма волонтерами.

Цього було досить. Капітана наче винесло на палубу. І перше, що він побачив — голчасто-стрімкий корпус російського ракетного крейсера. Від нього годі було ждати рятунку. Капітан схопився за поручень драбини — трапу і стрімко полетів у шлюпку.

* * *

Віруня стежила за Президентом.

Від самого початку, відколи він з’явився на «Салюті», вів розмову в каюті з чужинським капітаном, потому вийшов на палубу і глянув важким поглядом в бік російського ракетного крейсера. Побачивши Віруню у яскравій синій сукні, запитав привітно:

— Хотіли мені щось сказати?

— Так… товаришу Президент, — видушила з себе Віруня. — Я про мого американського друга. Про наш шлюб з ним… Ви сказали, щоб я звернулася до вашої дружини, але я… я не знаю, де вона зараз.

— Мабуть, відпочиває. В таку гойдавицю… самі розумієте. Вона хотіла вас бачити.

Президент запросив Віруню в каюту капранга Сікори. На койці лежала його дружина. Наче дрімала, вкрившись пледом. Президент обережно доторкнувся до її плеча.

— Людонько, маєш гостю.

Дружина підхопилася з койки, впізнала молоду жінку, привіталася з нею. Згадала все… Щасливі закохані! От і прекрасно, от і живіть щасливо! Нащо вам та Америка? Чи то пак… містер художник, здається, має великий бізнес. Мільйонер! І гроші кличуть до себе… Останні слова президентова дружина вимовила з легким смутком.

Президентові теж ніби печаллю майнуло по обличчю. Найтяжче боліло йому оте виїжджання, оте втікання… Знав, що справа дедалі більше заходила в глухий кут, оберталась безпросвітком, нуждою, ганебними трагедіями тих, хто прагнув відшукати на Заході легке багатство, щасливу долю. Цвіт нації, найвродливіші дівчата, найроботящиші парубки, наймудріші вчені топтали стежку у світ чужого багатства. Законом це не заборониш, силою не зупиниш.

— Так що, ваш Теренс кличе вас з собою? — запитала дружина Президента. — Про гроші… це я сказала так… ви мені вибачте. Якщо ви кохаєтесь, що може бути дорожче! Ніякі гроші цього не замінять.

— Боже упаси! — сплеснула руками Віруня. — Він художник. Найперше він чудовий художник!

Отже справу улагоджено, каже президентова дружина. Завтра ж їм буде дано дозвіл… власне, вони одержать всі документи.

У Віруні палахкотять від радості щоки. Вона обнімає президентову дружину, голос її зривається на плач.

Тепер Теренс може поїхати в гори і там писати свої картини. Він так закохався в Крим! Навіть зробив перші начерки для майбутнього великого полотна.

Її перебиває Президент:

— Даруйте, де ваш наречений?

— Мабуть, десь на палубі. Він любить море і може годинами дивитись на нього.

— Прошу вас, погукайте його. Це не стосується ваших особистих справ.

— Зараз, хвилиночку, — знову паленіє від радості Віруня. — Якщо у вас є час, товаришу Президент, він може намалювати з вас портрет. Ви не уявляєте, який це прекрасний майстер!

— Не про це мова, Віруньо. Гукайте його хутко сюди!

Приходить Теренс. Худорбастий, трохи знічений, стоїть перед Президентом в позі винного школяра. Під майкою в нього грубо біліють бинти.

— Сідайте, Теренсе, — припрошує його Президент. — Я говоритиму українською мовою, бо мій англійський, як то кажуть, не перфект. Перекладатиме дружина. Прошу тебе, Людочко, постарайся. Перед тобою син великого Магістра «Мажестік-12». — Президент з легким усміхом дивиться Те-ренсові в обличчя. І зненацька говорить: — Ви забираєте в нас красуню, але ми хочемо від вас відвертості.

— Прошу, містер Президент, — весь витягується молодий чоловік.

— Маю відомості, що вас нещодавно обрано після батька Магістром ордену «Мажестік-12».

— Не зовсім… Мені обіцяно цей пост після батька.

— Все одно дозвольте мені поздоровити вас, друже, з новим достойним призначенням і новими, як то кажуть, клопотами.

— Спасибі, містер Президент. Я весь до ваших послуг.

У Президента здригнулися кутики вуст, і в тому здриганні — краплинка гіркоти:

— Мені не треба послуг, молодий друже. Мені потрібна щира і чесна дружба. «Мажестік-12» контролює мільярдні банківські рахунки в усьому світі. Нам хотілося б підтримувати з вами ділові стосунки. Ось моя рука. — Президент вільним жестом витягує вперед долоню. — Просимо до нас.

Ми, українці, чесні люди. Але, на жаль, ще тільки підводимося з колін. Особливих багатств не маємо. Нам випала важка доля. Економіка була вщент зруйнована. Потім її по-дурному, а, може, і з наміром, перебудували повністю на військовий лад… Одне слово, після розвалу великої імперії економічні проблеми у нас страшенно ускладнилися.

— Містер Президент, міс Віруня мені багато чого розповіла, — сказав Теренс, злегка обнявши жінку. — Звичайно, я ще не маю права втручатися в справи «Мажестік», доки мій батько… дай Бог йому здоров’я.

— У вас чудовий батько, — сказав тепло Президент. — Відверто кажучи, він врятував Севастополь від страшного лиха. Та й сьогодні я схиляю перед ним голову. Поліз до іноземців, в саме пекло… Характер!

— Я хотів би, щоб ви знайшли з ним спільну мову, містер Президент.

— Докладемо всіх сил. Але, відверто кажучи, наш приціл на молодість! В цьому ми з моєю милою дружиною Людмилою Іванівною… — Президент лагідно обняв дружину, — бачимо все: і порятунок від кризи, і надію на краще життя. Все-все! А тим більше, коли молодість, як ви, схиляється перед красою.

— В міру мого скромного таланту, містер Президент, — опустив голову Теренс.

— Скромняги ви, американці! Маєте бюджет на півтора триліони доларів, але не забуваєте про скромність…

Президент не знає, як повести далі мову. Перед ним майбутній фінансовий король Америки. Сьогодні він в захваті від красоти кримських пейзажів, його молода душа сп’яніла від кохання, але завтра, ставши на свою строгу американську землю, він повернеться до такої ж прозаїчної дійсності.

— Як вам морська «одіссея» на дні Чорного моря? — запитав Президент.

— Та ніхто досі не хоче повірити нам, — винувато стенув плечима американець. ~ Навіть мій батько Пауль Реттіган піддражнює мене, каже, що ми були не на морському дні, а в гроті кохання. А, взагалі, цивілізація довго буде брати під сумнів космічні відкриття. Не вірити — набагато легше, аніж вірити. І це дуже небезпечно, як на мою думку. Час консервативного скепсису тільки відтягує катастрофічні наслідки. Ми справді були там, в морських глибинах. Мої кримські колеги-художни-ки досі в шоку.

Його перебила Віруня. Як всяка жінка, була набагато красномовніша і переконливіша. Емоції, ось що покоряло в ній. Стала з наївною безпосередністю і захватом описувати підводні «хороми» інопланетян, отих самих «морських братів»: рожеві стіни, рожеві вбрання і навіть їхню наче рожеву мову.

— Ви вже назвали їх «братами»? — щиро здивувався Президент.

— Ну, скажемо, людиноподібні істоти. Дуже дивні. Просто дивовижні. Дивовижні страви їхні, дивовижна музика. Мені їхня музика сподобалася особливо! Не порівняєш з нашою, земною. Тим паче з нашими какофонічними, модерністськими мелодіями.

Віруньчина розповідь сама була, як чарівна мелодія ніжної душі.

— Подумати тільки, за сотню кілометрів від Севастополя у морі якесь підводне царство! Мені досі це не вкладається в голову, — лепетала жінка, вся аж збіліла від екстазу. — Це, здається, десь отут, де ми зараз пропливаємо. Казка! Хіба неправда, товаришу Президенте?

Її захват викликав в президентових очах іскорки легкої іронії. Слухав її уважно, вірив і наче не вірив їй. Аж нарешті дозволив собі слово:

— Може, і в мені ще трішки невіри, люба Віруньо, — озвався по хвилі. — Клятий консерватизм! Не так просто від нього збутися. Але якщо це все правда… це істинно казка! Переворот! Я з дитячих літ захоплювався фантастикою. Жюль Верн, Олексій Толстой, Беляев, наші новітні фантасти, такі, як Олесь Бердник… І виходить, все те, що ними намислене — не дуже й фантастичне.

— Пробачте, ви ж чули слова… хай не слова, а голос «червоного ока» в каюті капранга Сікори, і тут уже важко сумніватися, — кинула наче з легким докором Віруня.

— Так, чув. — Президент все більше настроювався на ділову, практичну ноту в розмові: — Я ось що думаю. Допустимо, це все факт… Допустимо — абсолютна реальність. Тоді запитаю вас: які енергетичні джерела вони там розшукують в глибинах? І якими енергетичними благами хочуть ощасливити нас?

— Я не спеціаліст… мені здається, це все зв’язане з величезними тектонічними розломами земної кори, — спробувала вдатися в химери пояснень жінка. — Якась плазмова енергія чи що. І все те для нас, для України. Маємо начебто під собою величезні запаси цієї шаленої плазмової енергії. Потуга на тисячі років!

— І коли ж ми дістанемося до неї? Тобто вони дістануться?

— Не знаю, — знизала плечима Віруня.

— Може, через тисячі років?

Втрутився в розмову Теренс і згадав: «космічний брат» казав щось про лідерів… Він казав: треба зустрітися з лідером, з вашим лідером. І лідер зробить… «Найближчим часом ми зустрінемося з вашим лідером», — пообіцяв він.

— Що ж, більше ждали. Почекаємо ще, — сказав Президент. Лице його пом’якшало, він звів брови, як у хвилини задуми. Почуте змушувало повернутись до реального. Він підняв очі, привітно глянув на Віруню і Теренса. — Спасибі, друзі, що взяли на себе важку місію. Як то мовиться, історія вам цього не забуде.

* * *

Після морської подорожі минув місяць, може, й більше. Президент уже повернувся до своєї столичної резиденції, зустрів кількох поважних гостей 3-за кордону. Навалилися клопоти й клопоти. Південь України гуркотів комбайновими моторами, схід озивався глухим ремстивим гомоном страйкуючих шахтарів, не стихли після весняних галасів і розлогі київські майдани. Кожен робив своє діло. Кожен мав свою рацію, як то кажуть брати-поля-ки. Бо й справді, хіба не поспівчуваєш котромусь затятому політику, який позбувся влади й авторитету, а зараз ось нагода: нагадати про себе.

Під кінець літа Президент знову вирвався на кілька днів у милий серцю Крим. Провідав перед тим гранітно-залізний Севастополь. Там спокій, тиша, на виноградниках мліють під сонцем янтарні грона, пенсіонери з попеченими спинами зрання й до смерку пораються серед своїх зеленолистих друзів.

Не доїхав Президент до своєї морської віли. В Севастополі виникли ускладнення. За один день з прилавків крамниць, з базарних столів скуплено геть чисто все. Не купиш ні буханця хліба, ні курячого стегенця, ні яйця. Ловко хтось поорудував, постарався на злість трудовому люду.

Пустили чутку, що влада начебто прибрала продукти, аби мати резерв на чорний день. З Сімферополя подзвонили, що там така ж халепа. Вже ледь не до паніки дійшло. А тут курортний сезон в розпалі, ще чого доброго пляжі опустіють, розвалиться весь курортний бізнес.

Одначе тривало це недовго. Підпільні скупники як з’явилися, так і пощезали, пішли начебто у глибоке підпілля.

Подейкували, що котрийсь бізнесмен з закордонними зв’язками отаким чином захотів влаштувати високий попит на деякі предмети споживання. Ясна річ, для підняття потому нечуваних цін.

— Хоча мені думається, це річ політична, — сказав Президент. — Пахне зазіханням на владу в кримській автономії. Доведеться розбиратися Києву.

Президенту подзвонили в готель зі штабу українського флоту.

— З вами хоче говорити командир сторожового корабля «Салют» капітан 2 рангу, — доповів командуючий флотом.

— Сікора? — зрадів Президент. І одразу ж почув голос Сержа.

— Дуже прошу прийняти мене, товаришу Президент, — гукнув у трубку схвильовано Сікора.

— Гони у штаб. Буду у Єльжея.

Сержа впустили до кабінету командувача без зволікання. Президент попросив адмірала залишити їх удвох. Сіли до довгого столу. Президент в білій сорочці, капранг-2 — по всій строгості флотського порядку в чорному мундирі. Спекота, але мусить терпіти. Сам Президент держави дивиться йому усміхнене в вічі.

— Кажи, що там? — запитав Президент.

— Ви не повірите, товаришу Президент, скажу вам таке… послання звідти, — кивнув на стелю Серж. — 3 космосу, товаришу Президент! ~ Очі в Сержа округлились, і дихати йому стало важко, навіть послабив собі: комір сорочки. — Сьогодні вранці озвалося «червоне око». Отой милий шарик в моїй каюті. Пам’ятаєте?

— Добре пам’ятаю.

Знову починалася містика. Президентові не хотілося під цю трудну годину знову бавитися всілякими космічними казочками, хай вони сто разів реальні і ймовірні. Ну, що з того, що реальні? Що з того, що ймовірні? Ось тут, на вулицях і базарах істинна реальність. Тут вона в роздосадуваних очах, в гнівних вигуках.

— Гаразд, і чого ж воно хоче, те «око»? Чи як ви його назвали — «космічний брат»? Дуже складна ситуація у нас, самі знаєте…

— Здається, про це й мова.

— «Брат» усе знає?

— Абсолютно. І навіть винуватців його. Схоже на величезну акцію Зла. Вам пояснять.

— Не розумію: де, коли?

— «Космічний» хотів знати ваш маршрут і час прибуття на місце.

Було схоже не на містику, а на точно продумане з’ясування систем координат. Президент назвав маршрут, час ймовірного прибуття. Назвав місце свого відпочинку.

— Якщо ви не заперечуєте, я сьогодні ж усе передам в космос, — сказав Серж дещо таємничим голосом і аж наче сам злякався мовленого. Подумалось раптом, на яке грандіозне діло він наважився вивести Президента України. В такі хвилини сам стаєш наче співучасником космічного дійства.

Президент озирнувся по кабінету. Його пойняв неймовірний спокій, відчував наближення незвичайної хвилини, незвичайного звершення. Перед ним сидів офіцер, якого, може, вперше доля наблизила до загадки вічності. Це був дикий феномен, це була з’ява людини, яка через дивний збіг обставин могла дивитися на сьогоднішні події очима і серцем древнього дідугана. І це давало їй право ставати на рівні з усіма химерами космосу.

— Скажіть мені, Сергію Дмитровичу, в цю мить ви ще перебуваєте там, у травневі дні 1945 року чи вже тут з нами? — запитав капранга Президент.

— Мабуть, я тут… а там, у травні лишився тільки мій подив, моє безсилля.

— Не можу цього осягнути, Сергію Дмитровичу.

— Ми ніколи цього не осягнемо. Бо це діяння Космосу.

— Але ж ми теж Космос.

— Діти його, — сказав не своїм голосом Серж, відчувши себе причетним до чогось страшного і заразом благосного.

— Ваша правда, Сергію, — перейшов на батьківські інтонації Президент. — І тому мали б зрозуміти, що з нами діється. Хто ми? Нащо прийшли в цей світ? За яким законом маємо жити? Я тільки зараз осягнув себе по-справжньому. — Він рвучко повертається до капранга, який, сидячи біля столу, пильно простежує кожен його рух. — Страшно! І водночас ніби чуєш якусь полегкість. Ти правду кажеш: ми — діти Космосу. Вибач, що я до тебе так, по-батьківськи.

— А ви і є моїм батьком, — усміхається потішний власними словами Серж. — Мені ще тільки двадцять сім. І потім… — Серж мовчки підшукує слова: — Президент — то завжди батько!

— Ех, сину, не для всіх… Ну, гаразд, хай вирішує Космос. Ми ж завжди були до нього трохи зверхні. А раз він постукав у наші двері, то йому й зважувати всі наші діла. — Президент підводиться. Він у своєму строгому, у сталисто-сірому костюмі, краватка туго затягнута, в руках діловитість, думка працює: — Бачиш, Серже, за законами справедливості Україна має бути першою серед перших. Наші благородні, працьовиті люди, наші ґрунти, мудрість народу… А отак вийшло, що досі пасемо задніх. І стільки нещасних, стільки покривджених долею, господи! Якщо Космос справді нам співчуває, він мусить… — Президент зітхає з якимось внутрішнім усміхом, — він просто мусить допомогти нам.

Обняв зненацька капранга, різко відштовхнув від себе і знову повернувся до вікна.

Раптом вимогливий телефонний дзвінок в сусідній кімнаті. Президент хутко іде туди, бере трубку. Голос його видає гнів і водночас щось близьке до відчаю: як це могло статися? Щоб серед білого дня?.. Ці бандити геть розперезалися… Президент якийсь час слухає з напруженням і потім владно кидає в трубку: всі сили міліції й прокуратури на розшук! Буду стежити особисто!.. Так, беру все під свій контроль!.. І не треба ніяких слідчих з ФБР, звідки їм знати наших бандюг! Хай барон Реттіган не втручається в цю справу. Якщо Президент взявся за неї, то неодмінно доведе її до кінця.

Кинувши на апарат трубку. Президент виходить у велику вітальню. Серж все ще стоїть біля порогу. Почувши телефонну розмову, очевидно, наважився затриматись. І недарма.

— Мушу повідомити вам… — Президент бере Сержа за лікоть, якусь мить супиться. — Щойно в центрі міста біля головного універмагу якісь негідники схопили вашу онуку і Теренса Реттігана. Кудись повезли їх. Художник оборонявся, вихопив пістолет і спробував вистрелити в нападників, та йому вибили зброю з рук і запхнули в машину.

— Мою Віруню захопили бандити? — побілілими губами прошепотів капранг, почувши про біду з онукою, яка стала йому тепер надією всього життя. — То я побіжу… Кримінальна банда!

— Не робіть марного галасу, Серже, — сказав пригнічено Президент. — Боюся, що це кримінал особливий. Політичний. Тримайтесь, Серже. Ми їх знайдемо.

Їх везуть з зав’язаними очима. Чорні оперізки, чорна: пітьма, чорна невідомість. їх кинуто у вантажівку на набехкані чимось мішки. Віруня і Теренс, оглушені ударами по голові, лежать на тих мішках. Руки їм зв’язані за спиною. Добре, хоч вкинуто їх разом.

Дорога береться вгору, це вже десь за Севастополем, відчувається поворот ліворуч від моря, каміння, грудки, машину струшує щомиті. Бандити сидять на мішках, їх двоє, окрім тих, котрі в шоферській кабіні. Ці весь час галалакають по-своєму і цмулять з пляшки горілку. Один вже геть упився. Товариш посміюється з нього. І вже говорить російською мовою:

— Йолоп! Доберись хоч до Кара-Джу… Ти ж знаєш, що Алієв — порядний магометанин, він не терпить п’яних свиней.

Віруні стає ясно, що їх транспортують кудись… Ах, в Кара-Джу, і там мабуть, чекає якийсь Алієв. Господи! Що ж це за негідники? Хто вони? Навіщо схопили їх? Хочуть просто познущатися чи будуть вимагати викуп?.. Віруні і страшно, і соромно. Знову бідний Теренс через неї втрапив у халепу. І, здається, цього разу — в тяжку, може, в смертельну! Весь Севастополь знає про те, що сюди прибув багатій з Америки, і тому й схопили їх. Багатій не поскупиться, багатій віддасть за сина останній цент.

Що це? Віруня насторожується. Віруня помічає хтивий погляд одного з охоронців. Тримаючи в руках автомат, сласно позиркує на Віруню. Те, що він замірився вчинити — страшніше за всякий викуп… Віруня самим нутром відчула підлий намір бандита. Так і є. Ось він відклав автомат, ось він бурмоче щось улесливе, пробує вдавати ледь не закоханого. Ось рука його тягнеться до Віруні, і жовті, прокурені зуби хижо шкіряться.

В віруніній голові спалахнула рятівна думка… Треба зіграти роль, і хай він підсунеться ближче. Аби розслабився, втратив пильність, засліп у своїй дикій пристрасті.

— Ти хочеш мене? — вдає з себе ледь не потішену Віруня. — Ти, я бачу гарний мужчина… Тільки ж у мене зв’язані руки. Я не можу кохатися із зв’язаними руками.

— О! Харошая дєвочка! — зашепелявив гундосо бандит і притьмом взявся розплутувати мотузок за спиною в дівчини. Аж зубами вгризся в нього. — Можу дати тобі водки… Хочеш водки?.. Получиш много удовольствія!

— Не треба… Краще розв’яжи хутчіше руки!

— Это настоящий разговор женщины. Я буду тебя очень любить… Я тебя сейчас…

Та домовити він не встигає. Віруня, просунувши вбік руку, хапає маленького автомата — чула про такий, ізраїльський, «узі», — і жорстоким, різким ударом б’є нападника по голові. Ще раз, іще…Той виє від болю, корчі судомлять його тіло, він гарчить, хрипить, виє, схопився обіруч за голову.

В ту же мить Віруня виривається з-під нього, перевалюється через задній борт і падає на шосе. Різкий біль у плечі, в голові їй на хвилю туманіє, весь світ меркне..

Машина мчить далі. Віруня, опритомнівши, через силу зводиться на ноги і дивиться їй услід. І зразу ж, як ангел з небес, до неї підходить кремезний офіцер міліції з чорною краваткою і кашкетом ледь набакир. Запитує ввічливо, тамуючи в погляді тривогу:

— Ви начебто вистрибнули з цієї машини?

Віруня задихається, весь пережитий жах аж зараз упав на неї, їй бракує голосу, і вона шепоче благальне:

— Зупинить їх!

Офіцер не розуміє, але тривога на його обличчі стає суворою:

— Хто вони? Що за машина?

— Я втекла… там бандити…

Офіцер дивиться на неї з недовірою. І враз запитує: які бандити? І вже весь в пориві дії: розумію! Ви — Віра Олегівна. Це вас вони…

— Та мене ж! Мене! — починає рюмсати Віруня і раптом обезсилена припадає до офіцерових грудей. — Догоніть їх… Там мій товариш… американець…

— Буде виконано, шановна Віро Олегівно, — промовляє досить помпезно офіцер міліції, наче він уже ввів в дію усі рятівні засоби. І тут же говорить в причеплений до його грудей мікрофончик: — Доповідає пост номер 7! На виконання наказу Президента України звільнено одну особу: Віру Олегівну… повторіть, як ваше прізвище? (це до Віруні). Сікора!.. Повторюю: Віра Олегівна Сікора! Чому не затримав бандитів? Втекли… І тому визволити другого заручника не вдалося. Машини бандитів в наявності немає. І бандитів немає!

Віруня нервується, Віруня хотіла б сама бігти вслід за вантажівкою. І чому цей міліціонер так точно і так нудно доповідає? Бандити ж завезуть Теренса хтозна куди. А сонце сідає за морем, багряне і недобре, і офіцер товчеться біля неї у цілковитій своїй безпорадності.

Раптом озивається його рація. Офіцер опромінюється готовністю до дії:

— Віро Олегівно, вас просять.

Віруня схиляється над його чорним мікрофончиком і чує голос, який запитує її про містера Реттігана. Голос строго і діловито хоче знати, що сталося з містером Реттіганом?

— Не знаю… нас схопили в місті, — розгублено промовляє Віруня, ледь не торкаючись губами до маленького чорного мікрофону. І тут їй зненацька спадає на думку, що вона знає цей голос. Боже, вона знає, хто він. Той, що балакав з нею на кораблі, найвища людина в державі, яка усе може, яка здатна вершити дивовижні речі. — Товаришу Президент!.. Простіть, я вас не впізнала… Врятуйте мого друга! Благаю вас, товаришу Президент!

— Обіцяю, що зроблю усе можливе, шановна Віро Олегівно, — гукає здалеку Президенту, і в його голосі дзвенять сталеві нотки певності. — Я виїжджаю в Ялту і візьму операцію по врятуванню Теренса Реттігана під свій контроль.

Його везуть безконечно довго. Мабуть, це тому, що бандитам доводиться кривуляти об’їзними шляхами, вони бояться переслідування і від цього страшно панікують. Дали Теренсу кілька разів поїсти. Говорять шанобливо «містер американець» (на російській мові), розв’язали руки, зняли з рота оперізку і позиркують на нього сяючими від захоплення очима. Впіймали отакого заокеанського боса!

На питання, де його подруга, відповідають уникливо. Мовляв, дівчина втекла, тепер, напевне, вже дома. Старший бандит, той, що їде в кабіні з шофером, виявився навіть вельми куртуазійним, знає трохи англійську, а охоронця, який чіплявся до міс Віри, навіть безжально побив ногами. Всякі негідники лізуть до їхньої «визвольної армії», сміття і непотреб, але з кимось же треба воювати проти руських (українці — ті ж руські!).

Під вечір наступного дня, вже за смерку, вкочуються з пригашеними фарами в гірську ущелину, один, другий поворот, прірва праворуч, прірва ліворуч, і вони зупиняються перед добре замаскованим входом у печеру. Тепер до Теренса ставлення шанобливіше, старший групи просто запобігає перед ним, веде бранця усміхнено, називає його «глибоко шановний містер», вказує на кожний камінчик по дорозі. Ось сюди… обережно… тут поворот!..

Скрізь вздовж стін палахкотять смолоскипи, снують якісь примарні постаті, печера довга, стежка вибоїста, врешті вони входять у велетенський грот, схожий на підземелля казкового володаря. Тут горять електричні лампи (ват на двісті кожна!) цілі гірлянди електричних ламп, склеписте приміщення лунке і величне.

Дедалі більше військових, усі в плямистій камуфляжній формі, всі із зброєю, з автоматами, тесаками, в чудернацьких шоломах колоніальної доби, всі кудись поспішають, до чогось прагнуть. Що за дивний народ! Чому вони такі зухвало-веселі? З ким заміряються воювати? Ясна річ, це бандитська армія, але чому саме тут, в підземних печерах Криму? І чому влада великої України дає їм право тут угніздюватися, раювати, почувати себе справжніми володарями?

За старшого виявився темно-смаглявий, високого зросту афганець. Він ввічливий, вбраний у дивний костюм якогось індійського факіра з чалмою на голові. Припросив Теренса у свій кам’яний грот. Всі стіни в ньому завішані килимами, на столах радіоапаратура, якісь електричні пристрої, екрани, купи газет, паперів.

Припрошує сідати в крісло. Говорить гарною англійською мовою:

— Ви повинні вибачити нам цю акцію викрадення, містер Реттіган. Але іншого виходу в нас не було. Тільки ви можете допомогти нам подужати нашого спільного ворога: Росію і Україну.

— Не розумію, з ким маю справу? — питає стримано Теренс. Він стоїть в самій білій льняній сорочці і шортах, йому зимно, аж пробирають дрижаки.

— Ви маєте справу з орденом «Чорне сонце».

— Знайома назва. Хоча, здається… давно забута в Європі, — намагається згадати Теренс. — Так називалася елітна група гітлерівського ордену, чи як його — «Чорного ордену» СС! Це були затяті нацисти-головорізи.

— Не головорізи, а патріоти Німеччини, істинні тевтонці, яких згуртував у «Чорному сонці» сам фюрер під проводом свого вірного Генріха Гіммлера.

«Що він меле? — вжахнувся Теренс. — Типовий азіат з розкосими очима. І до того ж у цій сміховинній індійській хламиді».

Господар гроту з гідністю провів долонею по гостренькій борідці і все з тим же суворим пафосом вів далі:

— Мій дід воював в Берліні до останнього дня рейху. Він був тібетським ченцем, якого фюрер запросив до себе, вірячи у велику силу тібетського магічного знання і тибетської космічної енергії. Я продовжую віру мого діда-ченця. Він разом з небагатьма вирвався з оточеного більшовиками Берліну. Але досить про це. Вас чекають. Ходімте.

— Пробачте, я нікуди не піду… я протестую! — дозволив собі вигук обурення Теренс Реттіган, син наймогутнішого мільярдера світу і друг української жінки Віруні.

— Ні, це я протестую! — якимось майже глибинним голосом мовив господар гроту. Його очі налилися кров’ю, в них зблисло щось сатанинське. — Слухайте мене уважно… наказую вам: слухайте мене уважно!..

У Теренса пройшло холодом по душі, все тіло його обезволилось, і він відчув себе кволим і упокореним. Уже не міг мовити ні слова, видати ані звуку. Повільно, мов сновида, підвівся з крісла, опустив голову і покірно, голосом слуги мовив:

— Якщо ви так вважаєте, я вас слухаю і покоряюся вашій волі.

В цю мить він ще не знав, що в жорстокім двобої стихій добра і зла, який одвіку точеться на землі і в Космосі, йому на коротку долю секунди випало стати мимовільною жертвою великого сатанинського зла. Не знав і того, що повелитель підземного царства володів неймовірною гіпнотичною волею, його слово могло володарювати і вести за собою, його голос був дужчим за окрик долі.

Зараз господар — він прямо представився «Магістром ордену «Чорного Сонця» — раптово подобрішавши на лиці, переходить до іншої тактики. Він просто і привітно подає Теренсові руку зі словами:

— Яке щастя, що ви з нами! Я був певен, що ви почуєте голос титанів, голос своїх предків. І тому ми тішимося з вашого приходу до нас, дорогий містер Теренс Реттіган, син славнозвісного володаря «Мажестіка-12» Пауля Реттігана.

Магістр поважно підводиться, поважно затягує на собі пасок білого халату і рушає до прикритого військовим плащем входу в грот. Теренс, обезволений і спустошений, іде за ним. Вони посуваються напівтемним печерним проходом. По-суті, це все та ж єдина, на довгі гони печера, похмуре підземелля, у ньому склеписта стеля, у ньому сяють пекучі лампи, у ньому по кутках примарні постаті людей в плямистих комбінезонах зі зброєю в руках.

Та ось вони вступають в інше приміщення. Це вже зал, справжній, величний зал в стилі середньовічного лицарського замку. Тут на стінах розвішені бронзові щити, схрещені мечі і алебарди, пучки стріл, якісь чорні стяги із відвертими нацистськими символами і знаками. А далі — широкий стіл і за ним — кілька постатей в лицарських обладунках. У справжніх сяючих панцирах і кольчузі.

«Боже, куди я втрапив? — ворушиться в терен-совій голові квола думка. — Орден хрестоносців чи вищий синкліт римського папи?».

Він підходить до них. Зовсім близько. Вдивляється в їхні обличчя. Вони теж пильно дивляться на нього. Один з лицарів вказує йому на дубову лаву поруч себе, говорить до нього, мішаючи англійські і німецькі слова:

— Не дивуйтесь, це не сон, не марення. Ви — Містер Реттіган. Так? Ми ваші вірні поплічники. Ми знаємо, що ваш батько Пауль Реттіган свого часу належав до верхівки славного рейху, був тевтоном і ним зостався. — Лицар важко підводиться, в його очах проблискує зухвала відвертість. — Не дивуйтесь з наших лицарських обладунків. Це — героїчна забава, це спомин про наших предків. Головне в наших душах і в наших намірах.

— Які ж ваші наміри? — не втримався від цікавості Теренс.

— Велика Німеччина! Великий готський дух! Великий закон вірності нібелунгів! — промовляє плечистий німець з хитрим полиском у очах. І ми вдячні великому Магістрові… — поклон в його бік, — який знайшов спосіб запросити вас до нашого храму. Ми всі, що зібралися в цій священній кримській печері, вважаємо її за наш храм і тут молимося за нашого древнього германського Бога. — Він зненацька викидає вперед руку в гітлерівськім салюті і гарикає з видимою насолодою: — Зіг хайль! Зіг хайль!

Більше ніяких пояснень не треба. Теренс слухняно вмощується за масивним дубовим столом, йому підсовують масивну полив’яну таріль, дають в руки масивний ніж у формі древньогермансько-го меча, і він починає трапезувати разом з усіма.

Невдовзі до залу входить Магістр у білому ламаїстському халаті і чалмі брамана на голові. Він уже розвеселений, браманьска пихатість з нього геть злетіла.

Теренсові ясно, з ким він має справу. Нащадки німецьких нацистів і тібетських браманів плетуть нову змову. Змову проти сучасної цивілізації. Вони, мабуть, неймовірно багаті, за ними якась світова організація, вони можуть все і здатні на все.

— І як же ви опинилися тут, в цивілізованому Криму? — дивується в нападі хмільної відвертості Теренс. — Вас давно мала б викрити міліція, влада, служба безпеки України.

— Конспірація! Ви чули таке прекрасне слово? — вигукує пикатий лицар і робить відвертий знак у бік Магістра: — До того ж за нами Схід. Тому нашим Магістром став онук тибетського брамана Ба-гір. До того ж ми сподіваємося на дружбу з вами, першими людьми Америки, лордами фінансового світу.

І дивно, ці химерні, ці шалені слова покоряють Теренса Реттігана. Справді, цікаво зненацька опинитися серед таких безсоромно відвертих людей, у своєму колишньому світі, у тому світі, що колись належав його предкам. Його пращури були германськими воїнами, себто й він також германський воїн! І тому сидить серед них, тому й дали йому до рук ніж у формі германського меча.

— Тільки даруйте мені… — враз наче отямився Теренс Реттіган, — може, ви й благородні лицарі, але я… ви не знаєте правди про мене… я звичайний художник, я — маляр, виставляю свої картини на вернісажах…

Йому заперечують: це неправда! В його жилах тече німецька кров знаменитих готських володарів.

В старовину вони стояли тут на кримських берегах, на Дніпрі, який називався величним словом Борисфен, і вони, грізні остготи, уміли не тільки орудувати мечами, а й творили свої полотна краси, і писали свої книги у наметах під час походів проти варварів-слов’ян, і були мудрими й освіченими, як цивілізовані греки і римляни.

Теренс, протестуючи, відмахується:

— Не треба так… ми, німці дуже близькі до слов’ян, бо ми всі арійці. Й до того ж я закоханий в їхню, себто слов’янську дівчину. Прошу вас: не ображайте Україну, вона також мала своїх предків. Вони вміли воювати, їхні вояки доходили до Візантії, їхні мечі дзвеніли на берегах Балтії і Волги. Вони також мали безсмертних предків, своїх лицарів духу. Я схиляюся перед їхнім генієм Шевченком. Сподіваюся, ви чули про такого. © http://kompas.co.ua

— Чули! — схопився з лави худорбастий, з борідкою клинцем лицар. — Але ви мусите знати, що крім Вагнера і Гете, яких обожнював фюрер, німці не визнають жодного генія. До того ж ваш так званий «геній» Шевченко… — кривить недобре губи «германець», — мав могутнього покровителя гросбауера Енгельгартда, і за деякими відомостями той був йому справжнім батьком. — Бородатий із виразом зверхності на лиці розвів руками: — Тож, хай і Шевченко буде з нами, хай і він з його німецькою кров’ю прилучиться до наших геніїв!

Всі гучно регочуться. Почуте для Теренса — новина. А втім це йому байдуже. Геній не геній. То як же бути з ним, живописцем, художником? І чим він може бути корисним гер рітерам? Він звик тільки писати картини і більше нічого.

— Гальт! — б’є по столу кулаком Магістр. — Ми не задарма привезли вас в цей могутній німецький грот. Ви також наш новітній геній! І в цьому скоро переконається весь світ. Майне герен, — повертається Магістр до своїх рицарів, — доручаю вам найближчим часом організувати вернісаж і продаж полотен нашого німецького (повторюю: німецького, а не американського!) живописця Теренса Реттігена. Спочатку в Берліні… — (він старанно заламує пальці, рахуючи), тоді в Мюнхені, в Парижі, в Брюсселі, в Нью-Йорку. Грошей не жаліти. Вам, Курш-тайн, — киває він в бік одного з присутніх, — завдання особливої ваги: потурбуйтесь про рекламу і афішування малярської творчості нашого славетного друга! Організуйте спеціальне художнє видавництво, протягом року почніть видавати художній часопис з ілюстраціями його творів. А згодом, коли весь Крим опиниться під нашим контролем, сподіваюся, ви, гер Теренс, не відмовитесь прийняти від нас в дарунок один з санаторійних комплексів, який стане вашою кримською майстернею.

— Хто ж вам це дозволить, майне герен? — лепече вражено Теренс. — Тут є влада.

— Помиляєтесь, шановний. Майбутня влада — це ми з вами. В чому ви скоро самі пересвідчитеся.

І тут Теренсові раптом стає нудно сидіти серед цих впевнених, галасливих панів, він позіхає, кліпає очима, озирається на всі боки і ніби хоче знайти когось, з ким можна було б повести щиру розмову.

— В мене почалась мігрень, майне герен, — каже він вибачливо. — Чи не дозволите ви мені трохи відпочити? Звісно, якщо це вас не образить.

Йому дають на це дозвіл. Ясна річ, після такої подорожі, та ще по кримських дорогах, постіль сама кличе до себе славного художника. Хай собі іде.

На нього чекає чудовий готель у печері. Доброго спочинку!

А гер рітери лишаються трапезувати далі. Вони вдоволені. Здається, все складається згідно задуманого сценарію, як це передбачав гер Магістр. Художник із світовим ім’ям (ну, хай поки що не вельми світовим, на його світову популярність вони всі ще постараються гуртом!) син могутнього Президента американського ордену багатіїв «Мажестік-12», якому незабаром безпремінно бути самим Президентом, починає вписуватися в їхнє товариство.

— Отже, панове рітери, — промовляє до присутніх Магістр тоном повної довірливості, — план наших дій в силі. Ми стоїмо на порозі звершення великої віри германців. Те, що не вдалося колись остготам, те, на чому зламав зуби фюрер нашого трагічного рейху і його могутні збройні сили, ми здійснимо без зброї, розумом і багатством. Наші дешеві товари, наші щедрі інвестиції повинні діяти, як гренадери тисячолітньої імперії. Але пам’ятайте… — Магістр злегка поправляє на собі туго намотану чалму, — ситуація дещо змінилася. І не на нашу користь. Українці врахували свої помилки і діють досить зважено. Припинилися всякі там мітинги, опозиції, галаси. До того ж, на жаль, виникла загроза, якої ми не чекали… — Магістр пожував кінчик вуса. — Загроза з Космосу!

У просторій печері западає тиша. І вмить її розколюють вигуки лицарів:

— У нас є свої друзі в Космосі!

— Весь Чорний Космос наш!

— Годі панькатися з гуманістами з Сиріусу!

Магістрові стає терпіння перечекати шквал невдоволення. Він піднімає келих з вином і скупо посміхається. Добре, що його друзі сповнені рішучості, що вони не загубили войовничості лицарів «Чорного сонця».

— Вірю вам, майне герен, що ви виконаєте доручену вам Богом місію. — Магістр зробив важку паузу. — І все ж будемо обережними. Обережними і мудрими. Час великого терору ще не настав. А коли настане… тоді Україна і вся Європа, і Америка зрозуміють, що з нами треба рахуватися. Прозіт, майне герен! За Великонімеччину! За славу остготів!

Що ж, великий Магістр кримського ордену змушений дійти висновку, що йому не минути відвертої розмови з бранцем. Надто інтелігентна він людина, щоб підкупитися на всілякі «лицарські» і «остготські» теревені. Напівіржаві германські мечі йому теж не заб’ють памороки. Проте він, великий, принаймні, дуже здібний художник, не позбавлений честолюбства. І якщо погомоніти з ним з усією щирістю, якщо показати йому шлях до слави…

Магістр вирішує сам почати розмову. Ось і печера художника Теренса Реттігана, завішений військовим плащем вхід, в печері яскраве сяяння неонової лампи. (Здобути електрику Магістрові було непросто, але він цю проблему подужав).

Теренс сидить на стільчику біля стола, щось читає.

— Ах, це ви, гер Магістр! — зривається на ноги Теренс і підсовує йому другий стільчик. — Радий бачити вас в моїй скромній келії. Сідайте.

Магістр опускається на незручне сидіння. Млявим рухом розсупонює на собі пасок і відкриває поли білого халату. Під ним… звичайнісінький спортивний костюм.

— Не дивуйтеся, гер малер. Я — історик за фахом. І розумію смисл наших готських ігрищ. Ми хочемо розширити наш вплив на весь Крим. Привнести сюди німецьку культуру, відродити славу древніх готів, наших пращурів.

— І ви вірите, що вам вдасться взяти під свій вплив цілу автономію — Крим? — здивувався щиро Теренс. — Але ж це авантюра. Вас всіх заарештують. В кращому разі вишлють, як порушників нашої конституції. Себто — української, — поправився Теренс.

— Ми нічого не збираємося порушувати.

— Але ці ваші таємні гроти, ця німецька атрибутика, в якій повно фашистських символів… Боюся, вони накличуть на вас біду, гер Магістр.

— А я не боюся, гер Реттіган. Кажу ж, на нашому боці безсмертний орден «Чорне сонце». Він порвав з нацизмом. Він — сам дух Німеччини. До того ж мушу вам щиро сказати, що нас підтримують певні німецькі кола, банки, промисловці, деякі політики. В ордена «Чорне сонце» є приваблива ідея! — патетично вигукнув Магістр. — Орден зібрав кілька мільйонів марок серед своїх шанувальників і утворив групу лицарів-тевтонців — ви їх сьогодні бачили у великому залі-гроті — тевтонці вирушили під виглядом туристів в Крим, пробралися до печери, проникли в найзатаємніші її глибини, поряд знайшли ще кілька таких печер, утворилося ціле печерне місто, мене обрали за старшого, себто Магістром, із Мюнхена найдішли відомості, що наша фактично хлоп’яча забавка декому дуже сподобалася, і їй надали грізне політичне значення. Тепер ми певні — у нас є високі покровителі, їх воля стала для нас законом, їхні нелічені грошові суми відкрили перед нами дорогу до шалених планів…

— Отже ви вірите, що вам удасться з часом завоювати весь Крим? — вражений почутим, запитав Теренс. — Але ж це авантюра, якої світ не знав!

— Кажу ж, шановний гер Реттіген, що на нашому боці безсмертний орден «Чорне сонце». У нього мільярдні кошти і нездоланна сила. — Магістр хитрувато посміхнувся: — Ми потрібні нашим патронам в Німеччині. Дуже потрібні!

Теренсу стало зимно від почутого, і його маленька, напоєна холодом келія здалася йому схожою на могильний склеп. Він через силу проковтнув слину, спазми здавили йому горлянку.

— Шановний гер Магістр, — сказав він дрижачим голосом, — я здогадуюсь, чого ви хочете від мене. Ви хотіли б встановити через мене зв’язок з моїм батьком, Президентом «Мажестік-12». Авжеж?

— Хотіли б, містер Реттіган, — підвівся в урочистій строгості Магістр і відверто мовив: — Наші мюнхенські благодійники починають втрачати в нас віру. Кінчилася «холодна війна», і вони розуміють, що Крим не завоюєш. Проте є сили могутніші за них.

— Космос?

— Так, «чорний космос» стоїть на нашому боці, «чорний космос» уже кілька разів посилав сюди своїх посланців.

— Живих інопланетян? — не повірив Теренс.

— Майже живих. Себто над нами зависали їхні HJIO, я одразу відчував їхню присутність, виходив з печер і бачив ті страшні апарати. Кажу: апарати, бо щоразу прилітало по кілька дивних химерних потвор непевної форми. Вони сяяли як чорти, опускалися майже до землі, і ми чули в собі їхній голос. А точніше — їхню думку, їхнє веління.

— Чого ж вони від вас хочуть?

— Щоб ми існували. Просто існували. Для них цього досить. І були готові до їхньої нової появи.

— Не розумію, яка вам користь від них?

— Колись ми станемо виконавцями їхньої волі на землі. В годину їхнього повного торжества.

— Над ким?

— Не знаю… Це для нас найтяжча загадка. Десь в небесних просторах точаться запеклі бої. Якщо вони переможуть, прийде нова ера. Ми мусимо просто чекати.

— Ясно, — здогадався Теренс, відчувши, як в ньому піднімається хвиля страху. «Сірі HJIO» були найстрашнішим поріддям Космосу.

— Дуже вас прошу, містер Магістр, не приневолюйте мене до співпраці з ними. Я уже ввійшов в інший контакт з іншим Космосом.

— Нам це відомо, — мовив строго Магістр. — «Сірі» нещодавно передали нам інформацію, що ви, містер Теренс Реттіган, стали посланцем Сиріусу на Землі. І тому я навмисне послав своїх людей, щоб захопити вас. Не бійтеся, я не вчиню вам кривди. Бо якщо по чесному, то ви такий же нещасний і безвільний раб Космосу, як і ми всі. — Магістр зробив важку паузу, тугіше затягнув на собі білий пасок. — Тільки тепер я збагнув, містер Теренс, що життя наше на землі — ніщо. Порожній нуль! Ми всі в їхній владі. «Сірі» і «білі» HJIO панують над нами, вони наші боги. І, чесно кажучи, я молюся в душі, щоб ваші «білі» розчавили наших «сірих». Інакше нас жде страшний кінець!

Магістр схилив голову, і з ритуальною строгістю залишив келію Теренса Реттігана.

Старий барон Реттіган складав речі перед відльотом в Штати. Тяжке лихо — викрадення сина — розчавило його. Нічого нового досі не з’ясувалося, невідомо, хто його викрав, куди його завезли, може, вже й замордували десь у горах а чи втопили в морі. Була, правда, сподіванка, що міліція докопається до бандитів. Віруня щодня прибігала до старого в готель, розпитувала, чи немає якихось вістей, якогось дзвінка? Мали уже викрадачі поставити свою вимогу. І, на її думку, вони її безпремінно поставлять. Але коли то буде? Чи дождеться її старий барон Реттіган?

Їздив барон і на дачу до Президента. Той прийняв його з усією сердечністю. Надто дружина його Людмила Іванівна. Останнім часом сама заходилася шукати художника. Підняла на ноги весь Крим. Діяли разом з Вірунею. Біда ця здружила їх, і вони стали мов рідні.

З Президентом, правда, розмова випала досить гостра. Зараз, схиляючи сиву голову над валізою, барон наче досі бачить задумливе президентове обличчя. І якийсь безпорадний вираз на ньому. Всі ж сили кинуто на розшук, уся агентура, усі вивідувачі, слідчі, прокуратура Криму. 1 ані проблиску чогось втішного і реального.

— Хоча з’ясувалася одна зачіпка, бароне. Дуже серйозна. Останнім часом до нашого Криму стали дуже пильно придивлятися з-за кордону. І, даруйте, бароне, серед тих уважних і пильних є і ваші німецькі колеги. Неонацисти! З колишнього «Чорного ордену» СС і ордену «Чорного сонця» СС.

— Мені соромно згадувати це, Президенте, — зітхнув старий, — але я також формально досі належу до «Чорного ордену». Напевне, ви знаєте, що я за походженням німець. Так би мовити, чистокровний арієць. І свого часу наївно вірив у містику і в астральні сили Зла і Добра.

— Гадаю, що Зло і Добро — не астральне, — мовив задумливо Президент. — Вони цілком конкретні. Навіть земні.

— Можливо… Проте коріння його, в цьому я твердо переконаний, сягає в космічні далі.

— Жаль, що коріння Зла не губиться в тих далях, — зітхнув Президент. — Бо вияви його ой які ж конкретні. Часом я їх просто відчуваю на дотик.

Вони сиділи на терасі у плетених лозових кріслах, море розімліло жебоніло в березі, гортаючи гальку, довгі тіні від похмурих скель лягали на затоку, на загублений в кипарисових заростях дім президентської резиденції. Спокій і втихомиреність, і якась щемлива ніжність огортали душу Президента. Не хотілося вести розмову з бароном, було жаль його і водночас думалося про його непросту політичну біографію. З переданої Президентові інформації він знав, що старший баронів брат ще до війни належав до найближчого оточення Гітлера, був членом горезвісного товариства «Туле», де нацистські верховоди провадили свої спіритичні сеанси, вивчали священні тексти арійців, кабалістику, парапсихологію, руни германців, ясновидіння, елементарне колдовство. Знав він і про криваві наслідки нацистської містики, про втілення містичних ідей фюрера в плани завоювання світу, про масові вбивства і криваві розбої на окупованих територіях. Зрештою, то все було давно, то вже стало минулою сторінкою фашизму. А втім, думав Президент, і не зовсім минулою. Недарма ж цей нещасний барон примчав сюди шукати допомоги в спасінні свого сина-художника.

— Містер Президент, — обірвав довгу мовчанку барон, — нацистське минуле справді було дикою химерою, виплодом хворобливої психіки фюрера. І я б не хотів, щоб цей нацистський кошмар поклав відбиток на мою…

— Вибачте, — чомусь розсердився Президент, — давайте говорити реальними категоріями. Якщо вже ми ведемо мову відверто, то не забувайте, що Гітлер звертався до історії і плів свої, як ви кажете, химери дуже конкретно. Я можу вам нагадати про це, бароне.

— Але ж прошу, — весь підкинувся старечим тілом Пауль Реттіган.

— Наскільки мені відомо — даруйте, я не історик і можу помилятися — Гітлер обожнював знаменитий спис, яким було добито на Хресті Спасителя.

— Ви маєте на увазі спис, яким Гай Касій, представник Понтія Пілата пронизав тіло вмираючого Христа. Так?

— Саме його я маю на думці, бароне. Кажуть, що приходячи в австрійський музей, фюрер годинами простоював перед цим списом і там в музеї він прийняв ухвалу присвятити себе культу Зла.

— Не заперечую цього, містер Президент.

— Бачите, бароне, ви зводите все ледь не до теоретичної, якоїсь дуже абстрактної містики, — не без злості вигукнув Президент. — А я хочу нагадати вам, який слід та містика полишила на нашій землі. Так, Гітлер вважався містиком, це правда. Гітлер вірив у астральні битви чорних і білих енергій, він визнавав реінкарнацію сильних осіб для завершення їхньої місії в новому житті. Але вся ця беліберда не така вже й безвинна, дорогий мій бароне. І віра фюрера в демонічних надлюдей також була не безвинною, не наївною і химерною. Ваш фюрер шукав конкретні, дуже жорстокі, дуже порочні контакти з астральними силами для війни і завоювання народів. Він прагнув не якоїсь умоглядної війни, а елементарного масового убивства людей, винищення мільйонів. — Президент раптом відчув калатання серця, і йому подумалось, що така важка балачка може закінчитися для нього сердечним нападом. — Та з мене годі, пане бароне! Бо мій батько, мій добрий, лагідний татусь був розчавлений його містикою. І сьогодні, як я здогадуюсь, нащадки фюрера хочуть розчавити й вашого сина.

— Ви знаєте щось про нього? — похопився барон і також підвівся з плетеного фотелю.

— Так, знаю дещо… Власне, ми здогадуємося про деякі справи.

— Скажіть, він живий, мій Теренс?

— Боюся, не тільки живий… — Президент урвав на слові. — За нього вчепилися ваші земляки. І викрали його не для вбивства чи викупу, а для своєї нової магії. Звичайно, чорної.

— Нічого не розумію, містер Президент.

— Ходімте в мій кабінет, я вам дещо покажу. — Президент кивнув у бік дверей, пропустив поперед себе старого. На дорозі їм зустрівся президентів помічник, зосереджено-строгий молодий чоловік у білій тенісці. Президент, вибачаючись перед бароном, відвів помічника вбік, похитав докірливо головою: — Я ж вам казав, Павле: зранку годину на пляжі! Щодня! Ви зовсім не засмагли. І по обіді теж. Ви не взяли на себе крапельки сонця, а нас чекають в Києві важкі справи. Ну, що там нового?

— Був дзвінок із Севастополя, — стиха промовив помічник. — Трохи дивний дзвінок. «Червоне око дивиться на вас», — так повідомив хтось зі штабу українського флоту.

— Ясно. Капітан 2 рангу Сікора? Чи, може, Севастьянов, командуючий російським флотом?

— Не назвався, але мені здається, що це капранг-2.

— І ніяких пояснень?

— Єдине — про «червоне око»… Сказав, сьогодні під вечір.

— Господи, і тут містика! — відмахнувся Президент з затаємниченим усміхом. І вмить похопився: — Що ж, будемо чекати. Напевно, це канал з Космосу. Тоді, Павле, іди на море і потім весь день не відходь від апарату. Надто під вечір. Справа може набрати особливого повороту.

В кабінеті,який за кількістю книжкових шаф нагадував філіал московської «ленінки», Президент всадив барона в зручний фотель біля вікна, сам пройшов до письмового столу, погортав папери і добув з них аркушик.

— Прошу вас, бароне. Прочитайте цей лист. До мене.

— Який лист, містер Президент?

— Здається, від нього.

— Не розумію, містер Президент… — Старий обережно і водночас з побожною шанобливістю бере до рук аркушик, добуває окуляри, кладе їх собі на носа і починає читати, безгучно ворушачи губами:

«Глибокошановний пане Президент України! Вважаю за велику честь для себе писати Вам цього листа. Хто я такий, Ви, мабуть, здогадуєтесь. Головне не в тім. Головне в проблемі спасіння Української держави, якою Ви з таким достоїнством керуєте. Тільки Ви, глибокошановний Президенте, сьогодні маєте достатній авторитет і реальну владу в Україні, щоб відвернути її з того сакраментального шляху, який веде український народ до прірви загину. Повторюю: Ви і тільки Ви!

Не можу не визнати, що дякуючи Вашим сміливим і послідовним реформам останнього часу ви почали жити краще. Та до повного благополуччя на кшталт європейського, а тим паче американського, вам ще ой як далеко! Та найстрашніше жде попереду.

Знову з’явилася загроза поневолення вас північним сусідом. Він уже не просто стукає до ваших дверей, а й сміливо переступає через ваш поріг. Він має нафту й газ, величезні людські ресурси, могутній промисловий потенціал і до того ж чуття імперського владики, якому все дозволено. Він скуповує ваші підприємства, влазить у вашу банківську систему, диктує вам зовнішню політику. Добре, що Ви, пане Президенте, ще якось знаходите в собі мужність часом чинити цьому опір. Та чи надовго це?

Хочу закликати Вас, пане Президенте, кардинально і остаточно повернутися на Захід. Там ваше спасіння, там найвищі технології, дух істинної свободи і демократії. Кажуть, ви з’єднані з північним сусідом узами слов’янського братерства, кревними і релігійними зв’язками. Але ж ці узи і ці зв’язки не завадили північному сусіду триста років з гаком товкти вас, українців, у багні, та й потому, в царстві «великого Кормчого» висмоктувати з вас кров і сили, національну гідність і залишки державного чуття.

Хай північний сусід живе своїм життям. Ви будете жити разом із Європою й Америкою нашим життям. Така логіка планетарного існування.

І ще одне, може, найважливіше. Найближчим часом великий космічний Брат почне поставляти в Крим, а затим і в Україну, необмежені, фактично безкоштовні маси енергії, добуті з дна Чорного моря. Я знаю, що це реально, бо мав нагоду бути з одною прекрасною жінкою в підводній штаб-квар-тирі інопланетян-сиріусців. То не Космічний Брат, а сам Бог посилає вам такий благосний дарунок. І це ще одна нагода порвати вашу вимушену залежність від Півночі. Тепер ви всесильні і непереможні! Уклінно прошу Вас, глибокошановний пане Президенте, скористатися з такої нагоди і піти в родину західних друзів. Вони зичать нам добра і чекають на вас.

Пишу Вам цього листа, маючи в серці віру і надію на те, що Ви почуєте мене і вчините так, як велить Вам власне сумління.

Теренс Реттіган.»

Президент довгу хвилину спостерігає за реакцією, яку лист справив на старого барона.

— Теренс… Теренс… — шепоче сивоголовий барон. — Мій син пише такого неймовірного, такого зухвалого листа самому Президентові великої держави! — усмішка ледь прихованої втіхи і заразом ніяковості пом’якшує йому вуста. — Слава Богу, він живий! Мій син живий!

— Принаймні, сайт в Інтернеті підтверджує ваш здогад, бароне, — каже задумливо Президент.

— І де ж він зараз? Звідки звертається до вас?

— Шукаємо.

— За кордоном? В морі? В небі? Серед отих космічних Братів?

Президент натискує на дзвіночок і просить принести кави. П’ють мовчки, в обох на лицях вираз абсолютно різний. Старий барон з явним чуттям полегкості, майже божественного воскресіння дивиться усміхнено в підлогу. Президент трохи розтривожений, і заразом обличчя його видає печальний смуток. Мовляв, як легко давати поради і як гірко виконувати їх.

— Мене не хвилює, звідки це надійшло, — говорить він по хвилі. — Важливіше інше: хто за цим стоїть? Хто так глибоко осягнув смисл нашого життя? Чому в цьому листі так багато розумної слушності і так багато провінційної простоти?

Зненацька у старого сіпнулися сухенькі губи. Зціпивши руки, він, наче в якомусь просвітленні, зводить очі на Президента.

— Стривайте, містер Президент… Дайте мені аркушик… Як тут написано в кінці? — Барон перечитуєте останню фразу: — «Маючи в серці віру і надію на те, що Ви почуєте мене і вчините так, як велить Вам власне сумління». — Очі старого теплішають, в них проблискує спомин: — Боже мій! Це ж наш родинний знак! Від давніх давен у нашій сім’ї було прийнято: якщо хтось писав листа додому під примусом обставин чи умовностей, то умисне додавав оцю фразу: «маючи в серці віру і надію». Так, його приневолено. Але він був певен, що лист обов’язково буде показаний мені, його батькові. І тому він, по-суті, сповіщає нам свої думки-поради. Хоча в цій фразі… — Барон замислюється. — Стривайте, в цій фразі є деталь, доповнення… Абсолютно точно! Є доповнення, яке мусить бути поправкою до тексту. Ось послухайте: «маючи в серці віру і надію», і далі — «на те, що Ви почуєте мене і вчините так, як велить Вам власне сумління». Овва! Містер Президент! Мій син подає вам лише кволу пораду, він хоче, щоб далі Ви самі поміркували над нею і вчинили так, як велить Вам ваше сумління.

Президент і собі ще раз передивляється аркушик. Тоді повільно опускає його додолу. Такий поворот йому вельми потрібний. І вельми обіцяючий.

— Мабуть, сигнал відправлено людьми, далекими від України. Бо наші люди мудрі і сваритися, а тим паче рвати дружбу з північним сусідом не збираються. А щодо деякої агресивності цього сусіда… ваш син має певну рацію. Що ж, доведеться тільки з’ясувати, хто так влазливо і так однобоко підказував вашому синові, — і глянувши ще раз на писання, Президент каже до старого з делікатною ввічливістю: — Бароне, даруйте мені. Я не маю часу затримувати вас довше. Як бачите, дещо прояснюється. Повертайтеся в Севастополь. І чекайте від мене сигналу. Теренс Реттіган безперечно захоче зустрітися з вами. І, я певен, саме в Криму, на нашій українській землі.

Президент, відклавши папери, зробивши на них свої позначки, іде з дружиною на прогулянку до моря. Галька хрумтить заспокійливо, перекочується, давить горбасто в п’яти, на морі абсолютний штиль. У дружини не дуже веселий настрій — прочитавши листа від Теренса Реттігана, пройнялася тривогою. Може, й досадою. Всі повчають її чоловіка, багато велемудрих на землі, а насправді кожен дбає лише про свій інтерес, про свою будучину. Переживає за свого чоловіка Людмила Іванівна. Либонь, більше, аніж він сам переживає.

— В які ж лабети втрапив наш геніальний художник? — з легким глузом мовить дружина, відчуваючи полегкість від думки, що з Теренсом усе гаразд.

— Маю один здогад, — каже Президент і, вибравши при воді кругленький камінець, жбурляє його понад хвильками. Камінець летить стрибливо, черкаючи хвильки, чим завдає Президентові втіхи. — Бачиш, який він моторний. Три… ні… чотири кільця… А я собі загадав: якщо підскочить чотири рази, чекаймо якоїсь важливої новини. То ж вона й буде. «Червоне око» згадало про нас. Гадаю, не даремно. Має бути щось велетенське, моя люба. Взагалі, нам поталанило. Сиріус з древніх часів вважався зіркою щастя.

— Плутаєш, мій дорогий Президенте, — хитає заперечливо головою дружина, і її темно-каштанове волосся гарно стріпується на її плечах. — Сиріус — то зірка ранньої мрії. Ну, й звісно ж — кохання.

— Даруй, я в цьому не майстер, — сміється Президент.

— Мусиш бути. Таку державу взяв собі на карк.

— Взяв. І несу. Падаю і все ж таки несу!

— Зізнайся: і кидати не хочеш, — піджартовує дружина, дивлячись закоханими очима на свого чоловіка.

— Зізнаюся: не хочу! А якщо по-чесному, просто не смію, Людонько. Жаль своїх прорахунків. Хоч декому з критиків здається, що мені все одно. Там не стань, там не підписуй!.. Якби ж можна було все наперед змоделювати. Це їм у Космосі, коли дивляться на нас грішних, все видно і все зрозуміло. Бо, мабуть же, прожили на мільйони літ більше, аніж ми. Мають свою космічну методологію, свої високі космічні науки.

— Хочеш сказати: свою парадигму для визначення дій, так?

— Мудро, але цілком вірно, Людонько, — згоджується Президент. — Парадигма Космосу! Звучить, Людонько! Колись, вже сидячи на пенсійних хлібах і не маючи головного болю за свої прорахунку напишу трактат під назвою: «Парадигма Космосу». Або як Космос придивлявся до нас, піджартовував з нас, висміював, незлобливо критикував. Але жодного разу не подумав, що ми ж з ним — діти одного безмежного Всесвіту.

— Не лякай мене такими словами, любий.

— Самому страшно, як гляну на небо.

Дружина бере чоловіка за руку. Повисає на ній.

І в тім повисанні більше замрії, аніж пустотливості.

— Ти гадаєш, що Всесвіт більший за Космос? — з якоюсь ніби печаллю запитує вона і дивиться вгору на кліпливий розсип зірок. — Он глянь, скільки їх. Кожна зіронька перекліпується, і в кожній, мабуть, своє життя, свій біль, своя ніжність, свої страждання. Хто це сказав з наших письменників? Здається, Довженко: коли я дивлюся на зорі, мені хочеться плакати!

— Заплачемо, як обізветься «Червоне око».

— Аби не чорне, — каже дружина.

— Твоя правда: аби не чорне! — згоджується Президент, і голос його насочується болем: — Сьогодні барон розводив антимонії про параноїка Гітлера, ледь не захищав його, ледь не плакав. А я хотів би йому сказати, скільки в нашому селі було спалено у війну хат. Скільки вдів лишилося. І все те «Чорний орден» СС наперед розпланував, усе виконав із німецькою пунктуальністю. Та й ми оце також, скільки літ після імперії, не можемо по-справжньому розігнути спину… Стоп! — насторожується Президент, і лице йому враз яснішає: — Наче фари втупилися в браму. Що я казав? Чотири камінці і маємо гостей!

* * *

В Президентовому кабінеті тиша, важка, задумана, причаєна, вся наче в дрижанні перед якоюсь несподіванкою. Бо ж ось перед Президентом сидить з новиною капранг-2 Серж Сікора, темно-русявий чубчик як у парубка, очі веселі, але з холодком тривоги. В його каюті на бойовому кораблі обізвався Космічний Брат, «червоне око» його дало знати про себе, сповістило, що має намір хутчіше зустрітися з Президентом України. За дві години домчав машиною до найвищої посадової особи в державі. І хоч почуває з президентового боку до себе симпатію, а втім йому зараз і лячно, і непевно.

Президентові теж на душі тривожно. Цей хлопчак всього набачився в космічних мандрах, може, колись людство згадає його, як першого землянського повпреда у царстві космічних братів. Знає він, які вони, оті далекі наші позазоряні. Йому ж, Президентові випало за немолодий його вік бачити більше суворих облич трударів, та хіба ще гніву і розпачу в жіночих очах, коли юрмиська оточують його на майданах рідного міста.

— І як же я зустрінуся з нашим космічним братом, коли ти, товаришу капранг-2, полишив «червоне око» на своєму бойовому кораблі? Здається, так величають твій тихохідний крейсер чи, вибачай — сторожовик? — запитав з доброю іронією Президент.

— Пане Президент, — перейшов на прийняте в столиці ритуальне звертання Серж Сікора, — ми справді не дуже швидкохідні. Та все ж двадцять п’ять вузлів на годину спроможні дати. А колись, може, подарує нам пан Президент і швидкохідніший сторожовик. Всякого буває.

— Прошу вибачити за слово, — щиро розвів руками Президент. — Обіцяю тобі, капранг, що скоро наша Україна матиме найшвидкохідніший флот у світі. Дай Боже, пережити ці нелегкі часи.

І Президент ділиться з капрангом останньою новиною. Не досить виразною, а все ж утішливою. Капранг Сікора вислуховує її з завмиранням серця, спершу з чуттям неймовіри, далі дивної радості, а потім і полегшення. Бо ж зараз він сповістить про це свою онуку Віруню, яка десь там готує з господинею дому вечірній чай. Хай Віруня нарешті скине з себе тягар смутку. Все буде добре… все буде казково… Головне, що художник Теренс Реттіган вийшов з підпілля, і негідники мають бути покарані.

— Стривай, капранг, — гамує радісний настрій морського офіцера Президент, — за Теренсом стоять дуже зухвалі сили. У мене ще немає підстав для великої радості.

— Та ж він живий!

— Живий. Озвався до нас через Інтернет. А втім… хлопче, мені тепер ясно одне: комусь дуже кортить посварити нас з північним сусідом, а потому, може, і з Союзом Східних держав. А це вже крок до катастрофи. Згадай історію, Серже. В чому була велика мудрість, Богдана Хмельницького? Він умів лавірувати між турками, ляхами і Москвою. Тонка дипломатія. Якби кляте Берестечко не підкосило йому ноги, ще невідомо, як склалася б наша доля в наступні триста років.

— І хто ж може за ним стояти? — пробує розгадати ребус Серж Сікора. В білій шовковій безрукавці, в новеньких погонах такий він зараз юний, відвертий, сповнений довіри до всього світу. — Мабуть, клята магометанська талібанщина?

— Боюся, тут пахне скоріше Заходом, ніж Сходом, — міркує Президент. — Тому опозиція й котить на мене бочку, що, мовляв, я маю добрі стосунки з Північними, але й зі Сходом живу у мирі.

А я оце думаю собі: Боже, яке щастя, що ми не встряли разом з єдиною і нєдєлімою у криваву азіатську м’ясорубку, що наші хлопці не кладуть своїх буйних голів в гірських ущелинах Кавказу. Погано ще ми, Серже, живемо. Не щедрі у нас столи. Ціни скажені, пенсій старим і немічним ледве вистачає на кілька днів. Ну, отака наша сумна доля. Загребущих ще крутиться біля мене тьма, з очима улесливими і словами солодкими. І це при тому, що Бог дав нам багату країну, людей працьовитих, добрих душею, землі такі, що весь світ прогодують. І наше геополітичне положення, кращого не вигадаєш. Але ж оця бідність клята після розвалу імперії! Скільки у нас негодованих, невзутих, невтішених діточок, старих, пенсіонерів! У мене знайомий живе у Штатах, колись махнув туди під час воєнних лихоліть, то він, Сержику, тисячу триста доларів пенсії одержує сьогодні! То що ж я скажу нужденній бабусі, котра тягне свого візочка на шістдесят гривень? Це скільки? Десять доларів? Страшно подумати, дорогий мій. А взяти більше нізвідки. Бо все нам Бог дав, окрім енергоносіїв. Хіба що… — на обличчі Президента майнула сумна, ледь іронічна посмішка, — Космічний Брат за велінням славного Сиріуса допоможе нам. — Президент підвівся. — Мабуть, годі розбалакувати, капранг-2. Бо жінки наші трохи затягують вечерю. Ходімо до них.

Капранг вперто дивився в підлогу.

— Що, не хочеш чаювати з Президентом? — запитав господар, стоячи навпроти свого молоденького, у білому кітелі гостя. — Вставай. Пиріжки будуть славні. Чи ти у сиріусців на все життя наївся космічними стравами?

— Вибачте… — видушив із себе Серж, — я хотів вам сказати слово. Дуже важне слово, пане Президент!

— Ясно, — зрозумів його господар дому і слухняно сів знову у крісло. — Викладуй усе, що думаєш, капранг-2.

Сержа враз наче підкинуло. Він сів, заклякнувши у нерухомості, і очі йому поскляніли.

— Товаришу Президент… чому багатії у нас жирують? — видавив Серж глухим голосом. — Це не я вас питаю. Мої матроси питають. Чому труться біля Президента оті вгодовані буржуї?

Президентові хмарка лягла на чоло.

Він довго дивився собі під ноги. Аж врешті повів мову спроквола і важко:

— До Космосу це не має ніякого відношення, капранг-2. Але я скажу тобі прямо. Скажу все по-чоловічому. Забудь, Серже, ті часи, коли всіх стригли під один ранжир. Зрівнялівка та, як тепер доведено, нікому добра не принесла. Тільки могил насіяла по всій нашій землі. Кому Бог дав кебету, хай багатіє, хай множить національне багатство держави. І своє, звісно, також.

— А яке вони це багатство… яким чином на голому місці…

— Помовч, правдолюбець! — обірвав молодого офіцера Президент. — І зарубай собі на своєму гарному носику, що Президент ще жодного злодія не пригрівав і пригрівати не буде. Ані жодного! Хай він мені сином чи рідним братом буде. Коли ж з’ясую про когось недобре щось чи від Генерального прокурора одержу інформацію… Серже, любий мій, — раптово пом’якшав голосом Президент і аж голову обіпер на руку, — у мене тато впав смертю хоробрих за цю землю, за мою Україну, то невже ж ти думаєш, що я якогось плюгавого олігарха з лякаюся? — В його голосі забриніла різуча сухість, наче хто осокою провів по дереву: — Інше болить, Сержику. Очерствіли ми всі. На «мерседеси», на Мальти і Кіпри грошей вистачає, а щоб школу якусь підтримати чи сирітському приюту пожертвувати з десяток тисяч — не дочекаєшся! Були колись Морозови, та перевелися, дорогий мій капітане другого рангу.

В їдальні уже густенько люду. Наче прийом чи що? Віруня з якимось генералом балакає. Міністр закордонних справ поблискує пещеною фізіономією, усе розхвалює курорти на Сайшелах, як там славно купатися в хвилини прибою і які екстравагантні сукні у тамтешніх жриць екрану. Є що послухати, є з ким завести розумну балачку. Ну, хоча б тема, зачеплена котримось із гостей про жінок вільної поведінки і як оті вільні жінки волочаться за мільйонерами, набуваючи собі статки на старість. Не менш активно впивається котрийсь із військових гостей подробицями новітньої турецької зброї, її краще взагалі заборонити, вона, мовляв, жахливіша за ядерну бомбу… А якщо зважити близькість турецького флоту до кримських берегів, то висновки напрошуються самі собою. Упаси Боже!

Коли ввійшов Президент, всі хутко підвелися, хоча це була чисто приватна вечеря, і від того Президентові зробилося дещо прикро, а проте всі найзавзятіші балакуни й далі вели свої теревені. І Президентові врешті не лишилося нічого іншого, як знайти собі скромне місце біля дружини в самому кінці довгого столу.

Тим часом Серж підсів до своєї онуки Віруньки, обняв її лагідно і зашепотів на вухо, що біда наче минулася, від Теренса є послання, десь він заховався в горах чи, може, під водою, лист його довгий, з політичними проблемами і навіть якимось таємними натяками. Президент дещо розстроєний, супиться на той лист і шукає в ньому підтекстів, хоча наш бравий художник Теренс не любить ні таємниць, ні підтекстів.

— Скажи, він живий? Прямо скажи мені: живий він чи ні? — блиснула змученими очима онука, така сумирно ніжна в своєму рожевому платтячку.

Дідусь капранг-2 бадьористо закивав головою: авжеж! Герой! Лазить по горах, купається в морі і головне — страшенно сумує за своєю славною Віруньою!

— Оце подаруночок від тебе, дідусю! — зашарілася Віруня, і їй одразу ж захотілося стати вродливішою, хай усі знають, що минулого року вона завоювала навіть корону міс Криму.

Почалося чаювання, правда, трохи схоже на маленький банкет. Стільки елітної публіки, гарних убрань, поважних слів. Президент за столом якийсь неговіркий, весь у задумі. Одним чаювання, а йому й тут думки, невсипущі клопоти про державу. Що ж, хто хотів, той частувався коньяком, хтось плеснув собі звичайної біленької, і розмови поточилися далі легкі і невимушені, як належить в купальний сезон, та ще в президентській резиденції, при сяюче білій скатертині.

Котрийсь з гостей попросив слова для маленького тосту за господиню дому. Улесливість так і перла з промовця. Президентові стало ніяково, він тихо підвівся і вийшов на веранду. Сперся на дерев’яну балюстраду, очі пославши крізь кипариси до моря. Срібна доріжка від місяця іскрилася загадково, тягнучись у невідомість і щось обіцяючи. Тут воно й сталося. Доріжка на морі, і саме море раптом чомусь примеркли, і прямо проти веранди між кипарисами засяяли вогнем вікна. Над водою й вікна? Схоже було на дивне видиво, чи, може, на якесь театральне дійство, яке так часто трапляється вечорами на пляжах, бо курорт на те і курорт, щоб дивувати людей. А, може, це великий прогулянковий катер? Проскочив випадково в заборонену зону, шукає місця для висадки пасажирів…

Тільки не чути мотору, і вогнів багато, і яскравість нестерпна, абсолютно неприродна яскравість. Зненацька Президент чує позад себе чиїсь кроки і, не обертаючись, вгадує їх: це підійшла дружина. Й так само вражено зупинилася перед вогнями на воді.

І ще хтось наближається. Цього разу, напевне, чоловік. Бо крок владний і рішучий.

— Пане Президент, я прошу вас: наберіться мужності, — говорить він за спиною в Президента. — Нам треба підійти до них.

Президент, обернувшись, бачить капранга Сікору в його елегантному офіцерському мундирі, і бачить трохи наполошене дівоче обличчя. Віруня в рожевій суконьці.

— Ти гадаєш, капранг, що це вони? — знаходить у собі силу запитати Президент.

— Не сумніваюсь, вони. — Голос у Сікори ледь дрижить, він говорить давким голосом: — Здається… це вперше в історії людства, товаришу Президент. Ті, що на судні, хочуть зустрітися з главою держави. З вами, товаришу Президент!

— То ходімо, — каже Президент, і миттєво сповнюється рішучістю.

Президент спускається сходами з веранди, і за ним спускаються інші, неквапно, сторожко, ніби в гіпнотичному трансі, по алеї, між шпалерами кипарисових дерев, прямо на вогні, на сліпуче сяйво, у якусь пекельну невідомість.

І вмить усім стає просто, легко і до неймовірності буденно. Що ж такого особливого, що перед ними над затокою завмерла срібляста громадина? Це ж, видно, те, що його називають «тарілкою», «НЛО», літальним апаратом міжзоряних блукальців. І воно невигадане, не нафантазоване, бо ж одного разу там на сторожовому кораблі вже дало про себе знати у каюті «Салюту», коли Президент вийшов з бойовим екіпажем у море на перейми зухвалого турецького лайнера.

— Вони дуже обережні, — пошепки мовить до Президента Сікора. — Чи, може, бояться нас?

Велетенська морська (або ж небесна) споруда, світячись жагучим внутрішнім вогнем, уся як вогонь і вся як незрушна міць, висить у повітрі за якийсь десяток метрів від берега. Лагідно жебонять під нею морські хвильки, споруда у спокої жде чогось, і здається, наче й оте сяяння в ній також сповнене чекання. Тоді капранг Сікора, пройнятий здогадом, знаком руки просить президентову дружину і Віруню відійти від берега. Всі тут зайві. Настала мить усамітнення, і нікому не дано тут бути. Нікому, окрім Президента.

Берег спорожнів. Настає тиша. Тиша, мов вічність. Сяючий велетень зливається з пітьмою. Й тоді Президент наважується запитати:

— Ви хотіли розмови. Я готовий до неї.

Дивовижна купа металу дивиться на нього пильно, сторожко, вичікувально. Сяйво з його глибин примеркає. І Президент, трохи нервово, знову промовляє:

— Якщо ви хочете контактів, я готовий до них.

В нього напружений, навіть з крапелькою остраху голос, він абсолютно самотній на вогкій прибережній гальці, він чекає голосу дивовижного Космосу і сам того не помічає, що перед ним мирна, дуже дружня, майже по-людськи налаштована споруда, може, й сама трохи настрашена цією зустріччю. І тут із сяючого нутра її озивається дивовижний голос… Ні, не озивається, а мовби рівним шепотом промовляє в душі Президента, тільки до нього мовить, тільки до найвищої державної особи в Україні промовляє:

— Ми вдячні за вашу згоду зустрітися з нами. І цілком здаємо собі справу з того, що ви, як і ми, завинили перед Космічним Розумом за таке тисячолітнє зволікання.

— В чому ж наше зволікання? — нормальним людським голосом питає Президент.

— Ми, цивілізації різних світів, не мали б так довго шукати контакти з братами по Розуму. Але Розум у своїй безмежній гармонії, зрештою, дав нам, людям системи Сиріус, змогу перейти межу відчуження, і тому ми з радістю готові іти на спілкування з вами. Наша радість тим більша, що з вашого боку досі не було спроб повторити негуманний експеримент Розуелу[2]. Але то давня справа, і зараз не час повертатися до неї. Ми просимо вас вислухати нас і дізнатися про наші наміри і подальші дії.

— Я також радий чути вас, хоч і не знаю, хто ви і кого представляєте, — з добрим усміхом відповідає Президент. — Про людей Сиріусу я, даруйте, чую вперше.

— Ваше незнання не ображає нас. Хай буде вам відомо, що ми — гуманоїди і наші предки були народжені на вашій планеті Земля. Тож зараз ми прибули до вас, щоб відновити порушену гармонію тисячоліть і віддати належне нашій праматері.

— Слухаю вас уважно, — каже Президент.

— Найперше Сиріус, виконуючи волю Космічного Розуму, повідомляє вам про свій намір допомогти землянам і найперше — людям України в вашому нелегкому існуванні.

— Щиро вдячні вам за таку шляхетність. І чому стільки ласки для нас? — запитує, не приховуючи подиву, Президент.

— Сиріус, виконуючи волю Космічного Розуму, простежував за останні століття життя людей України і дійшов висновку, що вони, маючи високі достоїнства від народження, довгі роки піддавалися насильству і кривдам з боку сусідів.

— Це правда, — згоджується Президент. — Ще наші древні предки — анти, сармати, скіфи жили у цілковитій злагоді з усіма, мали широку добру душу, дозволяли оселятися на своїх землях грекам, римлянам, хазарам, але самі постійно ставали жертвами чужоземних зазіхань. В нашій історії ми тільки те й чинили, що захищалися: то від татар, то від ляхів, то від московитів чи литовців. Така була в нас сувора доля…

Думки космічного велетня обривають Президентові слова. Вони мовби згоджуються з невеселими екскурсами в минуле глави української держави:

— Так, ми це добре знаємо. Люди Сиріусу, виконуючи волю Космічного Розуму, стежили за перебігом воєн, які ви вели із нападниками. Ми пам’ятаємо війну, котру вів проти людей України німецький сусід, і знаємо, що жодна з країн планети Земля не зазнала такого руйнування, таких спустошень і пограбувань, таких втрат людьми і цінностями, які завдав вам вождь німців Гітлер.

Коротка пауза і далі знову:

— Сиріус, виконуючи волю Космічного Розуму, давно вивчає нерозумну поведінку землян з метою розщеплення атомного ядра. Сиріус знає про бездумні атомні війни, про накопичення вами атомної і ядерної зброї для знищення біологічного життя на вашій планеті, та найбільше засмучує людей Сиріусу те, що земляни легковажно оцінили можливості ядерної енергетики. Ви пораділи легкій нагоді добувати з атома дешеву енергетичну потугу. З самого початку це було тяжкою помилкою, за яку тепер найперше розплачуються люди України. Страшна катастрофа в Чорнобилі — то тільки початок велетенського лиха на всій Землі, а згодом і у всьому Всесвіті.

— Бодай від вас ми почули голос співчуття, — озвався Президент, неабияк здивований такою великодушністю інопланетного Брата.

— Це не співчуття. Це веління Космічного Розуму. Виконуючи його волю, мусимо повідомити вам його високу думку: він із задоволенням констатує небувалий в історії людства і багатьох сусідніх планет факт: українці добровільно позбулися свого могутнього ядерного потенціалу. Космічний Розум зворушений і глибоко потішений цим. А тому він вважає за необхідне якомога хутчіше, буквально в ці дні надати українським людям допомогу в головному: в одержанні вами в необмежених масах енергії ядра…

— Тільки не ядра! — вигукнув прикро вражений Президент і ледь не кинув у бік сяючої громадини гірке українське прислів’я: «Знову за рибу гроші!»

Одначе велетень поквапився з поясненням:

— Не лякайтесь! Сиріус, виконуючи веління Космічного Розуму, відкриває перед українцями найбільшу таємницю Всесвіту — спосіб добування мирної, вічно невиснажної, придатної виключно для творчих цілей енергії ядра земної кулі, себто плазми землі.

— Якої… плазми? — спершу не второпав Президент. І одразу ж пройнявся добрим настроєм: — Ах, так… Я вже чув щось про це від моїх юних друзів. — В нього аж голос подужчав від усвідомлення, що прибулець нарешті перейшов до конкретних справ: — Щиро радий почутому… Я вже знаю про плани якоїсь морської космічної станції.

— Так, станція буде… а фактично вона вже є на дні вашого моря. І хай це буде дарунком Космічного Розуму всім українцям в подяку за їхню миролюбність і терпимість, за довголітні страждання і віру. Хочемо сподіватися, що, одержавши плазмову енергію, ви повністю відмовитесь від ядерної сили. Хай це не ображає вас, але Космічний Розум хотів би нагадати вам, що одна з найцивілізованіших країн світу — Німеччина вже повністю відмовилася від атомної енергетики. Маємо відомості, що цими днями в Німеччині закритий останній атомний реактор. Ще раз вибачаємось за таке нагадування. Хай воно стане прикладом для всієї земної цивілізації.

Президент нахмурено мовчав. Обіцяти нереальне було не в його правилах. Тому він сказав досить уникливо:

— Мусимо все вивчити і продумати.

— Це тішить нас. І тішить Космічний Розум. Ми знаємо, що ваше серце здатне відмовитися від насильства у будь-якій формі.

— Так, ради цього я взяв на себе обов’язки глави держави.

— Тоді дозвольте нам висловити певність, що ваш розум здатен оцінити і формулу світової мудрості. Формула світової мудрості полягає в тому, що біологічне життя в Космосі народжене лише для творення добра, і в жодному разі не для знищення і зненависті.

— Така формула нам прийнятна, — сказав Президент. — Святим законом свого життя і своєї діяльності, як Президента, я поклав: українці мусять відмовитися від чвар і протистоянь між собою. Від чвар і ворожості до сусідів!

— І ви здатні втілити цей закон у життя?

— Наскільки мені вистачить влади, — Президент завмер на довгу хвилю, підшукуючи вагомі слова: — І наскільки вистачить мудрості громадянам України.

Над морем западає тиша. Чомусь і дім за кипарисами огорнувся тишею, і на терасі його ані голосів, ані кроків, і навіть президентове серце мовби втихомирює свій стукіт. Мабуть, розмова закінчилась. Платформа пригасає вогнями. Президент робить рух, щоб повернутися до свого дому…

І тут чує тихий, ледве вловимий у собі голос прибульця. Певне, його останні слова:

— Сиріус, виконуючи волю Космічного Розуму, бере на себе сміливість сказати Президентові України про наслідки своїх спостережень над українськими людьми. Ці наслідки робилися протягом століть і синтезувалися Космічним Розумом. Безперечно, що українські люди створені для творення добра. Тільки добра. Вони великі за душевними пориваннями і світлими почуттями. Егоїстичний індивідуалізм, роз’єднаність їм чужі. Тому вони прагнули й прагнутимуть строгої державності, прагнутимуть мудрої, зваженої влади і жадатимуть, щоб ця влада оберігала кожну сім’ю і кожну людину. І захищала всіх від кривди. Такою владою, як це доводить ваша історія, була влада гетьманів. Такою вона стала за новітніх часів вашої державної незалежності і волі, за часів Президентства. І хоч ця влада в окремі періоди припускалася помилок, надто виявляючи надмірну поблажливість до жадібних, нечесних, негуманних осіб, Сиріус, виконуючи волю Космічного Розуму, вважає такі помилки вчиненими не від злого наміру і доносить до українців свою думку, що Космічний Розум хотів би бачити в Україні саме її, владу Президента, хотів би вірити, що вона подолає всі труднощі і зуміє використати дар Космічного Розуму для втілення законів його і сподіванок його.

Президент приплющив очі, аж пітьма огорнула його. Слухав у собі тишу, немов не вірячи в почуте.

— Ми прагнемо таких законів, — різко кинув Президент. — Хоч наш парламент, названий Верховною Радою, не завжди встигає реалізувати мої проекти і ініціативи.

Сяючий прибулець витримує довгу паузу. І нарешті озивається словами:

— Люди Сиріусу будуть завжди з вами, як з лідером однієї з найгуманніших держав планети Земля…

— Даруйте, чим викликана до мене така особлива симпатія Космічного Розуму? — наважується перебити голос у собі президент.

— Реальністю ваших дій.

— А точніше?

— Ви завжди, на думку Космічного Розуму, дієте дуже зважено, строго враховуючи реалії життя.

— Я справді намагаюся бути реалістом.

— І не просто реалістом, а реалістом, який найперше прагне щастя свого народу. Космічний розум досі продумує лиху подію, яка сталася минулого року в Америці. Там було воднораз вбито тисячі безвинних людей дуже підступним методом — нальотом великих літальних машин на високі будинки. Земляни назвали той акт безумства дією так званих терористів. Це сталося абсолютно несподівано і було підготовлено так приховано, що Космічний Розум виявився безсилим запобігти лихові, адже нам ясно, що ваш земний світ наближається до катастрофи, йому потрібна негайна допомога, і Космос надасть її вам.

— Яким чином? — сумно запитав Президент.

— Мусите наслухатись до наших порад. І найперша з них: багатим країнам Землі (у вас їх називають «Золотим міліардом») на порі поділитися своїм багатством з нещасними і убогими, бо убогі перші хапаються за зброю, за насильство. І навіть за терор. Невже ваші мудрі лідери не бачать цього? Невже вони до такої міри засліплені своїм багатством?

— Дехто й засліплений, — визнав похмуро Президент.

— Гаразд, люди Сиріусу готові до дії. А вас ми просимо, Президенте: допоможіть нам і допоможіть землянам! На вас Космічний Розум покладає найбільші надії. І тому вам він віддає першу станцію плазмової енергії. Її запаси безмежні, але Космічний Розум сподівається, що ви не використаєте її лише для збагачення своєї держави. Віримо у ваше благородство і чекаємо вас у нашій великій сім’ї!

Президент мимоволі опустився на теплу гальку, заплющив очі. Його огорнула тьма. Тьма і тиша… тиша… тиша…

Зненацька він встав. Глянув на море.

О, Боже! Пустка. Зорі у височині. Десь на терасі чути голоси. Підходить дружина. Обняла чоловіка і стиха запитала: чи не пора вже кінчати цей виснажливий сеанс?

— Ти бачила його? — владно запитує Президент.

— Не розумію… кого?

— Їхній апарат… Він стояв тут. Он там, десяток кроків звідси. Невже ти не бачила? Величезний такий! Справжній храм!

— Ах, так… бачила… — лагідно мовила дружина. — Ходімо, ти майже нічого не їв за вечерею. Гості розійшлися. — Вона злегка притулилась йому до грудей і подалася в дім.

Та Президент стоїть на місці. Його наче паралізувало. Сталося щось незвичайне. У його свідомості чи поза його свідомістю. Але сталося. Мовилося. Відбулося. І були слова, які він може повторити хоч зараз, кожне з них, усі разом і всі поокремо. Дивовижні слова про його народ, про його нескорену державу, і слова про нього самого, в яких він прочитав свій присуд, свою велику долю!

Ні, не тільки свою. Виходило так, що це вже сягало аж ген за далекі гони землі. Йшлося ж бо про тих, котрі вірили йому, президентові, вірили йому, людині. І співчували йому, і страждали з ним разом. Страждали, як він сам міг страждати тоді…

Назустріч Президенту від дому ідуть капранг Сікора зі своєю вродливою онукою Вірунею. Білий мундир капранга сяє, як купальська квітка серед лісу. Він говорить з шанобливим захватом:

— Пане Президент, ми з Вірунею бачили все. Чули все!

— А дружина чому ж…

— Бо вона ще не посвячена у таїнства Космосу. Ще нездатна осягнути матеріальність їхнього світу, їхньої мислі. Це прийде з часом. А ми вже того набачилися.

Президентові робиться смішно і заразом він уже наче почувається людиною нових вимірів. Брав на себе не такий тягар. Вони тепер усі посвячені, і мають одну спільну велику таємницю.

Капрангові надається сміливості (був же в яких бувальцях!), він бере на себе відповідальність за все, йому зараз дано право говорити з товаришем Президентом (саме «товаришем», вірним і вічним його товаришем!) про речі особливі, і не тільки говорити, а й щось вирішувати з ним, до чогось іти разом.

— Товаришу Президенте, те, що ви тут бачили і чули — абсолютна реальність. Мушу вам сказати, що сьогодні вранці в своїй каюті я мав детальнішу розмову з «червоним оком». Без гарних слів і клятв у вірності. Мене проінформовано, що плазмова станція на дні моря фактично вступила в дію. Сиріуські інженери найближчим часом підключать її до електромережі Криму.

— Як це — підключать? — не втямив Президент. — До яких конкретно ліній, до яких проводів?

Пояснення просте. І хай товаришу Президент сприймає його з усією спокійною діловитістю. Інопланетні інженери-електрики пішли в своїх відкриттях так далеко, що їм не треба ніяких ліній і ніяких електропроводів. Електричні струми потужністю в мільйони кіловат будуть передаватися як радіохвилі прямо з підводної плазмової станції на кілька кримських акумуляторних пунктів. Неясно? Все це дуже просто. Природа від правіку користується таким способом. Для прикладу згадаймо хоча б грозовиці. Оті самі грозові блискавки, якими природа, мов розпеченими батогами, шмаляє по небу. В тих блискавках — потужний електрострум. Ті блискавки спалюють будівлі, вбивають людей, розщеплюють дерева. Отак за тим же принципом діятимуть і «блискавки», випущені з дня Чорного моря. Хіба що потуга їхня буде мільйонократно більша і триватиме постійно, нікого не вбиватиме і служитиме одній меті — передачі електроенергії, добутої з надр нашої планети. Вам ясно, товаришу Президент? Бодай в принципі ви ухопили суть справи?

— Мені ясно одне, — каже Президент, — що для такої системи доведеться перебудувати все електрогосподарство півострова. А це значить: навчити людей, збудувати технічні установки, приймальні акумулятори… Для великої справи мусимо збудувати велику технічну базу!

— Авжеж, мусимо, товаришу Президенте. Маємо чудо з неба. Точніше — з води!

У Президента на мить опали руки. Зробилося страшно від думки про той клопіт, який чекав на нього, на уряд… Господи! Ну, то й що? Мабуть, так уже йому судилося іти через клопоти, пробиватися до мети через гори. І нікуди від цього не дінешся. Сам мудрий Космос, бач, зійшов до них і простягнув руку.

— Ну, гаразд, Серже, — мовив Президент стиха, гамуючи в собі збурену душу, — покажеш мені записи, які ти зробив в каюті біля «червоного ока». Я лечу в Київ, а ти береш на себе всю відповідальність. Про свій бойовий корабель поки що забудь. Командирів кораблів у нас вистачає, а відкривачів Космосу неї дуже густо. І ви, пані Віро… змушений вас турбувати в такий тяжкий для вас час, прошу вас: допоможіть нам. Космічні брати вас добре знають.

У Віруні на очах з’явилися сльози. Президент добув свою хустинку, витер їх, обняв жінку і по-батьківськи поцілував у щоку.

Віруня і «дідусь» Сікора переночували у Президентській резиденції. Для них виділили літній будиночок біля самого моря. Всю ніч Віруня не могла заснути, шуміло море, і на душі було мулько й тоскно. Ще ледь почало світати, як Віруня схопилася з постелі, хутенько вбралася в свою рожеву суконьку.

«Дідуль» розметався на постелі в сусідній кімнаті, чорні брови, як у козака Мамая з лугу, на губах ледь видима юнацька усмішка. Будити його чи ні? Приїхали ж із Севастополя разом його машиною, взятою у штабі українського флоту у адмірала Ельжея.

Хай краще досипає свої офіцерські сни. Може, Президент ще захоче погомоніти з ним про вчорашню «бесіду» з Космічним Братом. А їй, Віруні, один біль у серці — Теренс! Другий тиждень не чути про нього ні звуку, ні слуху. Аби живий був, аби бандити не замордували його в помсту за її втечу.

Вона покрадьки поминає резиденцію глави держави, тут всі алейки политі двірником, який старанно орудує шлангом. Пахне мокрим пилом, дурманиливим ароматом квітів. Віруня бачить на терасі жіночу постать і впізнає дружину Президента, вродливо струнку, з темно-каштановим волоссям, у білій майці і спортивних штанцях. Дім спить, а вона вже робить гімнастичні вправи. На ній же весь дім, і здоров’я чоловіка, і думи його, і немислиме навантаження глави держави.

Побачивши Віруню, махає їй привітно рукою:

— Сонечко, куди ж ти? Поснідаємо. Або хоч кави випий.

— Мушу їхати в Севастополь.

— Все чекаєш від нього звісток… Розумію… Тільки ж гляди — бережися! — притишує голос господиня дому. — Маємо відомості, що в горах з’явилися непевні люди.

— Ви теж бережіться, — стишує й собі голос Віруня, підсіпуючи на плечі зелений студентський рюкзак.

— Як буде, — зітхає господиня. — Відколи він став Президентом, повіриш, не маю сну… Ну, біжи, доню. І озивайся частіше.

Віруня вже поминула останню варту біля воріт, вже доріжка круто береться вгору до шосе, гори величаво сіріють попереду, впершись у небо своїми гострими шпичаками. За спиною безмежний сріблястий розлив моря, розлив сонячних блискіток і сліпучої ясності.

Чудо життя! Віруні аж співати хочеться. Краса яка, скільки щасливої розкутості, бери її, черпай оберемками, і наповнюй душу співом.

Вмить на якомусь крутому повороті Віруня згадує свого Теренса, і все їй пригасає. Крок важчає, в серці тоскна пустка. Траса ще по-ранковому безлюдна, тільки десь в далечі сунуть цяточки машин, і гірський кряж, вкритий колючими тернами, супиться до моря, не приймає ясного усміху.

Зараз вона зачекає попутне авто, проголосує привітно, і далі, як то мовиться — автостопом до самого Севастополя. Окинула гірські ущелини поглядом, примружилась і… враз почула щось схоже на тріск гіляки. І в ту же мить, пронизана пекучим болем, впала у тьму…

Засідання вищого магіуму ордену «Чорне сонце» триває вже другу годину. Власне, не засідання, а майже панічне обговорення звістки, яка надійшла від агента 666 з міста Ялта, звістки, котра може означати кінець усіх великих замірів ордену в Криму. Згідно повідомлень агента, брати «білого космосу» чи, як вони себе називають — «Космічного Розуму», закінчили спорудження підводної енергетичної споруди в морі, і ця споруда цими днями має вступити в дію.

— Катастрофа! — виголошує перед лицарями в підземному гроті Магістр Ордену. — Ми прекрасно здаємо собі справу, що «білий космос» і його слуги з Сиріусу володіють безмежними можливостями. За ними — планетарні зв’язки сусідніх Галактик. Ми сподівалися, що економічна і політична деградація України, як держави, дасть нам змогу, нащадкам тевтонців рейху Адольфа Гітлера, встановити контроль над усім слов’янським ареалом. Тепер, як ви розумієте, деградації не буде. Президента України скинути нам не вдалося. Його влада визнана не тільки Заходом, але й отим паршивим «Космічним Розумом», отими плюгавцями із системи Сиріус! А до того ж Президент України ще й одержав безцінний дарунок від сиріусців: невичерпні запаси плазмової енергії. Майне герен, що це означає? Плазмова енергія!

— Як же вона втрапить сюди, ця енергія? - запитує хтось із гурту лицарів Магіуму. — Ми не бачили на березі ніяких проводів, щогл, ліній електропередач.

— І не побачите. — кидає злісно в притемнений грот Магістр ордену. Зараз він без свого пишного лицарського обладунку, без блискучих лат і золотого лицарського меча при боці. — Маємо точну інформацію від агента 666 і від усіх підконтрольних йому агентів на території Ялти, Севастополя і Сімферополя. Плазмова енергія з дна Чорного моря, перетворена в електричну енергію найвищих напруг — мільйонів кіловат! — через тиждень почне передаватися прямим безкабельним шляхом, себто через повітря, на головні електростанції Криму, а з часом і всієї України і Росії. Це призведе до того, що плебс Криму і так званої «української держави» хутко зведеться на ноги. Українцям всі ці роки бракувало саме енергоресурсів і енергоносіїв. Та ви ж знаєте українців. Зізнаймося собі: все ж таки вони арійці другого ступеня, як назвав їх колись магістр «Чорного ордену» СС Генріх Гіммлер. Дуже працьовитий, розумний і біологічно стійкий народ. Між іншим, дехто з вас, мої лицарі… — Магістр мружить іронічно очі, — воліє навіть заводити собі коханок, а згодом і дружин з українського жіноцтва. Свідчення вашого доброго смаку. Одначе давати арійцям 2-го ступеня необмежені енергоресурси — даруйте!..

Магіум вибухає стриманим сміхом, дехто ляскає в долоні, а дехто й дозволяє собі фривольність — б’є кулаком по грубих дошках. Проте, яке це має відношення до справи? Як запобігти лихові?

— Ну… можливо, я трохи перебрав міри. Лиха поки що немає, — підносить заспокійливо руку Магістр. — Все не так погано. Хай перші електро-потоки з дна моря віллються в кримську електромережу. Хай вони навіть підуть на північ до Києва і Москви. На початку їхній потенціал буде не дуже великий. Для одержання постійної напруги в мільйони кіловат Президент України буде змушений за ці місяці збудувати в Криму грандіозний приймальний пункт незвичайної потуги. І ми не будемо їм перешкоджати. Хай ставлять. Все буде добре. Аби не одне жорстоке «але».

Лицарі за дубовим столом насторожуються і аж під стінами трохи пригасають смолоскипи.

— Якщо нинішній Президент України не припинить свого зближення з Росією і ми переконаємося, що нам загрожує нова химера «імперського союзу слов’ян», нам доведеться вдатися до дуже жорстоких кроків.

— Невже війна проти України? — вжахнувся хтось із лицарів.

— Ні в якому разі! Ми зробимо так, що Союз Східних держав дасть нам право і змогу економічно і фінансово взяти владу в Криму. А там життя покаже.

На такі таємничі зібрання Ордену Теренса Реттігана не запрошують. Він одержав те, що хотів. Живе в горах (ясна річ, під охороною), в загубленому серед скель селищі, має прекрасну майстерню, обслугу, добрі харчі, вина. Усе, що треба молодій людині для життя і розваг. Так, звісно ж, і для розваг. З ним проводить вечори молоденька, вродлива жіночка, вони разом вечеряють, обмінюються новинами, слухають музику, дивляться телевізор, і якби Теренс виявив щонайменше бажання, то вони займалися б і тим, чим залюбки займаються насамоті всі гарні, нормальні молоді люди. Правда, поки що Теренс таких бажань не виявляє. Йому досить малювання. І ще йому досить сподіванки, що нинішня ситуація скоро зміниться.

Але одного дня падає просто таки дика новина. Принесено газету (їх він читає регулярно), принесено її начебто випадково, хоча, видно, й не зовсім випадково. Звичайна курортна газета, з пляжними новинами, з усіляким побутовим дріб’язком, з дурними жартами, анекдотами, листами дописувачів, з силою всяких пляжних фотографій: хтось викрасовується у воді, хтось випікає свої пишні тіла, лежачи під палючим сонцем, там песик зазирає в об’єктив, а там цілуються безсоромні закохані, ще й досить фривольно…

І раптом… Боже!., що він побачив? Розгорнувши газету, Теренс впивається в неї очима. Молоденька, вродлива дівчина-наречена в сріблясто білій фаті горнеться до свого коханого жениха, і личко у неї таке… хіба ж можна в це повірити?., личко її не чиєсь, а отієї найдорожчої йому дівчини — Віруні! І хоча й присмучене воно трохи, але ж це саме її личко, з її повненькими губенятами, з ясно-карим поглядом вузеньких оченят, і рука її з золотим перснем (шлюбним!) на плечі в щасливого жениха теж Віруньчина! А під знімком ще й підпис: «Ті, що мріють перепливти на своєму шлюбному суденці всі моря-океани!». В чому й ставлять свій підпис Віра Сікора із своїм достойним майбутнім мужем ім’я-рек…

Оце номер! Газета летить на підлогу, й Теренс грубо топче фотографію, чавить і нищить її. Всього міг сподіватися художник Реттіган, але ж такої зради!.. За півмісяця його відсутності! Цього світ не знав і знати не буде. Таке не прощається!

Увечері в лицарській храмовій їдальні — Реттігана привозили туди з гірського селища спеціальним критим візком — було особливо шумно і гамірно. Пилося густе червоне вино з великих бутилів, співалися древні германські пісні, галаснява мішалася з вульгарними вигуками і непристойними жартами.

Магістр сидів на чільному місці серед своїх найбільш відданих храмовників, всі в червоних камзолах і білих сорочках з пишними жабо. Тут веселощі вибурхували особливо гучно й розгонисто, тут справді панував дух германської вседозволеності.

В якусь мить зненацька було дано сигнал до тиші, і з бокалом вина статечно підвівся Магістр.

— Майне герен! — мовив він, піднявши келих. — Мені випала нагода порадувати шляхетне товариство лицарів «Чорного сонця» повідомленням незвичайної ваги. Прошу прийняти його, як благовіст для всіх нас, для німецького духу і німецької долі.

Тиша гускне мов крижана ріка під тиском лютого холоду, і в тій тиші слова червоно-чорного Магістра падають, мов зливки розпеченого металу:

— Ми досі жили уявами нашого славетного минулого, ми пишалися європейськими шедеврами минулих століть, такими як Вагнер, Бетховен, Веласкес, Мурильйо, Моцарт, і не здогадувалися, що німецька нація здатна народжувати геніїв і в наш прозаїчний вік технократії і буржуазного індивідуалізму. Але ми, нащадки націонал-соціалізму, ми, які заради майбутнього Великонімеччини зібралися в цьому кримському підземеллі, чекали цього дня і вірили в нього. І він настав.

Западає знову тиша. Вона стає нестерпною, ось-ось вибухне, прорве загати стриманості і вдарить у мури спокою. Лицарі готові зірватися на ноги. Що ж скоїлося? Про якого генія говорить їхній вождь?

Але той все ще зволікає, розтягуючи, мов гуму, свої словосплентіння, говорить про все на світі, згадує розкошуючих німецьких соціал-демократів, які за блиском долара забули про славу нібелунгів, кидає камінець і в президентів України й Росії, у тих самих слов’янських лідерів, котрі знову мріють про свою новітню, на зразок більшовицької, «слов’янську імперію», згадує і про єдино можливий варіант порятунку для цивілізованого людства — встановлення арійської диктатури на європейському континенті, яка лише й здатна позмітати з європейського столу іудейсько-більшовицький бруд.

— Бо тільки арійська культура здатна утримати світ від слов’янської і азіатської навали, майне герен! — проголошує напівістеричним голосом Магістр. — А вона, ця культура — це ми з вами і найперше той, хто вчора в Стокгольмі був названий кращим живописцем світу і одержав поза чергою Нобелівську премію. Я говорю про нашого талановитого німецького художника, нашого новітнього генія станкового живопису Теренса Реттігана!

— Здається, я сплю… я марю… — шепоче ледь чутно сам до себе американець.

У нього гуде в голові, все схоже на радісний і водночас кошмарний сон, де він — лише маріонетка і де його славлять відверті пангерманські завзятці. Так, це про нього мова. Йому треба підвестися. Його підштовхують ліктями сусіди по столу, вимагають відповіді… В скелястому гроті наростає шум, тупіт ніг, вигуки «прозіт», «зіг хайль!» Далі відмовчуватися непристойно. І Теренс підводиться з-за стола.

— Моя відповідь одна, майне герен, — мовить він ледве чутним голосом. — Я вдячний тим, хто допоміг моїм скромним творами знайти таку високу оцінку в Нобелівському комітеті. Я радий, що це принесе втіху моїй правітчизні — Німеччині, але я хотів би сказати й спасибі моїй милій американській землі, де я народився і виріс, і прекрасній Україні, де стільки добрих людей сьогодні дарують мені свою ласку.

Магістр супиться на ті слова, тост ювіляра здається йому дещо ковзьким, а проте він вдає задоволеного і підтримує Теренсові слова:

— Орден «Чорне сонце» несе добро всім європейцям. П’ємо за вас, гер Реттіган, щоб ви й надалі славили німецький дух своїми неперевершеними картинами, своїм істинно германським генієм! Прозіт, майне герен!

Вночі Теренсові не спиться в його маленькому гірському будиночку. Шарпають думки: тепер він став істинним живописцем, він визнаний світом! Тепер він має право на звільнення! Може навіть попрохати Магістра, щоб той відпустив його до Штатів або, принаймні, до Севастополя, де, наскільки йому відомо, ще досі перебуває батько.

Будиночок Теренса на краю селища, на схилі, який спадисто скочується у гірське провалля. Навкруги гори і гори, справжня кам’яна пустеля. Теренс лежить в нагрітій за дня кімнатці, дивиться в стелю, думає. Немилосердна до нього доля. Ой, немилосердна! Забрала в нього кохану, кинула в якусь пустку до темних, підозрілих людей з затаєними амбіціями. А тепер зненацька світова слава!

Може, справді того заслужив, бо його картини в Штатах мали ходу, батько влаштовував йому гучні вернісажі, організовував добрі рецензії, надто в журналі «Мегезін кальчер», де його підносили до небес. Хтозна, чи й справді він так вирізнявся серед бродвейського малярського істеблішменту, а чи батькові гроші торували йому дорогу до визнання й слави. О, любий татусь з його колосальними зв’язками, з мільярдними рахунками в банках багато чого міг владнати. Але ж зараз? Хто допоміг зараз? Невже «Чорне сонце»? Невже Магістр з його нацистськими настроями? Викрав його, привіз у цю гірську пастку, а тепер старається. І недаремно, мабуть, старається. Пауль Реттіган, Голова «Мажестік-12», он кого він бачить перед собою. Тому й про сина подбав, і такий світовий бум зчинив навколо його імені.

Тихо в будиночку. Тут їх двоє живе. За стіною в нього молодий чоловік Зігфрид Рюгенталь, такий як і всі печерні німці, хіба що хитріший. Працює в команді охорони. Циганкуватого вигляду, добрий по натурі і заразом вічно в пронирливій настороженості, до всього придивляється, в усе встромляє носика. Зачепився з хуліганами в якійсь ялтинській забігайлівці, дійшло до бійки, його шпортнули ножем, занесли ножа вдруге, та він якось вирвався з рук бандитів, вихопив у одного з них маленький автомат і дав згаряча чергу по знавіснілому гурту. П’ятьох поклав на місці. Суд виніс йому суворий вирок, мало не смертний, а чи довічне ув’язнення. На тому й край би йому був, але знайшлися добрі люди з місцевих німецьких поселенців — потім з’ясувалося, що підіслані Магістром — у вищих судових інстанціях підкупили кого треба, і він вийшов на волю. Отак і опинився тут. А що від самого шкільного віку блискуче стріляв, то й це знадобилося у таємничому царстві Магістра. Частенько його посилає Магістр кудись із секретними завданням. Він про них мовчить. Таке тут правило, така настанова.

А оце другий день як немає в селищі Зігфрида, зник кудись. Тому, може, й спиться погано Теренсу, що пустка за стіною, нема живої душі. Аж під ранок, коли перші сонячні промені вдарили в небо, загрюкотів Зігфрід на своїй половині дому. Теренс, не витримавши, постукав до нього.

— Де це ви блукали, гер Зігфрид?

Хлопчина клопотався в своїй кухоньці, готуючи каву, й на питання скупо відмігся, що було завдання особисто від Магістра. Паскудне і гидке!

— А мені тут влаштували свято, — не втримався від хвастощів Теренс. — Одержав Нобеля за мою мазанину.

— Поздоровляю, — буркнув байдуже парубчак. І враз похопився: — Що ж це я, свиня, тільки про себе дбаю. Зараз зробимо каву й для вас, гер Реттіган.

— Не клопочіться, я просто так. Хотів з вами порадитись, бо лицарі з підземелля ведуть себе трохи дивно.

— Ви наївна людина, гер Реттіган, — каже парубчак, наливаючи в чашечки каву. — Всі вони бандити! Але є ще бандити страшніші за них. Тільки вони далеко звідси, на вулиці Ульмштрасе. Чули про таку? Штаб ордену «Чорне сонце», вищий орган нашого безсмертного руху. — Зігфрид вмощується на диванчику коло Теренса, блідий і змучений своїми нічними мандрами. — Скажу вам правду: ці європейські нібелунги планують не більше, не менше, як залізти в кишеню України. Для того вони й послали сюди, в кримські гори цю банду на чолі з Магістром. Я їх давно розкусив. Треба було сховатися від влади, від міліції і органів безпеки, то вони розколупали оце гірське поселення кримських колоністів, влаштували собі в гроті підземний бункер, понавішували в ньому всякого готського начиння й прикрас, і ось маєш: уже в них є опорний пункт в Криму. Тут і зброя, і радіостанція, і запаси всякої древньогерманської літератури.

— Невже Магістр вірить у велику війну? Це ж ядерна катастрофа! — кинув Теренс. Йому аж зимно стало. Сидів у самих трусах і майці.

— Не-е-е! Мюнхенці великої війни не хочуть. Можливо, дійде до сутичок по балканському варіанту. Етнічні чвари, татарські заворушення, боротьба за переділ земель, втручається Туреччина, за нею весь Союз Східних держав, Крим стає полем бійки, і тоді встряне хтось — або Росія, або й мюнхенці.

— Ну, годі, набалакав, — каже ледь чутно Теренс. — Лягай спати.

— Не вийде!

— Чому? Ти ж виконав якесь секретне доручення гера Магістра, то можеш бути вдоволений. Вас, німців, Україна прийняла як своїх, а ви… влаштовуєте на її землі військові і терористичні бази.

Тоді парубчак з циганкувато розкустраним волоссям припадає всім тілом до американця — від першого дня відчув до нього симпатію — і бубонить йому в обличчя: ніяких військових баз, ніякої війни, а просто мюнхенським бізнесменам кортить заграбастати всю кримську перлину, завалити її своїми товарами, щоб німецьке барахло стало «юбер алес!», щоб німецька культура стала «юбер алес!». І для цього його посилають на всілякі паскудні діла. І він їх виконує. «Ти розумієш, я їх виконую, бо вони мене витягнули, з петлі, і я в їхніх руках».

— Все одно лягай поспи, ти нічого страшного не накоїв.

— Не накоїв?.. — підхоплюється з тапчана Зігфрид. — То вам так здається. Мене посилають тільки на мокрі справи. І вчора послали… Я ж кращий снайпер в їхній групі, гер Реттіган. Убивця! — Його голос задрижав: — І вчора я вбив її!

— Кого?

— Дівчину… якусь гарненьку дівчину… її давно хотіли знищити, бо вона дуже заважала їм. У неї зв’язки з якимось магічними силами в космосі, їй усе вдається, навіть співпраця з Президентом України. І тому мені було наказано: убий її! І тепер, я певен. Президент оголосить розшук убивці, себто мене, і я просто не знаю, як бути далі.

У Теренса загупала в скронях кров. Вмить здогадався, про кого мова. Все тіло йому обм’якло, думка шарпнулася і затаїлася. Невже вона? Невже його люба, зрадлива, прекрасна Віруня? Невже все кінчено? Він зібрав у собі сили і сухо запитав: як ім’я дівчини?

— Мені не сказали. Просто фото її… ось воно… — Циганчук поліз до нагрудної кишені, добув маленьку, прим’яту фотографію. — Вона така гарненька, темненьке волосся… Повірте мені, Теренс, коли я взяв її на приціл, у мене стислося серце…

— І ти натиснув на спусковий гачок?

— Мусив.

Сумніву не лишалось. Вірунька вбита! На приморській трасі, перед президентським домом… Теренс приплющив очі, і якісь заспокійливі хвилі раптом накотилися на нього. Що ж, є справедливість у світі! Спочатку зрадила його, перекинулась до іншого, а потім одержала за це снайперську кулю! Ось він — голос Космосу! Мудрий і справедливий! Який нікому ніщо не прощає.

Підвівшись з канапи, Теренс обвів сліпим поглядом притулок циганкуватого снайпера: скромна шафа для книжок (до речі, дуже любив поетів середньовіччя!) якісь гравюри на стінах, портрет жінки у чорній рамці… Ага, Зиґфрідова бабуся, остання ниточка, що зв’язувала його з батьківщиною древніх германців.

— Не маєте чого-небудь міцнішого за каву? — запитав з дивним полегшенням Теренс Реттіган. І коли курчавий господар добув звідкись пляшку коньяку і налив у келишки пекучого питва, Теренс злісно схопив свою чарку, випив її одним ковтком і сказав з легкою погрозою: — Не ти стріляв містер Зігфрид! Знаємо, хто стріляв, і знаємо, що їм належить за цей постріл!

У Магістра ордену сьогодні клопіткий день. Треба остаточно зважитися на якесь рішення: чи укладати договір із Союзом Східних держав (їхні агенти вже прокралися таємними стежками і живуть в гірських селищах), щоб потому стати проти могутньої Російської держави (й напевне ж, України також), чи готувати підґрунтя для самостійного контролю над Кримом і, зрештою, всією Україною? «Лицарі круглого столу», як величають себе поза всяким жартом терористи, принципово проти Сходу, вони вірять тільки в європейську солідарність і ще в американську, а екстремізм мусульманського світу… З ним клопоту не оберешся.

Розтривожив Магістра й сигнал з моря. Чи, може, скоріше порадував. Сиріусці таки дотримали слова перед слов’янами, збудували для них грандіозну підводну електростанцію, химерну споруду на глибині п’ятиста метрів, і начебто за рік звідти почнеться перекачка електроструму до Сімферополя, а затим на північ по всій Україні. Ось де справжній Клондайк! Не можна втратити його нізащо. І вони, тевтонці, істинні володарі світової цивілізації, за всяку ціну візьмуть його в свої руки!

До склепу Магістра постукав охоронець: прийшов викликаний ним художник Реттіган. От і добре, треба нарешті погомоніти з ним по-щирості! Магістр підводиться з крісла і наганяє на обличчя доброзичливу посмішку.

— Сідайте, гер Реттіган, і скажіть мені, як другові: чому сьогодні за сніданком ви засмутили нас своєю похмурістю? Здається, ми для вас дещо зробили. Нобелівська премія, вернісажі в Парижі і Лондоні… Самі розумієте, що такі речі вимагали чималих зусиль і коштів.

— Не буду лицемірити, гер Магістр, — викладає перед шефом свої гризоти Теренс. — Мені набридло бавитися в «лицарів». Дозвольте мені відбути в Штати.

— Щоб назавжди загубилися ваші сліди?

— Буду вашим надійним речником. Якщо зраджу ваші ідеали, то ваші агенти знайдуть мене. Дозвольте мені повернутися додому.

— Ну, що ж, прошу. Хоч зараз, — знітився Магістр. — Звичайно, я розумію ваш настрій, гер Реттіган. Зрада коханої, її раптове одруження, до того ж так цинічно проілюстроване в пресі… Можу вам тільки поспівчувати.

— Моєї зрадливої нареченої вже немає в живих, — з викликом дивиться в вічі Магістрові Теренс. — Ви наказали її застрелити!

— О, ви все знаєте.

— Чув по радіоприймачу. Як сповістив коментатор, убита бандитами з гір!

Магістр спалахує гнівом. І, показавши на старовинний, в золотих піхвах меч, що лежить поруч нього на дивані, виголошує з патетичністю вуличного оратора:

— Германці ніколи не були бандитами! Але вони й ніколи не дарували образ. Надто кревних! «Чорний орден» СС, як і його вища ланка — «Чорне сонце» СС, ці святі військово-лицарські організації жерців завжди мали за обов’язок знищувати всіх підозрюваних, всіх зрадників і перекинчиків, до того ж знищувати за особливим лицарським ритуалом. Ми не говорили вам про наші переживання, але Магіум ордену сприйняв, як власну, кревну образу те, що ваша кохана фройляйн Віра Сікора вийшла заміж, себто зрадила вас і вашу любов. А тому прийнято ухвалу: знищити її!

— Даруйте, Магістре. Я вам такої санкції на помсту не давав.

— Ось воно як… Орден намагається захистити вашу честь, а ви наважуєтесь кидати йому в лице образи. Образи самому Магістрові! До того ж Першого ступеня! Тоді я відкрию вам не дуже приємну новину. Більшість членів Магіуму на останньому засіданні зажадала для вас смертної кари! Тільки я міг стримати їх. І тому, містер Реттіган, ми самі хочемо, щоб ви покинули наш святий дім, нашу гірську лицарську обитель, як відвертий ворог нашого руху. Прошу, не затримуйтесь тут ані хвилини! Бо це може коштувати вам життя!

Мовлено було так, що Теренса пойняло холодом. Йому здалося, що в гроті потягнуло крижаним вітром. Ці люди здатні на все. Хутчіше звідси. Хутчіше! Але мить подумавши, він вирішив звернутися до магістрового здорового глузду:

— Я хотів би наостанок, гер Магістр, запропонувати вам одну добру справу. Зустріньтесь з Президентом України. Гарантую вам повну безпеку. Абсолютну! Переконайте його, що в цих підземеллях ви не готували ніяких антидержавних змов і замахів, що ви висадилися з моря цілком випадково, як туристи чи потерпілі аварію. Скажіть йому, що німці, всі німці, більшість їх — і тутешні, і в Федеративній Республиці — ставляться до української держави з належним респектом. Я певен, що він не вчинить кримінальної справи, не переслідуватиме вас, як злочинців, терористів — я поясню йому ваші романтичні наміри — і він тільки порадіє з того, що могутній орден «Чорне сонце», відомий всьому світові, протягує йому руку, ну, хай не дружби, але, принаймні, доброї, ділової співпраці. Я знаю українського Президента. Він — мудра, вольова людина, без будь-яких комплексів і знайде шлях до примирення з вами, з найрадикальнішою частиною Німеччини.

— Та ви з глузду з’їхали, молодий чоловіче! — біліє обличчям Магістр, і кожна зморшка на його обличчі поглиблюється, очі темніють і стають лихими. — Ви пропонуєте мені зрадити наші святі ідеали!

— Я просто пропоную вам шлях порятунку, гер Магістр. У мене є відомості, що служба безпеки України вже вийшла на ваш слід. Можливо, хтось із своїх зрадив вас. Найближчим часом буде проведено широку військову операцію. З землі і неба. І вам не вдасться заховатися в гірських ущелинах. Боюся, що тоді, в разі арешту, вам буде сутужно довести свою «невинність».

Магістр вагається. На його обличчі проступають пекучі плями. Плями страху, обурення, відчаю… Проте йому стає сил подолати в собі важку хвилю. Він пригладжує своє спадисте волосся, супить брови і повільно проводить пальцями по ґудзиках мантії.

— Спасибі вам за добросердечне бажання порятувати від біди Магістра ордену «Чорне сонце», — з гіркою щирістю промовляє він. — Але мені не лишається нічого іншого, як розчарувати вас, друже. Авжеж. Бажаної вам зустрічі з Президентом України, з цією мудрою, як ви запевняєте мене, людиною не відбудеться, її не відбудеться тому, що я був і лишаюся посланцем і намісником Головного Магістра нашого ордену, а такого доручення, такого наказу мені не давалося. І ще тому, що я був і лишаюся германським патріотом. І, як патріот, хочу нагадати вам, що на кримській землі свого часу поклали голову триста тисяч синів фатерлянду. Тут в сиву давнину проходили остготи. Тут віддавали кров і піт тисячі німецьких колоністів… Та, зрештою, мій юний друже, справа навіть не в нашій ностальгії за минулим. Настав час рятувати людську цивілізацію: від плебса, від комуністичних покидьків і головне — від мусульманського ідіотизму. — Магістр зробив промовисту паузу, і та пауза враз насочилася відвертою погрозою: — Ви кажете, що вам набридло бавитися в «лицарів» і просите відпустити вас в Штати. Що ж, ми дуже шкодуємо, гер художник, що ви не справдили наших сподіванок. Германський дух умер в вашій душі і в душі вашого батька також. Старий Пауль Реттіган захлинувся в своєму багатстві, ви — в любові до нікчемної слов’янської жінки, у своїх малярських примхах і малярській геніальності… Годі! Не пробуйте заперечувати мені! Ви залишаєте нас, картина ясна. І в такій же мірі трагічна. Однак ми й далі розраховуємо на наші спільні дії. Ми хочемо вірити, що англосаксонський орден «Мажестік-12» і древньо-германський орден «Чорне сонце», який складає ієрархію «Чорного ордену» СС, найближчим часом у спільній боротьбі встановлять на землі владу вищої цивілізації, свій контроль над деградованим слов’янством і, зрештою, над усім чорно-жовтим і монголоїдним світом. — Магістр раптово пригас голосом, опустив очі, ніби злякавшись надмірної відвертості. — Зрозумійте нас, гер Теренс Реттіган, у нас немає іншого виходу. В противному разі — глухий кут. Прірва загину! Слов’яно-монгольська маса плодиться, як черва. Вона суне на нас сатанинським валом, і ми мимоволі повинні рятуватися від неї. Ухвала китайської компартії, яка дозволяє народжувати кожній сім’ї двох дітей — суворий дзвін на сполох! А тому, гер Реттіган… — Магістр важко підвівся з-за столу з крісла-трону, — моя рука вам! Мусимо бути разом. Ваш батько ще в Севастополі, ми дали йому знати, що ви живі й здорові і скоро повернетесь. Зараз же повітряною кулею вилітайте до нього. Гірськими стежками переправляти вас небезпечно.

* * *

Повітряного балона прип’ято в гірській ущелині, бічови натягнуті до пружності струн. Кілька цікавих місцевих жителів, переважно хлоп’яків із німецького поселення, позадирали голови і з захватом чекають, коли ж воно підніметься в небо, оте розмальоване диво? Кожному кортить влізти в нього, та не кожному дано таке право.

Теренсові не випадало літати на гумовій птиці.

Його проймає легкий страх. Як же він впорається з керуванням? Під самим балоном гуде горілка, заганяючи всередину кулі розігріте повітря. Мудро вигадано: колись літали з допомогою зрадливого гелія і вибухали в повітрі від найменшої іскри (приміром, як нещасний дирижабль «Гінденбург»). А тут сів собі спокійно і втішайся красотами землі.

Теренс озирається. І враз… боже, хто то? Стежкою між терновими заростями чимчикує до нього Зігфрид Рюгенталь, обвішаний якимись мішечками, пакунками, в руці — автомат «Калашникова». Привітно салютує ним Теренсові: слава американському майстрові живопису!

— Радий тебе бачити, Зігфриде. Ти теж в політ? Ну, слава Богу, що я не сам, бо з цим повітряним левіафаном я не годен впоратися.

— Маю відповідати за тебе перед самим Магістром, — каже хлопчина, і по його впевненості видно, що він не вперше береться до такого польоту. Забравшись по бічовній драбинці в гондолу, він якійсь час вовтузиться в ній, підкручує щось у нагрівальній машинці, затим, задерши голову, пробує натяжку тросів і з певністю бувалого повітроплавця озирається по гірській ущелині.

— А ти певен, що ми не зачепимося за вершину Ай-Петрі? — із силуваною іронією і заразом повагою до молодого аргонавта питає Теренс.

— Я не зачіплюся. А ота хмарка… — аргонавт показує на небо, — може нам попсувати настрій. І ще декотрі типи.

— Ти про кого?

— Є тут один. Начальник особистої охорони Магістра, йолоп і зарізяка Франц Вернер. Його діда радянські гренадери в сорок другому присипали снігом в Сталінграді. Я випадково почув, як він чіплявся до Магістра, вимагав від нього змінити наш маршрут. І тепер, як мені здається, Магістр передумав відпускати вас живим в Севастополь. Мабуть, вищий Магіум ордена не вірить в вашу лояльність, гер Теренс. Один з лицарів навіть кинув фразу: «Цей Реттіган сліпо закоханий в слов’янську красуню, і його сентиментальні соплі можуть нам дорого коштувати!» Ось чому, гер художник, я так пильно обдивляюся повітряну кулю. Однієї дірочки в ній досить, щоб ми зачепилися за Ай-Петрі.

— Не лякайте мене, Зігфриде. Я й так боюся висоти, — хмуро говорить Теренс і не дуже певно забирається по драбинці в гондолу. — Господи! Нащо розумники Монгольф’єр вигадали ці повітряні балони!

— Для того й вигадали, щоб розумник Теренс Реттіган хутчіше добувся до своєї коханої.

— Не доберуся. Вона мертва!

— Як це мертва? — блякне обличчям Зігфрид.

— Дуже просто, — вимовляє пошерхлими вустами Теренс. — Вашими руками її застрелив під Ялтою Магістр Ордену!

— О, майн гот! — вирячує очі хлопчина, на мить йому перехоплює в горлі подих, і він пускає на повну силу нагрівальну форсунку. — Клянуся вам, Теренс Реттіган… у мене ще лишилося кілька куль. І одну я прибережу для того, хто віддав мені цей підлий наказ!

Над горами з самого ранку завмерла маленька, пір’їста хмаринка. Мов янголя несміливе, все визирала з-за гострих шпилів айпетрінської гряди на сріблястий розлив моря. Може, навіть почувала заздрощі до людей на березі, може, й сама рада була б спуститися вниз і пригорнутися до води. В одному місці вона побачила моторний човен, який ладнався до плавання, і либонь ще заздрісніше стало хмаринці. Добре їм, землянам, куди хочуть, туди й обирають путь. І не бояться вони ні пусток небесних, ні вітрів штормових і негаданих. Безтурботне життя у тих купальників.

Насправді ж люди біля одного моторного човна мали доволі клопотів. Мав їх і Президент України, якому після майже цілонічної праці над державної ваги паперами захотілося спочити на морі. Це були його останні години літньої відпустки в Криму. Справи кликали до Києва, і Президентові кортіло бодай отакою короткою прогулянкою на якусь часинку відгородитися від огрому справ, які чекали на нього.

Море лягло перед моторкою розлоге і задумане. Президент дивився на його безмежні гони, відчував прохолодь стрічного вітерця, вловлював на щоках колючі бризки води і не міг погамувати в собі тихого смутку. За чим він сумував, було неясно. Яка тужба стискувала йому серце, він не міг осягнути, та й не прагнув того. Може, хуткість руху човна по тугих хребтах хвиль чимось нагадувала йому хуткість плину життя? А, може, в ній вчувалося йому неосмислене бажання вирватися з виру вічних турбот, гірких образ і недоведених звинувачень? Люди завжди хочуть свої слабості, свої прорахунки і недолугості звалити на плечі інших, надто на плечі начальства, а що є котрийсь самий, самий високий, то до нього й посилалися найперше докори, йому й кидалися болючі запити: чому, чому, чому?..

Бач, і всемогутній Космос поставив начебто ультиматум: ви, українці, і найкращі, і найпрацьовитіші, і найвитриваліші, а втім годі вам пасти задніх перед світом і всесвітом. Кінчайте з тим і тим, і тим… Гарний ультиматум! Тільки забули зоряні, як воно за законами космічної справедливості могло статися так, що після розвалу «імперії» на плечі саме «найпрацьовитіших» упало стільки біди з військово-промисловим комплексом, експорт майже весь із вугілля та необроблених продуктів, гроші в людей Москвою забрані з ощадкнижок… Тож, не варто вам, зоряні, ставити українцям свої ультиматуми!

Ревнув мотор, хвиля вдарила в борт, і важкі думи розвіялись. Президент посміхнувся сам до себе. «Господи, і тут не можу втекти від державних справ. Не можу! Бо нема ключа для вічного і загального щастя. І якби ти, Космосе, був справедливим, то, принаймні, дав би нам змогу показати світові, на що ми здатні».

Здається, пора повертати назад, до берега. Хмаринка з-за гір он уже потемніла, до неї прилучилася ще одна, суворіша, розгонистіша, і бризки морські б’ють Президентові в лице колюче і неприємно. І пекучі думи обсіли голову: завтра ж зустріч з прем’єром… на шахтах знову невдоволення, знову невиплати, законні обурення, може й до страйку дійти…

— Я прошу вас, Михайле Власовичу, — дає команду мотористові Президент, — повертайте оглоблі до хати! — сказав і усміхнувся втихомирено, мовби почув слова з дитинства, мовлені в рідному селі котримось із сусідів біля любої річки Сейму.

Скутер круто робить розворот, хвиля шпарко б’є в борт, небо нахиляється, гори злітають вище. І раптом…

— Гляньте, що то? — вигукує моторист, задерши над кермом голову в бік гірського пасма. — Що то летить?.. Ні, падає!..

А таки падає, падає… Жовто-повітряний балон з підвішеною внизу гондолою стрімко несеться від гір навскосинці до моря, ось-ось черкне хвилі… І таки черкнув, таки повалився набік, а там і розпластався зраненою птицею на воді.

— Люди он! — піднявся з сидіння Президент, і біла теніска на ньому напнулася від вітру. — Вони ж тонуть…

Для моториста це як команда, як суворе веління. Та він і сам уже розуміє свій маневр, дорога кожна мить. Він круто розвертається, круто бере розгін і буквально за кілька хвилин підпливає до місця катастрофи. Потопаючі, молоді, дужі хлопці, виборсуються з хвиль, хляпають по воді руками, чути гукання їхні до човна, тихіше, мовляв, не газуйте, ми ще живі і вас вітаємо! Це, ясна річ, голос завзятого Зігфрида, якому катастрофа не катастрофа, він хапається за борт скутера, влазить у нього, падає на дермантинове сидіння. За ним з’являється голова Теренса Реттігана.

У Президента підскакують здивовано очі. Він упізнав знаменитого художника.

— Ну, й зустріч, містере… забув, як вас величати? — схвильовано говорить Президент, допомагаючи американцю забратися в скутер.

— Спасибі, що врятували, містер Президенті — відсапується художник, знічено і щасливо ляскаючи себе по мокрій брезентовій сорочці. — Моє ім’я важко запам’ятовують… Матуся моя була з роду саксонських баронів, володіла землею і палко кохалася в землі. Тому й підшукала своєму нащадкові, себто мені, щось близьке до земельки, до латинського слівця «терра», земля. Ну, а тато мій — родом вийшов з Чернігівщини, за діда мав Рятуєнка, а сам вже перемінився на Реттігана. Від України — до Америки, як бачите, вийшло не дуже далеко… — Теренс зацокотів зубами. — Як у вас тут холодно!.. І як нам жарко було в небі!

В розмову втручається завзятий Зігфрид. І Президентові стає все ясно. Летіли на захід, а втрапили над море, бо в балоні у них щось тріснуло, потім бахнуло, і балончик став стухати. І вмер щасливо! — Парубок також обляпує себе від холоду долонями.

— На мою думку, — каже Президент, — ви свій балон перекачали. Так?

— Ні, товаришу Президент, на мою думку, декотрі людці, котрих в цивілізованому світі називають простим словом «терористи», хотіли позбутися небажаних свідків і, мабуть, вшили в балон якесь паскудство. Але, на щастя, Президенте України… спасибі вам за порятунок! Вдруге народжені вами, будемо проситися до вашого гурту.

— Якщо заслужите, — строгішає Президент.

— Почуєте, що ми вам розповімо, то хутко дасте нам всі громадянські права.

Президентові стає шкода балакучого веселуна, якому, видно, зовсім не весело. Тому він просить моториста трохи пригальмувати.

— З нашого НЗ порятованим належиться крапелька на зігрів душі і тіла, — командує Президент. Моторист на ходу дістає з багажника пляшку, дві чарки і повертається до Президента. Наче питає очима: а закусь? — Перетерплять до обіду, — каже Президент. І глянувши на годинник, поправляє себе: — Ба, вже й вечерею пахне.

Випивання в мотор ці, власне, було й не випиванням, а скоріше ритуальним доторком до пляшки. Соромно ж перед Президентом давати собі волю. Отакий простий, такий добрий чоловік, то вже й що — починати в човні пияцькі оргії? Майте, хлопці, бога в серці!

До молу причалили м’яко, ледь доторкнулися до нього бортом. Водій був майстром своєї справи, і на березі парубки в смугастих тільняшках знали, кого мають зустрічати. Строгість, порядок, спокій…

Дружина чекала біля тераси, в очах затаїла тривогу. Сказала, що пора вечеряти. Чому так затрималися? Ага, впав повітряний балон, і це ті, котрим вдалося врятуватися?..

— Краще менше питай, а смачніше годуй, — пожартував втомлено Президент. — Тут особливий випадок. Придивися до цього героя в брезентовій робі. Впізнала? Вчора ми одержали звістку зі Стокгольму, що його нагороджено…

Людмила Іванівна схопила Теренса обіруч за плечі, стала трясти, примовляючи: Нобель!.. Нобель!..

— Слава Богу, жіночко, що хоч тепер ти оцінила мою вправність, — широко усміхнувся Президент. — Поплив на прогулянку і повернувся з врятованим Лауреатом Нобелівської премії! Подія, яку слід неодмінно покропити! Швидко всім до столу!

Зігфрид одразу ж відмовився навідліг, сказавши, що йому далеко добиратися до мами в Сімферополь, і попросив випустити його на трасу. Теренс почувався трохи безпорадним, хотів би й собі зникнути і не надокучати родині видатного діяча своєю присутністю. Проте в президентові плани це не входило.

— Знаю, що ви турбуєтесь про батька. Але нам треба погомоніти. Маю до вас одну справу. Скажу прямо: приємну! І після вечері вас одразу відвезуть в Севастополь.

Розмова була короткою. Що скоїлося з ним? Чому летів на повітряній кулі?.. Втік від бандитів?.. З цим буде покінчено найближчими днями. Годі! М’ягкодухість місцевих правоохоронців стає нетерпимою, і втрутився Центр. Містерові Теренсові, мабуть, хотілося б знати, що скоїлося з його нареченою.

— Я все знаю… Боюсь і питати, містер Президент, — бовкнув Теренс, опустивши голову.

— Якийсь терорист випустив по ній цілу обойму, — каже Президент.

— Вона вбита тут… біля вашого дому… — Теренс взяв Президента за руки. — Благаю вас… не треба більше!.. Я все знаю…

— Ні, ви не знаєте головного!

— Що ж саме?

— Вона лишилися живою!

Це прозвучало для художника, як глас Божий, як сурма янгольська.

— В якому вона зараз стані, мені не доповідали, — сказав Президент, але одне відомо точно: вона жива, тішиться життям і щоденно обдзвонює севастопольську міліцію, шукаючи свого судженого. Принаймні, так сказав мені вчора по телефону капітан 2 рангу Серж Сікора. Гадаю, таке джерело інформації надійне?

— Абсолютне, містер Президент!

— Сікора навідується до неї щодня. Виявився справжнім дідусем-другом.

«Аби не на кладовище навідувався, — подумав Теренс. — Виходить, навіть кіл ери помиляються!.

Президент стояв перед відкритим вікном. Перед ним було море. Вічність вливалася в хату, незнана і бентежна, і художнику раптом здалося, що це древній капітан, з очима втупленими в далич, йому уже байдужа марність суєтних справ, він ладний забути всі зловісності ворогів і амбіції команди, він вестиме свій корабель через найпекельніші шторми і таки прорветься до своєї омріяної гавані.

— Вам не здається, Теренсе, що ви взяли на себе надто тяжкий вантаж? — запитав Президент, не відриваючи погляду від вечірнього неба. — Вас розстрілювали, хотіли знищити і принизити в печерах тевтонських бандитів, ви опускалися на дно моря й дивилися в очі людям далекої зорі Сиріус. Але ж ви могли й не піддаватися на такі заклики долі, могли б просто жити тихим, творчим життям в своїй благословенній і добрій Америці.

— Хто зна, чи таке тихе життя принесло б мені радість, містер Президент. До того ж, після відомих подій у Нью-Йорку життя там ніяк не тихе.

— А в чому ви вбачаєте справжню радість?

— Ну… принаймні, я радію, що пізнав вас, вашу землю… Може, це здасться вам надуманим і трохи арогантним, але я навіть радий знайомству з лицарями гірських печер. Вони не негідники. Боюся, вони всі давно стали жертвами свого патологічного германського фанатизму.

— Не такі вони й жертви, якщо мають по десятку мільйонів марок на своїх банківських рахунках. А Магістр навіть володіє кількома сталеварними заводами в Рурі.

— Ви й це знаєте, містер Президент?

— Мушу знати. Така моя посада.

— То чому ж ви терпите їх на своїй землі? Маючи полки міліції, надійних агентів, вивідувачів? Чому ви миритесь з існуванням самого факту тероризму на українській землі?

— Тут є свої складності. Тероризм страшний тим, що він не приймає відкритого бою, міняє місце дислокації, весь час ховається і панічно боїться влади… Але при цьому тероризм є найбрутальнішим виявом зневаги до людини. Виразом елементарної втрати гуманізму, чуття добра, жалості… Та годі про це! Практично проблема «тевтонців» буде вирішена найближчими днями. — Президент зробив паузу, подумав напружено. — Мене, відверто кажучи, бентежить і аж лякає те, що я перший серед лідерів світу вступив у реальний контакт з космосом. Це не означає, що таких спроб не робили інші визначні діячі і політики. Хоча б президент Кеннеді, якого я глибоко поважаю. Він, кажуть щось знав про інопланетян, він прагнув знайти з ними спільну мову і взагалі поставити цю проблему відкрито, перед усім народом, за що й поплатився своїм життям. Може, не лише за це, але й за це також. Гадаю, ви знайомі з його останнім перед трагедією в Далласі зверненням до нації…

— Я читав його послання. Трохи заплутане, якесь туманне, з натяками і недомовками…

— Гаразд, про це іншим разом, Теренсе, — перебив молодого художника Президент. — Скажіть мені зі всією відвертістю: от ви побували зі своєю коханою кілька годин в морських глибинах, ходили по їхніх рожевих залах, бачили рожевих людей, майже торкалися до них… Скажіть, коли ви піднялися на поверхню, вам не здалося те все виплодом вашої фантазії?

— Ні, не здалося, — сказав твердо Теренс. — Я сприйняв це в реальному плані. Мені завжди думалось, що ми стоїмо на порозі якогось шаленого відкриття. В це не вірили ні рядові громадяни, ні наймудріші вчені, ні церква. А тут я простягую руку, і ось воно! Новий світ! Правда, ще в 60-х Сартр вважав, що кожен факт слід піддавати сумніву.

Президент різко повернувся до Теренса.

— Як легко і просто бути філософом!

— В якому розумінні?

— В елементарному. Якби я був філософом — за покликанням, чи за фахом — я б дозволяв собі різні варіанти.

— Що вас гнітить? Сумніви?

— Мене гнітять не сумніви, а страх за державу. Чи може вона взяти на себе таку відповідальність?

— Не розумію, містер Президент?

— Нам обіцяна допомога. Тільки обіцяна! Якщо ми, українці, зможемо її взяти, якщо ми встанемо з колін нашої пасивності, збайдужіння, а часом і невігластва й безгосподарності… Повторюю: нам не дарують допомогу. Ми мусимо взяти її власними руками. Взяти оті мільйони кіловат енергії з глибин планети! І найперше це значить навести лад в своєму домі, і щоб кожен зрозумів, що йому випадає зробити, що він мусить зробити і ким має стати. Праця до виснаги, думка до абсолюту, кожна хвилина на обліку, і так кожного дня, і всі дні, і все життя. — Президентові наче забракло снаги, він опустився в крісло і заплющив очі. Аж тоді по довгій паузі мовив відстороненим, різким голосом: — Скажете батькові, президентові «Мажестік-12», що ми пропонуємо йому великий діловий контракт. Дуже великий, може, на роки, на століття. Напевне, разом з Росією і Федеративною Республікою Німеччина.

— Сьогодні ж я доповім батькові про вашу пропозицію, — підвівся з дивану Теренс. — Ви обіцяли мені машину.

— Авто біля дому, — сказав Президент. — І прошу: завтра ж подзвоніть мені. О десятій я вилітаю в Київ.

* * *

Машина примчала Теренса в Севастополь за недовгі півтори години. Водій, немолодого віку чоловік, сказав йому: «Я в вашому розпорядженні. Хоч цілий день. Так велів Президент».

Цілого дня було б забагато, хоч якісь справи намічалися. Теренс вирішив: поїде найперше в штаб українського флоту, розпитає про капранга Сікору, він — добра душа, мусить знати все про Віруню. Одначе коли машина влетіла на севастопольські проспекти, водій мовив досить рішуче, як про давно вирішену справу:

— Зараз їдемо до мера. Так сказав Президент.

Для водія президентові веління, як видно, були незаперечним дороговказом на всі випадки життя. Ну, що ж, хай буде мер, хай буде сам чорт, аби хутчіше дістатися до Сікори!

Ось вони вже на центральній вулиці, ось поворот навколо великої клумби, і вже перед ними величаве будовисько міської ради. Тут Теренс Реттіган почує найтяжче (або ж найблагосніше) слово про свою кохану.

Вони зупиняються. Теренс вилазить з машини, озирається, і враз… наче з-під землі виростає перед ним у своїй флотській офіцерській формі капітан другого рангу Сікора. Виявляється, чекав на нього. Радо піднявши в привітанні руку, тепло посміхнувся.

Вони обнялися. Від Сікори пахне морем, він увесь сяє (мабуть, усе гаразд, з такою усмішкою можна хоч пливти на іспанських каравелах до американських берегів!).

— Теренсе, ви справді вмієте їздити по наших дорогах. Мені повідомили звідти, що машина вийшла о шостій вечора (себто повідомили з державної резиденції!) і ось ви тут. їхали рівно годину і п’ять хвилин. А тепер прошу до мера, він чекає.

— Ти вважаєш, що це необхідно? — невдоволено кривиться Теренс. Він страшенно втомлений після всіх переживань, після отого шаленого перельоту в повітряному балоні через гори, після майже катастрофічного падіння в море…

Капітан 2 рангу, тримаючи міцно під руку молодого художника, веде його до входу в мерію. Так, вони мусять зустрітися з міською владою. І якомога хутчіше. Бо у міської влади є президентське доручення. Святе, можна сказати, доручення! Яке саме? Зараз, зараз про все довідається шановний шукач пригод містер Теренс Реттіган!

Поминули в дверях міліціонера («Американець? Прошу, вас чекають»). Ось уже широкі сходи, килимова доріжка, цікаві очі, перемовки, довгий коридор і нарешті відчинені двері до просторого кабінету. В кабінеті плечистий чоловік у темному костюмі (їй право вдягненому задля урочистого випадку!). Він стоїть за своїм столом, і непідробний щирий усміх сяє на його моложавому, строгому обличчі. Мер виходить з-за столу і міцно тисне Теренсові руку. Припрошує до довгого столу засідань. Сам сідає навпроти. І аж припадає до нього грудьми.

Капранг хоче представити свого американського друга. Та мерові то все зайве.

— Знаю, що ви говорите по-нашому. Мені казала Віра Олегівна, — баском мовить мер. — Після дороги трохи відпочиньте, шановний. Вип’ємо кави. — Він робить комусь знак рукою. — Маємо час. Хоч уже вечір. Ми вам щиро раді, пане Реттіган!

Що за радість, поки що неясно. І чому взагалі стільки радісного галасу, блиску, високих слів, метушні в коридорах і приймальні — також поки що не зрозуміло. Та притьмом все з’ясовується. І чому фоторепортери пхаються до кабінету, і за ними телеоператор з чорною камерою на плечі, і на стіл ставиться пляшка коньяку, і ще й вноситься великий, шоколадно оздоблений торт.

— Я пропоную тост за славний рід Реттіганів! ~ виголошує мер, підносячи чарку з бурштиновим напоєм. — За вашого батька, опору могутньої фінансової корпорації Америки! І за її сина, можна сказати — борця зі світовою мафією! Не відмахуйтесь, не треба! Знаємо про ваш політ через гори. Сам Президент дзвонив нам.

— Спасибі, спасибі! — киває головою Теренс.

— А тепер мій вам подарунок, містер Реттіган молодший. Так, здається, у вас кажуть. — Тут мер підводиться, розкриває яскраво червону теку і добуває з неї аркушик паперу. — Прошу всіх уваги! — Виявляється, він тримає в руках загсовий документ: — Мене попросили… ну, скажемо відверто… дружина Президента… щоб ми допомогли становленню молодої сім’ї. Скажемо так: міжнародної сім’ї! Зараз стало модним говорити про спільні підприємства, а ми говоримо: Спільна Сім’я! Точніше — міжнародна сім’я!

— Розумію, про що ви говорите, містер мер… — зашарівся художник. — Виходить, моя наречена міс Віра жива і здорова! Так? — Він рвучко підводиться з бокалом вина в руці: — Ми з міс Вірою стали, як ви кажете — Міжнародною Сім’єю? Спасибі вам, містер мер!

— Тільки поставите підпис.

— Хоч зараз!

— Е ні, підпис поставите разом зі своєю нареченою Вірою Олегівною Сікорою. Поставите в нашому центральному ЗАГСІ, під музику, в присутності шановних гостей. Звичайно, прийде командуючий українським флотом, прийдемо ми усім керівництвом мерії, і ясна річ — Віруніна рідня, славний капітан 2 рангу Серж Сікора, і ще багато гідних людей нашого чудового міста!

У Теренса яснішає зір, він повертається до капранга Сікори, киває йому головою:

— Спасибі, друже! Це ти постарався, знаю.

Капранг тактовно понижує голос і ледь нахиляється до американця:

— Тобі ж сказали, хто клопотався… Президент, а точніше його дружина. — Капранг перезиркується з мером: — Ці наївні американці не знають деяких наших виразів, а ми їх пам’ятаємо ще з більшовицьких часів: наприклад, «турбота про людину»! Гарні то були слова! А тепер, містер Реттіган, постав чарку і потисни руку нашому міському батькові, нашому мерові. Він не тільки допомагає молодим сім’ям, а й шанує наш український флот. Будинки будує морякам, про місто бойової слави клопочеться, організовану злочинність викорінює… Не всю, правда, ще викоринів, але, сподіваємося, що з нашою допомогою і з підтримкою Президента і в цім благороднім ділі врешті поставить крапку. Одне слово, мої дорогі друзі і ти мій шановний містер наречений Теренс Реттіган, пропоную тост… — Сікора звужує хитрувато очі: — за нашого мера!

Ще півгодини турчання телекамер, розмов про те, про се, і врешті мер всаджує гостя з його другом капітаном 2 рангу в машину. Авто рушає, мер стоїть на тротуарі в юрмиську шанобливих чиновників, махає прощально услід рукою. Місто вже горить вогнями, і тільки далеко над морем небо всіялося зорями. Гарно і спокійно навкруг.

— Не знав я, що у вас такий щирий, сердечний мер, — каже розчулено Теренс.

— А ще й вельми діловий… До речі, як і ваш батько барон Реттіган.

— Батько? — не зрозумів художник.

— Авжеж, — усміхається Сікора. — Ваш милий татусь підписав документ на інвестування в міську казну 100 мільйонів доларів! Чи як він зізнався: «во славу Господа, який врятував мого сина!»

— О, він у мене любить гарні жести. Правда, це: вже й не жест. Старий любить мене по-батьківськи. До того ж він тут у Криму багато чому навчився.

Теренсу кортить побачити Віруню. Та, мабуть, пізно вже турбувати її в лікарні. Головне, що жива, що куля терориста виявилася несмертельною.

— Хто б міг так озлобитися на неї? — дивується Сікора. — Нікому не вчинила зла. Цих кілерів вішати треба! Прямо на майданах, перед усім народом!

— Через мене це, — бубонить глухо Теренс.

— Не розумію… поясни.

— Банда фанатиків, ховаються в горах. Нащадки тих німців, котрі тут наклали головою у минулу війну. До речі, я теж німець по крові, то вони хотіли перетягнути й мене в свою зграю. Мають підземні виходи в море і, здається, користуються підтримкою якихось чорних чи сірих HJIO з космосу… їх виловити буде непросто. За ними стоять величезні сили.

— Маєш на увазі всесвітній тероризм? — супить брови Сікора, суворо дивлячись у вітрове скло.

— Всесвітній… А, може, й космічний! Наша наука перед цим ще безсила. Вона досі чіпляється за закони квантової механіки і марксистського матеріалізму. А ми ж — діти Космосу. Що тобі казати, Серже? Ти сам постраждав від них. Це вони, космічні терористи, загнали ваш корабель «Салют» у часову дірку на шістдесят років. Але, слава Богу в Космосі є і справжні Боги. Можемо назвати їх: єдиним Богом, Богом Розуму, Богом Гармонії.

Вирішують їхати в готель до барона Реттігана. Пізній час, чи не зайшов повечеряти в ресторан? Так і є, умостився скромненько за пальмовою діжкою, п’є чай. Побачивши сина в пом’ятій джинсовій сорочці, зривається на ноги, склянка перекинулася, старий хапливо застібує ґудзики свого чорного піджака.

— Мені сказали, що ти живий, — лепече він сухенькими губами, обнімаючи Теренса. — Мушу летіти у Штати. Погані справи!

— В «Мажестік-12»? — насторожується Теренс, відсовуючи від себе тарілку, в яку перелився чай.

— В «Мажестік».

— Я повернусь і ми наведемо там лад.

— Адміністрація завжди була до мене прихильна, — каже старий. І тут він згадав раптово: — Хутко в номер! За півгодини звернення американського президента до нації!

— В Криму транслюють передачі американського Конгресу? — не може втямити Теренс.

— Для мене зроблять, як виняток… — старий морщить в усмішці губи: — Ясна річ, за добрі гроші.

Старий розплачується, і всі піднімаються в баронів люкс. Тут важкий дух, чути запах нашатиря, валеріани, мабуть, була «швидка» і рятувала старого барона. Скрізь розкидані газети. «Люкс» геть не п’ятизірковий. Проте стоїть великий телевізор, екран не вимкнуто, чути тріск ефіру.

Знизу приносять пляшку сухого вина.

— Тату, прошу тебе: не муч мене! — благає син. — Нащо ти всадовив мене перед цим одороблом? Я хочу погомоніти з тобою.

— Мусиш почути свого президента. Боюся тільки, чи наш друг втямить англійську?

— Він знає навіть космічну, тату! — кидає жартом син. — Ну, в крайньому разі, якщо наш президент оголосить війну Росії, ми цю маленьку деталь перекладемо містеру Сікорі.

На екрані Президент Сполучених Штатів. Він одразу ж переходить до суті справи:

— … Мене найбільше тривожить стан речей в ближньому і далекому космосі. Колись тему космосу зачіпав наш великий попередник Джон Кеннеді. Напевне, не всі знають про його секретні зв’язки з інопланетними гістьми Америки. Це доведений факт. Я не хочу копирсатися в минулому. Я хочу тільки нагадати, що у Джона Фітцжеральда Кеннеді були серйозні неприємності у зв’язку з тими контактами. Подейкували навіть, що він точно знав місцезнаходження основних баз НЛО в Андах, їх глибину і кількість, характер пришельців, їхні наміри і претензії до нас. Начебто був укладений договір позаземних із деякими американськими фірмами, зокрема з усім відомим центром «Мажестік-12»… (При цих словах старий барон збілів і аж затиснув кулаком рот, мовби з його вуст ось-ось мав вихопитися крик протесту)… Люди з «Мажестік-12» проводили в той час досить сумнівні операції в космосі, були випадки прямої змови з деякими НЛО, які вважалися апаратами «сірого світу», випадки нападу на інші об’єкти неземного походження і навіть участь американських ВВС в боях «сірих» і «білих». Не маю підстав стверджувати, що це чинилося із сприянням саме з боку «Мажестік-12». Сьогодні група «Мажестік-12» являє собою активно діючу силу по захисту нашої конституції, хоча й не позбавлена певних егоїстичних амбіцій. Мене, як президента, насторожує інше — питання міжнародної співпраці. Знову вперед виходять росіяни. А що стосується української нації, її вельми активно просперуючої держави, то тут я з усією серйозністю мушу заявити про наявність в діях України деяких прикрих для Сполучених Штатів тенденцій. Більше того, як нам стало відомо з позавчорашнього виступу в парламенті Україні (Верховній Раді) українського Президента, він і його адміністрація воліють іти шляхом односторонніх дій, надто в кримського регіоні і взагалі в чорноморському ареалі. Україна зробила першу спробу освоєння енергетичних запасів нашої планети, українці відверто прагнуть захопити енергоресурси земного ядра. Чому українці не консультуються з американською адміністрацією? Ми висловлюємо свій осуд цим діям і залишаємо за собою право вчинити в зоні Карибів аналогічні кроки…

Здається, про Космос мовлено досить. Тепер президент Америки переходить до справ земних, сказати б — буденних: якесь там чергове падіння акцій на фондовій біржі, непередбачений страйк в металургійній промисловості, невиплата Білим домом заборгованості перед ООН. Хай собі балакає. Дідусеві Реттігану кортить знати думку сина, ну й звісно, шановного капітана 2 рангу (старий за останній місяць таки зумів розібратися в тутешніх званнях!), думку про найважливіше — як тлумачити оті слова господаря Білого Дому? Чи як справжню ворожість щодо України? Чи, може, як натяк про бажання американського лідера прилучитися до космічного клубу?

— Тату, — подає голос молодий художник, — мене більше турбує проблема «Мажестік-12». Невже ти і твої колеги дозволяли собі піратство в Космосі?

— Можеш не переживати. Було дещо. Але я вирішив покласти цьому край. Сьогодні ж я вилітаю до Штатів і доповім президентові про ці справи. Зокрема і про благородну роль українського президента. Адже він прагне тільки співпраці з Білим Домом. І ніякого егоїзму! Україна просто має щастя першою вийти на плазмові запаси Землі.

— Почекай, любий батьку, — протягує до старого дружню руку син. — Очевидно, найближчими днями станеться одна подія… Ми з міс Вірою… Ти мене розумієш, батьку. Звичайно, якщо вона сама і її милі родичі не виявлять спротиву. Найперше мій друг… — Теренс, приклавши до грудей долоню, трохи церемонно вклонився капрангові Сікорі. — Приймете мене в свою родину, містер Сікора?

— Абсолютно — за! — широко усміхнувся капітан 2 рангу. — Аби нам нічого не завадило.

— Маєте якісь справи на вашому бойовому дредноуті «Салюті»?

— Беріть вище, містер художник, — притиснув у кутиках губів загадкову таємничість молодий офіцер. Мав зараз вигляд чорночубого курсанта: брови стрілочками, губи як намальовані.

Старий барон мимоволі замилувався ним. І раптом вигукнув з чуттям абсолютної неймовіри:

— Невже ви пробули шістдесят років поза часом і простором, містер Сікора? Як же ви могли так зберегтися? Ви ж… даруйте… ще юнак! Аполлон!

— Не шістдесят років, а п’ятдесят сім… секунд, — відрізав трохи грубувато капітан 2 рангу. — Якусь хвилину ми справді пробули в часовій прірві. І за цю хвилину весь світ промчав у майбутнє на 57 років! Парадокс, з яким, певне, не впорався б і великий Ейнштейн. А я тим паче.

Не знати з якого дива старому баронові ця думка не давала спокою. Ну, прямо таки доводила його до знетями. Але ж, якщо це не вигадка, і справді містер Сікора, і його бойовий корабель, і вся його команда залетіли в ту часову дірку, виходить, у світі все абсолютно інакше, ніж досі уявлялося. Ніяких констант, нічого стабільного, час обертається в усі боки, мов флюгер, вчора ти — людина, сьогодні — нуль!

— Годі, тату, тобі вже час вкладатися до сну, — спробував погамувати батькове базікання син-ху-дожник і глянув промовисто на капранга.

Той його вмить зрозумів. Швидко підвівся з крісла, озирнувся за кашкетом. Пора було й рушати додому. Турбувала думка про Віруню. Завтра ж якнайраніше поїдуть в лікарню, годі їй там вилежуватися.

Теренс вловив його намір, також встав.

— Ви коли були в міс Віри востаннє? — запитав Сікору.

— На превеликий мій сором — давно. Десь тиждень тому. — Сікора вийшов в передпокій люкса, там вони лишилися вдвох з Теренсом. — Будьте готові до всього, друже. Рана, слава Боку, виявилася не страшна. В плече, без ушкоджень кістки. Але ж ви для неї загинули. І це її вбило. Страшно було дивитися їй в очі!

— А мені в гроті підсунули газету… якусь курортну… начебто вона виходить заміж… — болісним голосом запитав Теренс.

— Фальшивка!

— Це справді так?

— Ви в мене питаєте, у капітана 2 рангу Сікори, її рідного дідуся і друга? Комусь дуже кортіло розсварити Реттіганів і Сікор.

— Я й сам відчував… ну, не могло такого бути…

— У Віруні один наречений, і вона за нього ладна життя віддати.

— Завтра ж поїдемо до неї, — сказав гаряче художник і трохи почервонів. — У мене є тепер законне право. Підписане самим мером!

Сікора зазирнув до вітальні, вклонився баронові. Той уже тягав зі своєї постелі подушки для любимого сина. Ніч у них буде сьогодні розкішна. Набалакаються досхочу.

— То ви як? — запитав художника Сікора, виходячи з люкса. — Вирушаєте з татусем в дорогу?

— Якщо в дорогу, то тільки разом з міс Вірою. — твердо мовив Теренс. — Мушу входити в права чоловіка і заробляти гроші.

— Від одного до двох мільярдів на рік? Чи, може, більше? — Сікора обняв американця, злегка притиснув до себе худеньке тіло. Самі ребра. Навіщо він тільки витрачатиме свої мільярди? І скільки людині взагалі треба, тих грошей? — Вибач за вульгарну прямоту, друже. Після того, як я побував — хай у думці — там, на Сиріусі, для мене гроші стали сміттям.

— Краще коли зеленим сміттям, з гербом американського президента — пожартував стримано Теренс. І ще раз нагадав про своє: — Прошу вас, якомога раніше! Бо, чесно кажучи, мені неспокійно на серці.

Спустившись униз, Сікора побачив машину, якою вони прибули, і одразу подумав, що недобре отак тримати до глупої ночі водія, та ще президентського, у якого он яка дорога попереду! Проте водій чомусь не квапився їхати. Вилізши з-за керма, добув сигарети, простягнув капітанові. Закурили разом. І раптом водій, статечний, вже немолодий чолов’яга в кепчині, запитав Сікору шанобливим тоном, чи то правда, що товариш капранг літав на Марс?

— Трохи далі, шановний, — підкинув брови таємниче Сікора. — А чого це вас цікавить? Хочете в космічний екіпаж?

— Не хочу! — відрізав сухо водій. — Я у флоті був мічманом… — Він зам’явся, вагаючись. — У мене гарний начальник. Мій Президент. Душа! Ніколи не скривдить. А все одно мене тягне на флот… Хотів би на вапї корабель, на «Салют». Баранка остобісіла.

— Не повірю. Від такого начальства не тікають, — глибоко затягнувся димом Сікора. — По правді кажучи, без мене тут буде не дуже цікаво. А мене забирають в Київ.

— Хто забирає?

— Ваше ж добре начальство. Радником в космічних справах.

— Оце роба! — протягнув в захваті водій. Затоптав сигарету, стенув плечима і поліз у кабіну. — Значить, правду кажуть, що ви літали в небо. І дуже далеко. Що ж, хай Бог вам помагає. З нашим Президентом не пропадете.

* * *

Ранок видався дощовий, сльотавий, ніби ніч не хотіла віддавати землю сонцеві і умисне випустила на нього із своїх закамарків усі свої хмарні легіони.

Сікора попросив у свого сина старенького «жигуля» і підкотив до готелю. Американець вже стояв біля масивних дверей, розмовляючи із швейцаром. Хутко вскочив у машину, тицьнув Сікорі руку.

— Батько всю ніч не спав. Після виступу нашого президента в нього двічі був напад серця. А «швидка» у вас… упаси Боже!

— Рушаємо? — запитав Сікора, не бажаючи зайвих балачок на тему місцевих невлаштованостей, і глянув із симпатією на худорбастого попутника. У нього було безкровне обличчя, і очі позападали, як у тяжко хворого сухотника.

— Ви дзвонили до лікарні? — запитав художник. — Як там Віра?

— Потерпіть. Краще раз побачити, аніж сім раз… Є в нас така приказка.

Лікарня нова, у вестибулі, як заведено, сувора чергова, кілька хворих у заношених халатах шепочуться по кутках з відвідувачами. Сікора лишив унизу художника і притьмом злетів на третій поверх у хірургічне відділення. Його зустріли стримано. Мовляв, так рано не приходять за тими, кого виписують. Ще буде консиліум, порадяться, перевірять останні аналізи. І, взагалі, чого поспішати? З переломом ноги не слід квапитися. Краще зайвий день побути під наглядом лікарів.

— Який перелом? — збілів лицем Сікора. — Моя родичка поранена. — Слово «онука» йому не далося, не уявляв себе «дідом».

Виходила плутанина. Миттю погукали з ординаторської лікаря, вийшов в чисто накрохмаленому халаті, лице байдуже, відсутнє. Не дивлячись на Сікору, схилився над журналом обліку, довго щось там вишукував, звіряв, водив олівцем по рядках. Врешті підвів очі і запитав хрипко:

— А ви хто їй будете? Чоловік? Брат?

— Даруйте… це моя онука, — зважився врешті на незвичне слово Сікора. — Бачите… тут ситуація… Приїхав з Америки її чоловік. Він внизу, і я оце зайшов за нею.

— Ви щось не теє… Хвора старша за вас, а ви кажете: онука! — Лікар криво посміхнувся. Йому, видно, спало на думку щось недобре. Він знову втупився в журнал обліку, засопів носом і враз пожвавішав, наче спіймав за руку злодія: — Ви нас не плутайте! Ми не ту виписуємо, за якою ви приїхали. На виписку сьогодні Сікорська Галина Павлівна. Якраз після перелому ступні. Упала з ґанку, і ми тут рятували їй ногу. А ви говорите про Віру Олегівну… Стоп! Є й така. — Лікар став ще впертіше вишукувати щось у журналі, мовби розгадував складного ребуса. — Та ви ж її родич Сікора! Передача була про вас по телевізору… Вибачте, дорогий, ми трохи заклопотані. Доводиться чергувати мало не щотижня. А ваша Віруня… онука чи що… — лікар загадково хмикнув, — її давно немає. Ще тиждень тому виписалась. За нею навіть приїхали… Хто її забрав?… Оксано Серафімівно, ви не пам’ятаєте, хто чекав унизу на Віру Олегівну?

Огрядкувата старша сестра стенула плечима і уникливо заявила, що це їй не положено знати. Були якісь женщини. В чорному, в чорних хустках, як монашки. Вклонилися чемно, забрали її речі… ну, не речі, а такий собі кульочок з женською білизною, і — в дорогу.

У Сікори засіріли перед очима кола, ноги послабли, загупала в скронях кров. Віруня щезла! Як у чорну воду впала. Це вдруге вже… Його люба онучка (а таки онучка, онучка!) виїхала кудись з невідомими жінками. Добровільно, без шуму і протесту… Начебто всім на зло.

— І не сказала куди поїхала? З ким? — спробував Сікора витягнути бодай якусь краплинку істини із похмурої старшої сестри.

Та від старшої сестри годі було чогось довідатися. У неї була одна відповідь: їй того не положено знати!

— А, може, в палаті хтось знав?..

— В палаті?.. — задумалася сестра-жалібниця. — Одна дівчина в неї в палаті лежала з нею. Авжеж, Соня Санчук, із сімферопольського м’ясокомбінату. Усе шепотілися між собою, наче мали якусь спільну таємницю. А почалася їхня дружба з того, що коли Вєрочку привезли сюди з раною і хутенько повезли на операційний стіл, то виявилося — треба крові їй для переливання, а у неї була кров по групі і по резусу така, що в лікарні у нас не знайшлося, хоч пробі кричи, і тоді стали опитувати декотрих з видужуючих, і одна дівчина, отаж Соня Санчук із Сімферополя, що лягла до нас з апендицитом, загалом здоровенька і по групі підходяща, зголосилася: беріть мою скільки треба! Мені не жаль для молодої женщини!

Сікорі зблисла в очах надія:

— То дозвольте мені погомоніти з Сонічкою?

— Виписалася також, — сказала строго і безапеляційно сестра-жалібниця, хоча при цих словах в очах її засірів туманець печалі. — Позавчора тато за нею приїздив, взяв додому. — Старшій сестрі наддалося доброго настрою: — Можемо дати її адресу.

«Хоч це вдалося», — кисло подумав Сікора і записав у блокнот адресу Соні-добросердниці.

Коли зійшов у вестибюль і розповів американцю про нову пригоду, той на коротку хвилю занімів. Лице йому стало білим, і губи сіпнулися, наче в судомі болю.

Сікорі стало його жаль. Мав би себе жаліти, за свою рідну онуку побиватися, а проте кинувся втішати художника. Взявши його за руку, мовив йому з чоловічою прямотою: мовляв, жива вона і здорова, видно, тяжко переживала, катувалася в самотині, і зрозуміти її можна, коли отака втрата. Та й подалася ж кудись добровільно, без примусу і грубого насильства. А куди подалася — хутко з’ясується. Зрештою, є адреса…

— Спасибі вам, містер Сікора, за співчуття, — сказав розчулений художник. — Якщо міс Віра думала весь час про мене і зникла через мене, вірніше — через мою загибель, як їй уявлялося, то, може, варто б сповістити її, що я живий, їй треба повертатися в місто, і все буде добре. По-нашому — о’кей!

— О’кей то о’кей, — замислився Сікора. — Тільки де ж вона зараз?

— Дайте мені адресу, і я поїду в Сімферополь до її подруги.

— Може й так, — знову потер в задумі чоло Сікора. — Жаль, у мене служба на кораблі, а то б я вирушив з вами.

— Не треба, містер Сікора, — скромно кинув художник. — Я попрошу мера, і він мені допоможе. — Художник багатозначно гмикнув, пригасивши посмішку. За сто мільйонів доларів мав право на таку послугу.

— Може, і мій татусь попросить. У них тепер дуже добрі стосунки.

— Ще й які добрі! — зрадів Сікора, якого в душі починала трохи дратувати віруньчина легковажність.

— Ідемо до господаря міста. Хай включається в діло.

Поїздка в Сімферополь нічого путнього Теренсу не дала. Софійка зустріла його у своєму маленькому будиночку на околиці міста настрашено, спершу й у хату не хотіла впускати. Простеньке собі дівча з коротенькими кісками, кирпатий носик в ластовинні, перелякані очі. Чого вам треба, мовляв? Хто ви? Якщо з міліції, до завертайте назад! Нічого не знаю про Віру Олегівну, виписалася з лікарні і кудись поїхала. Сама поїхала, ніхто її не силував!

— Може, дозволите мені зайти, — неоковирною українською мовою попросився американець.

— У мене не готель! — відрізала досить грубо дівчина і тут же, ніби вибачаючись, додала: — Не прибирала я ще хату, звиняйте! — їй було ясно, що перед нею делікатна людина. — Гаразд, заходьте і сідайте отут о, — вказала вона на стілець в кутку крихітної кухоньки. — Ми з мамою живемо. Вона на роботі, а я… мені ще положено три дні больничного. Після операції.

— Знаю, — закивав слухняно художник. — Ви ногу пошкодили собі. Не переживайте, скоро загоїться.

— Авжеж, загоїться.

Софійка дивилася некліпно на худорбастого, в сірій джинсовці хлопця (чи, може, дядька), і він усе більше видавався їй наче знайомим. Справді, схожий на іноземця, на отого самого американського художника, про якого їй розповідала в нападі відвертості Віра Олегівна. Проте все ж таки зважилася уточнити: — Скажіть, ви справді аж звідти? З Америки?

— Клянуся. Ось мої документи. — Теренс спробував добути з нагрудної кишені портмоне.

— Господі! — враз забідкалася в нападі жалю Софійка, — Вас же викрали бандити! І цілий місяць від вас не було ніяких чуток. Віра Олегівна навіть їздила на дачу до Президента… Ні, не на дачу… забула куди… А потім бандити в неї стріляли, їх стільки зараз розвелося в Криму. Лишенько! То Віра Олегівна, слава Господи, не вмерли. їй операцію зробили, і ми з нею лежали в одній палаті. Така славна женщина!.. А коли її привезли поранену, була як мрець. Я бачила її…

— І дали їй свою кров, — вдячливо мовив художник, відчувши до дівчини раптову симпатію. — А тому я дуже прошу вас: скажіть, де зараз Віра? Ви, мабуть, знаєте?

— Знаю, — нахилила голову дівчина і густо зашарілася. Коротенькі кіски в неї тепер тирчали, як ріжки в упертої кози. Не піднімаючи очей, ледь чутно запитала: — Скажіть по-чесному… ви справді американець?

— Господи! Скільки ж можна доводити, — не розсердився, а чомусь звеселів Теренс. — Я — американець. Але, якщо говорити строго — по крові я німедь. Батько мій з Німеччини. Потім переселився в Штати, там він одружився, я світ побачив, став художником. — Теренсу закортіло похизуватися перед дівчиною, щоб остаточно схилити до себе її серце і змусити її до відвертості: — Цими днями мене нагороджено Нобелівською премією! Може, читали в газеті? Дуже серйозна премія!

— Не читала, — зізналася Соня. — А газети тепер дорогі, ми з мамою не купуємо їх. Більше дивимося телевізор. — Вона підвелася, запалила газову конфорку: — Хочете чаю?

— Спасибі, — не відмовився Теренс і дістав з целофанового пакета коробок солодощів. — Ось візьміть.

— Хай на столі буде, — кивнула Софійка. Сіла навпроти нього, широко розставивши лікті. Глянула йому в обличчя строгим поглядом: — Раз ви художник з Америки, то я вам вірю. І скажу вам таке, щоб ви нікому, жодній живій душі не говорили! — Її очі налилися слізьми. — Вона мені відкрилася, що без вас жити не хоче. Кінець! Бог забрав вас до себе, і вона піде до Бога!

Теренсу не все було ясно з її слів, мова її була затаємничена, думка уривалася. Тільки одне він зрозумів, що Софія мала на думці щось лихе, остаточне і безповоротне в житті міс Віри. І трагедія та була зв’язана з Богом, якому міс Віра наважилася себе віддати і все своє життя віддати. До Бога пішла вона! В услужіння йому! У вічність!

Запала тремтлива тиша. Теренс довго не міг знайти в собі мужність. Аж нарешті запитав пошерхлими губами:

— Ви знаєте, де вона похована?

Дівчина зиркнула на нього сполошено, її веснянкуватий носик сердито підскочив угору:

— Я ж не сказала: похована! Віра Олегівна пішла служити Богові. Пішла у монастир. У черниці. Щоб там назавжди зостатися по закону Божому.

— Ага… по закону… — промимрив Теренс. Тоді, подавлений, підвівся з-за столика, обвів невидющими очима кухоньку і рушив, не попрощавшись, на двір. Дівчина метнулась за ним.

— Почекайте… ви ж хотіли знати… — Вона вчепилася Теренсові в руку. — Хоч Віра Олегівна просили не говорити нікому, але я вірю вам. — Її голос забринів сльозами: — Скажу вам, де вона зараз.

Це його зупинило. Він окинув її недовірливим поглядом. Стояли в тісному дворику на стежці, що вела до воріт. Дівчина якийсь час вагалася, однак намір відкритися до кінця подолав у ній нерішучість, і вона прошепотіла:

— Це в горах… Там є монастир Кара-Джу… ні, селище Кара-Джу, а монастир жіночий… Тільки не кажіть, що я зрадила її… Вона вас безумно кохає. І я не могла… не можу…

Більше він не слухав її. Вирвався з її цупких пальців і побіг на вулицю.

Де шукати той монастир і як до нього дістатися, уяви не мав. Що ж, Сікора, напевне, знає, він допоможе, він буде шукати свою онуку, і знайде її хоч під землею. І він, Теренс, буде шукати з ним разом. Все тільки разом. У цьому шаленому світі, де жінки чинять такі дивацтва, самому не впоратися.

Шофер севастопольського мера куняв за кермом у своїй білій, запилюженій «Волзі». Побачивши Теренса, за звичкою вискочив з кабіни, розшарпнув дверцята, улесливо посміхнувся і сказав:

— Повертаємося додому, так? От і прекрасно. Тепер ми встигаємо. Сьогодні по телеку буде «Коломбо». Ми дивимося його всією сім’єю. Жодної серії ще не пропустили.

До Севастополя прибули, як ще і не смеркалося. Батько лютував у своєму номері-люксі. Він запізнювався і ждав машини, щоб вирушити в аеропорт.

— Мусив би хоч записку мені лишити, — бубонів старий барон. — Ця дика країна не знає, як вести себе із своїми благодійниками.

— Тату, не нагадуй щомиті про свої благочинства! — стримано обірвав його син. — Це негарно.

— Я мушу летіти. Завтра зустріч в Білому Домі. Ти розумієш, що від цього залежить твоє майбутнє?

— Моє майбутнє тут, в Україні, — відрізав син.

— О, він закохався! І ради кохання приносить у жертву мільярди своєї сім’ї!

— Обіцяю, тату: мільярди будуть збережені, — посміхнувся лагідною усмішкою син. — Скільки б ти зараз не вилив на мене свого праведного гніву, я — щасливий! — Теренс обняв старого, тернув щокою об його щоку: — Тільки прошу тебе: не говори погано про Україну! Вона подарувала мені любов, яка принесе радість всім Реттіганам. Чи бачив ти щось подібне в Штатах? Чи бачив ти жінку, яка, втративши коханого, іде з горя в монастир? У нас воліють іти в бар і там гамувати горе в обіймах аманта або програвати в казино мільйонні кошти… Коротше, татусю, ти полетиш без мене. Інакше я вчинити не можу. Іди до Президента в Білий Дім, обіцяй йому золоті гори, і хай він готується до великих подій. Вони обезсмертять його ім’я!

— До який подій? — прозвучав від дверей голос капітана 2 рангу Сікори.

— Чудових подій, містер Сікора! — вигукнув Теренс, зриваючись на ноги з дивана. — Я майже знайшов вашу онуку і мою майбутню дружину. Тільки прошу вас: сядьте на хвильку! Я здогадуюся, ви прийшли, щоб супроводжувати мого милого татуся. Ми ще маємо чверть години. Тож піднімемо чарки за найпрекраснішого батька у світі!

Але барон заперечливо махнув рукою. В тому жесті було стільки владності, що син мимоволі примовк.

— Я не маю права на такий високий тост, — сказав він хрипким голосом. — Я хочу підняти келих за вашого українського Президента! — І, зауваживши трохи здивований теренсів усміх, квапливо пояснив: — Я — стара людина і бачив усяких Президентів, усяких лідерів, верховодів, голів і голівок. Всі вони завжди починали і кінчали свої діяння виголошенням гучних промов, всі вони втішалися своїми промовами, уявляючи себе мало не демосфенами. Але жодного разу я не бачив, щоб Президент на моїх очах врятував життя людини чи багатьох людей, при цьому сам наражаючись на смертельну небезпеку.

— Татусю, про що ти? — не зрозумів батька Теренс.

— Я про ту гранату, яку ваш Президент… — барон поштиво вклонився Сікорі, — вирвав з рук турка і викинув у море. Я хотів би мати такого Президента, і щоб мені було спокійно в житті, і щоб жоден турок чи малайзієць — хай навіть член НАТО! — не погрожував моєму життю. Я говорю це не в жарт, джентльмени. — Старий був в ударі, лице його збіліло і напружилось. — Я говорю це тому, що завтра я матиму змогу послухати мого президента. І я переконаю його: з таким Президентом, як ваш, йому слід мати справу!

— Чудовий тост! — прояснів лицем Сікора. — Тільки я дещо його підкоректую: вип’ємо за дружбу наших президентів! І прошу вас, джентльмени: не затягуймо процедуру прощання, бо в більшості цивілізованих країн світу літаки відлітають точно за графіком. Прозіт!

Говорилося й пилося розкішно. Старий барон уже й жалкував, що доля змушувала його уривати милу балачку. Та годинник нагадував про своє. До того ж і машина була подана. І капітан 2 рангу Сікора — який же симпатичний джентльмен! — уже тримав у руках баронову валізу, мовби нагадуючи: час!

Поцілунки з сином, останнє прощання симпатичному готельному номеру, далекому кримському морю, цим добрим людям, біля яких барон сам почувався добрішим, і марш до ліфту. Слава Богу, ще носять ноги старого! І не страшні йому океанські далечі, і навіть зустріч з грізним президентом Сполучених Штатів.

Біля машини сталася раптова заминка. Коли речі барона були вкладені у багажник, і барон вмостився на заднє сидіння, і кивнув головою синові: мовляв, сідай хутчіше їдемо! — з’ясувалося, що син неспроста говорив у номері про якісь великі події, почувався сам не свій і зараз тільки винувато потиснув батькові руку.

— Ясно, — сказав барон, сумовито нахиливши голову, — містер Реттіган молодший лишається зі своїм коханням!

— Ти вгадав, батьку, — сказав спокійно син. — Тебе відвезе в аеропорт наш друг…

— Знаю, хто мене відвезе, — відмахнувся барон і з силою закрив дверцята авто.

Капітан 2 рангу, в душі потішаючись витримці старого барона, потиснув Теренсові руку. На хвильку затримав потиск, приплющивши задумливо очі, і сказав діловим тоном:

— Я розумію, як вам не терпиться поїхати в монастир Кара-Джу. Що ж, їдьте. А в мене завтра вранці вихід в море на навчання. І, між іншим, там буде вирішене важливе діло. Від Президента з Києва був дзвінок командуючому українським флотом. Мене призначено радником Президента України з питань Космосу. І до того ж його представником у Севастополі у цих же справах. Ви мене розумієте?

— Я все розумію, містер Сікора, — сказав суворо Теренс. — Я тільки боюся моєї поїздки в гори. У мене завжди туго виходило з ченцями.

— Сигналізуйте! Свою онуку і вас в біді не залишимо, — сказав Сікора і поліз у машину.

* * *

Минають дні, минає палюче швидкоплинне літо, туристично-пляжний сезон у розпалі, на кримських пляжах зрання до вечора веселий гомін, блиск смаглявих тіл, бентежні хвилі музики. Тільки в робочому, сталево-сірому Севастополі своє життя. Флотським екіпажам бойових кораблів рідко випадає поніжитися на сонці чи поблукати у вільну годину поміж древніми руїнам Херсонесу. Хай спить слава минулого. Вона довічна і незрушна, століття обминають її, кваплячись до майбутніх відкриттів планети. У століть свої турботи — чекати. І чекати незбагнених злетів людського генія.

Та й не лише людського. Для жителів Севастополя давно не таємниця, що до їхнього героїчного міста останнім часом став виявляти пильну увагу й далекий Космос. Надто після тривалого перебування в Севастополі Президента України. І щоб не казали скептики, а, виявляється, всі оті балачки про літаючі «блюдця», «тарілки», «вогняні шари», про інопланетян і НЛО — не такі й балачки. Бо звідки ж могли взятися у влади колосальні суми на спорудження за Мекензієвими горами, у розлогій долині якоїсь чудернацької споруди, і чому треба так хутко зводити її? Сама назва змушує замислитись, а скептиків — проковтнути язика: «КОСЕНБАС». Що в повній розшифровці означає: «Космічний Енергетичний Басейн». Подумайте собі, громадяни, яка висока честь випала вам і не слухайте скептиків! А ліпше беріться за діло. А кому кортить знати всю правду, хай погортає сторінки популярної в місті газети «Флот України», і там йому подадуть, як на тарелі в столичному ресторані, увесь набір фактів стосовно оцього саме «КОСЕНБАСУ».

«Флот України» знає все достеменно.

Найперше він знає, що продумані контакти з інопланетянами (за певними даними, з живими особами з системи Сиріус), порадували кримчан вагомими результатами. Інженери Сиріуса знайшли можливість добутися до нечуваних плазмових енергоресурсів Землі, побудували в Чорному морі неподалік від Севастополя енергетично-генеруючий Центр і готові постачати на кримські електростанції нечувану кількість (мільйони кіловат!) електроенергії.

Друге. Для прийому такої кількості енергії за рішенням українського уряду і особисто Президента України під Севастополем швидкими темпами споруджується енерго-акумулюючий комплекс «Ко-сенбас» (розшифровку його дано вище). За цією Централлю велике прийдешнє, там будуть відкриті тисячі робочих місць, прийматимуть на працю переважно осіб жіночої статі, враховуючи схильність українського жіноцтва до акуратності, діловитості, теоретичного мислення. Бо ж чи зможуть чоловіки бути постійно в точках, де стільки практично неврахованої електроенергії, бери собі, відкривай канал, упивайся владою над шаленими стихіями!

Третє. Ні в кого не повинно виникнути сумнівів, що Україна готова поділитися своїми новітніми енергобагатствами з усім прогресивним людством (ба навіть з непрогресивним, бо ж і йому давно дошкуляє енергоголод). А тому за ініціативою Президента України до розробки будівельних планів «Косенбасу», для матеріального і фінансового забезпечення всієї будови, для вирішення всіх технологічних проблем Президент України запросив й інші уряди і насамперед — уряди Німеччини і Сполучених Штатів Америки.

Четверте. Президент України не хоче приховувати від світової громадськості того, що цивілізація Сиріусу згодилася на такі колосальні витрати (колосальні навіть для їхнього розвинутого суспільства!) лише за умови абсолютної ліквідації на планеті Земля всіх (абсолютно всіх) запасів ядерної зброї. Взагалі суспільство Сиріусу вважає надто поквапливе відкриття подружжям Кюрі а затим геніальним (навіть по сиріуських масштабах!) вченим Ейнштейном атомної енергії зловісно хибним кроком в поступі земної цивілізації і сподівається, що земляни найближчим часом відмовляться від неї, оскільки ця енергія неминуче пов’язана з феноменом ланцюгової реакції, дає змогу неконтрольованим темним силам використовувати її для смертовбивства. Прилучаючись до позиції Сиріусу, Президент України не може не звернути уваги української громадськості на благородний приклад німців. Ці по суті своїй прагматики і раціоналісти пішли вже так далеко, що торік повністю відмовилися від енергії атома і закрили всі (всі!) свої атомні станції.

П’яте. Президент України радий повідомити, що ці роботи стали можливими тому, що в українському суспільстві останнім часом стали помітні ознаки взаєморозуміння і політичної стабільності. Швидко зростає середній клас України — основа економічного просперування держави, вирішується найважча проблема — проблема бідності, оскільки держава зуміла ліквідувати безробіття і гарантувати всім без винятку громадянам (в першу чергу молодим!) заробітки та пенсії на рівні передових країн світу. Нові, практично невичерпні джерела космічної енергії, джерела, які вдалося забезпечити з допомогою космічного Розуму, допоможуть Україні остаточно подолати всі ще невирішені проблеми в економіці і соціальному житті.

Шосте. Президент України сподівається, що громадяни України, гідно оцінюючи дар Космосу, пам’ятатимуть про свою роль в зміцнені космічних контактів України, а ця роль найперше зводитиметься до того, що жити щасливо може лише той народ, який уміє працювати і несе в своєму серці вогонь добра (див. сучасну історію Китайської Народної Республіки!).

Сьоме. Президент України сподівається, що народ України (бодай з часом) прилучиться до космічної філософії, і викреслить зі свого ужитку застарілі психологічні прояви жадібності, ксенофобії, прагнення до непомірного збагачення за рахунок ближнього. Українцям, зрештою, має стати близькою філософія наших космічних братів, бо це філософія справжнього гуманізму, вона пропагує мир в сім’ях, навчання молоді, безпеку від посягань злочинців на життя людини. Названа філософія зробить наше життя спокійним і красивим. Хай же спокій і краса стануть домінантами нашого українського буття!

Ці космічні принципи моралі й життя хутко рознеслися поміж севастопольським людом. Приємно було усвідомлювати свою близькість до далеких (а, може, й не дуже далеких) своїх космічних братів. Ми ж бо справді всі діти однієї матері природи, одного Космічного Розуму. Та й те ж узяти до уваги: не просто так собі балакають з нами космічні! Ділом доводять доброту свою, щирість далекосяжних намірів. Далеко й ходити не треба, щоб у цьому пересвідчитися.

Неподалік від Севастополя вже другий місяць з напруженням усіх сил працюють жителі міста. Ні для кого не секрет, що від успіху їхнього будівництва залежить найперше щаслива будучина самих мешканців його. Відусюди, з найпотужніших заводів Америки, Німеччини, Великої Британії доставляються сюди будівельні матеріали, Росія не шкодує для будови найкращий сибірський ліс, навіть маленька Португалія, та сама Португалія, син якої Колумб свого часу прорвався крізь плетиво невідомості до берегів Нового Світу, і та пишається своєю участю в севастопольській будові. Обриси споруди, її стрункостанні вежі, її встромлені в небо шпилі не лишають сумніву в тому, що тут виростає колос планетарної електроенергетики. До того ж нового технологічного покоління, нової технічної могутності.

В штабі будівництва не вгаває робота інженерної думки. Тут майже не видно людей — тільки стиха, напружено, з тонким вібруванням і клацанням перемикачів працюють роботи, комп’ютери, телесистеми, які видають на будову найточніші креслення. На екранах виростають обриси потужної електроцентралі, якої ще немає, але яка, втілена в математичних розрахунках, вже постає в усій своїй реальній зримості завтрашнього дня.

В маленькому дерев’яному будиночку на самій будові зібралися будівельники-виконроби. Наче все гаразд. Тут аби встигати за графіком, і щоб фронт робіт розширювався безупинно. Тільки одне лишається неясним: що буде потому? Хто буде господарем цього багатства — ми, українці чи Космос?

Один з виконробів, поважний вусань в оранжевій спецівці, звертається до головного Директора Будови Сергія Сікори:

— Повірте мені, пане Директор, але я ще маю сумнів… Кажуть, що цієї ночі над морем точився бій. Кажуть, якісь «сірі» розбійники хотіли налякати «білих» HJIO. Що буде, якщо «сірі» подужають «білих»? Нащо тоді вся ця праця?

— Ви просто наслухалися радіопередач з Бі-бі-сі, — усміхається самовпевнено Серж. — Розбійники ніколи не зможуть подолати порядок у світі.

— А якщо все-таки? Тут б’єш собі руки, псуєш нерви, а оті «сірі»…

— Без нервів нічого не робиться на землі. Так і в небі також. Згадайте минулу велику війну, друже. На нас сунула така страхітлива сила, докотилася аж сюди, під Севастополь, здавалося, що вже край всьому. Але життя годі було спинити. І ми, чорноморці, тоді рук не опустили і таки побили німців. Бо, думається мені, є в оцьому світі щось головне, є якийсь порядок, якась гармонія, і «сірі» той порядок ніколи не порушать. Тож давайте завершувати роботи на станції. Годі балачок! А якщо вам, друже, буває мулько на душі, раджу вам: уночі вийдіть до моря і погляньте на небо. Яке воно строго правильне, чітко розмальоване, справжній Божий храм! Там — порядок. І великий космічний Розум. Тому й казяться «сірі». Бо хочуть хаосу і нових воєн! Ми це знаємо, друже. Абсолютно все знаємо!

Правда, все знає тільки він, Серж Сікора, Головний директор будови і радник Президента України. Знає тільки він, про речі, невідомі нікому, бо ж щоночі у себе в каюті капітан другого рангу Серж Сікора веде розмову з «червоним оком», доповідає йому деталі будівничих робіт, навіть іноді ремствує на труднощі, вимагає підказок і уточнень. І «червоне око» дуже пильно, аж прискіпливо вислуховує його. Втручатися не наважується (чи й не в силі), але його космічний дух десь тут, як то мовиться, витає. Є його підтримка, є певність у спільності дій. Є щось містично владне в тому «червоному оці», глянувши на яке одразу хочеться повірити в реальність усіх зоряних і позазоряних зв’язків, усього єдиного, живого, тремтливо напруженого космічного організму.

Як добре, що око Космосу впало своїм поглядом на наше місто, на мою землю, думає Серж Сікора, і йому кортить до пронизливої різкості, до кожної своєї клітини відчути себе влитим в оте космічне буття. Хіба дрібниці людського існування — дім, їжа, зарплатня, хвороби — не є в мініатюрі повторенням того ж самого життя огрому? І хіба не радість від усвідомлення, що наша севастопольська акумулююча станція візьме на себе струм, посланий далекими зоряними світами? А, може, і самим Всесвітом? Бо ж земля наша і є Всесвіт. І я, капітан 2 рангу Серж Сікора, нині відповідальний перед Президентом за будову — теж частка того Всесвіту.

Одного вечора, коли Серж, геть вимордований справами на об’єкті, повернувся додому, його «синок» (в суті своїй дріб’язкова нікчема і пристосованець!) виніс йому назустріч своє опецькувате лице пенсіонера і тицьнув у руки телеграму.

— Маєш подаруночок від американця. — Олег Сергійович, як і всі домочадці, був у курсі справ. — Дивна депешка. Щоб не сказати — підозріла!

Була справді якась незвичайна. Тривожно незвичайна: «Не знаю, як бути далі, щоб не повернутися знову у чорне провалля, бо виходу нема ніякого». І підпис коректно стриманий: «Ваш». Й ані буквочки більше. Хто — ваш? Звідки? Воістину ребус із «чорного провалля!»

— Думається, твій американський художник зсунувся з глузду від кохання, — буркнув старий «син», коментуючи депешу.

— А мені думається, не від кохання, а з відчаю, — сказав молодий «батько», пробігаючи поглядом по рядках телеграми.

Говорити з Олегом не хотілося. Думка метнулась в далеке гірське селище Кара-Джу. Уткнулась в невідомість і заклякла. Зайшовши до свого кабінету, Серж в темряві опустився на канапу і тихо промимрив:

— Якщо це справді «провалля», то художника треба рятувати.

* * *

З самого ранку Теренс, прокравшись попід монастирським муром до майдану перед собором, присів на підмурки якоїсь крамнички. Звідси видно було і церковицю, і черепичні дахи монастирських домів, та й містечко з кривулястою вулицею посередині здавалося близьким і знайомим. Для Теренса, звиклого жити в акуратній, по-святковому охайній країні, все це не ліпилося до душі. Ще й спека нестерпна, і повітря в чаші гірській таке, що не продихнеш. Кара-Джу! — запам’яталася йому назва селища, сухого і гарячого, будинки обшарпані, все навкруг убоге, сіре. Зупинився в якогось древнього діда у злиденній халупі, щоб не дуже впадати нікому в вічі. Тут, мабуть, знали одне одного, і його одразу запримітять. Хто та що? Чи не з крадіїв? Якщо з відпочиваючих, то чому не біля моря, не в курортній зоні, де і крамниці багатші, і санаторії, і всякий сервіс?

Селищани розповіли йому про жіночий монастир. Був він давній, з дореволюційних часів, всякого довелося йому зазнати. Зазирали сюди німці під час своїх «протибандитських» рейдів, чистили його льохи татари-зрадники, із тих, котрі перекинулися на службу до окупанта, а потому ще й радянська влада попила крові з черниць.

Як було сповістити про себе міс Вірі, Теренс не знав. До настоятельниці його не пустили. Старий ченець при вході, у довгополій рясі і зеленому, оксамитовому каптурі, зажадав пояснень. Почувши, що прибулець хоче дізнатися про одну з черниць, буркнув глухо, що це жіноча обитель, чоловічої статі тут не імєється і бути не може.

Отож Теренс поклав собі набратися терпіння і чекати перед брамою. Добре хоч затінок знайшовся, біля якогось овочевого ларка. Мусить же врешті хтось з’явитися з чернечого царства. Бодай якась жива душа!

Побачив Віруню. Вже сонце стало опадати за далекі гірські кражі, як до брами під’їхав невеличкий, жовтого кольору автобус, і з нього почали вилазити дівчатка в чорних суконьках і чорних беретиках. Як на звичних черниць, здавалися надто юними. Школярки чи що? Взявшись попарно за руки, вони хутенько, з похнюпленими головами, без жодного слова подалися крізь браму на монастирське дворище. Отут і уздрів Теренс свою невловиму любов. Міс Віра, стоячи біля автобуса, самими очима перелічувала підопічних, потім щось сказала одній із старшеньких і зникла в брамі.

Сцена ця відбулася за кілька секунд. Теренс не встиг отямитись. Була й не була. Її поява так вразила художника, що він онімів. Побігти за нею в браму, проскочити в її царство?.. Але ж старий, з густо запеченим обличчям охоронець вже закривав ворота. Все! Зустріч, заради якої промандрував через увесь Крим, розвіялася мов туман. Теренсові аж стогін вихопився з грудей. Перед ним був мур, і подолати його було незмога.

Тоді напала раптова нехіть. Побрів до своєї хатинки на околиці селища, вступив у двір. Дідка-господаря не видно було, мабуть промишляв десь на базарі. В глиняній оселі прохолода, пустка, незастелена постіль. І оце такий сюрприз йому, Лауреату Нобелівської премії, художнику, який своїми грошима (та й, кажучи відверто, неабиякою вродою) міг завоювати найкращу жінку, досягти найвищих висот в суспільстві! Годі, годі!.. Треба мати, якщо не гордість, то, принаймні, бодай трохи відчуття реальності. Тебе тут не хочуть, від тебе тікають світ-за-очі, проти тебе вбираються в чернечу сукню, ховаються у темних закамарках.

Погляд упав на маленьке віконце, пересунувся вбік і…Що це? З сутінків стирчали чоловічі ноги в кедах. Широко розкинуті. Зухвалі, абсолютно непоштиві. І над ними — фізіономія!

— Що вам треба? — видушив з себе Теренс.

— Ваш лист.

— Не знаю вас… І який лист?

— До вашої нареченої… яка поселилася в монастирі. — Пика розпливлася в бундючній посмішці. — Ви мене забули, Теренс Реттіган? — Молодик у кедах і обтріпаних джинсах поважки встав з табурета, наблизився до художника. — Бруно Рідер з охорони Магістра. Посланий особисто начальником охорони Францем Вернером. Ми з вами зустрічалися в головному гроті. Пам’ятаєте?

Все згадалося. Цей плюгавець Бруно завжди терся в головному гроті, маючи при боці важкий «вальтер» — любив хизуватися ним, справжньою німецькою зброєю! Його побоювалися навіть магістрові охоронці. Тепер прийшов за чимось незрозумілим… A-а, лист до Віри!.. Що за дика вимога? І де тутешня поліція? Де влада? Саме зухвальство і «лицарські» амбіції…

— Ви чули, що я сказав? — повторив стримано, але з натиском джинсовий лобуряка. — Не маємо часу на розбалакування. Викличте її сюди з монастиря. — Він бридливо огледівся по халупі. — Розумію, дружині славного майстра не личить заходити в такі апартаменти. Але вона, здається, стала черницею. По-нашому, якщо ви не забули свою німецьку мову — «менхін».

— Нащо вона вам? Хочете викрасти її? Жінку, яка віддалася Богові, яка робить тільки добро людям?..

— Цю тему не обговорюємо.

— А я не напишу листа… ви забули, що ми в цивілізованій країні, що влада може втрутись і… — Теренс задихався від обурення і водночас страху. Раптово спало на думку запитати: — Як ви сюди потрапили? Ваші катакомби в горах.

— Наші катакомби близько, за перевалом, — викривив товсті губи парубок. — Сідайте і пишіть листа. Я пронесу його в монастир. І запам’ятайте: мусите написати так, щоб вона обов’язково з’явилася! Інакше мені доведеться застосувати…

Домовити він не встиг. Його обірвав колючий смішок від порогу:

— Пізно прийшли, гер Бруно. А тепер лицем до стіни!

Теренс ошелешено повернувся до дверей. На ньо-го дивився в веселій зухвалькуватості циганкуватий, веселоокий Зігфрид. Той самий, з яким вони летіли в балоні над морем, падали, тонули… Він стояв, спершись плечем на одвірок, і прицінливо дивився на Бруно. Якщо в гротах побоювалися вульгарного крикуна Бруно Рідера, то Зігфрида, виконавця таємних наказів Магістра, просто панічно боялися. Ось він стоїть наче натягнута тятива лука, весь в напрузі і сторожкій готовності. І очі його немов дивляться в приціл карабіна.

— Ти… Зігфрид? — пролепетав джинсовий. І раптом видавив на вуста криву посмішку: — Та ти ж утік від нас… зрадив… ти ж ферретер! (зрадник).

Зігфрид добув з кишені великий, сріблясто-білий пістолет з глушником. Для певності міцніше накрутив глушник на стволі.

— На коліна, Бруно Рідер!

— Хочеш убити мене? Оберштурмбанфюрер знає, куди я пішов…

— Досі бавитесь у тевтонські ігрища! Германські йолопи! За непослух матимеш кулю в коліно. Першу! Друга — в живіт!

— Не треба!.. Що ти хочеш? Я шукаю фройлян Віру.

— Нащо їм потрібна фрояляйн Віра? — запитав Зігфрид. — Це ми її шукаємо, а тобі нащо?

Бруно ніби побачив свою смерть.

— Усе скажу… Повір, Зігфрид… тільки не стріляй…

— Кажи хутчіше!

Бруно задихається, тремтить усім тілом, в очах благання. Починає видавлювати з себе щось плутане, якусь химеру про американські гроші, про американські мільярди… Хтось когось мав зрадити, комусь погрожувалося викриттям давніх, ще за нацизму вчинених злодійств, стояло питання про відплату, точніше — компенсацію за масові розстріли і газування в крематоріях.

— А фройляйн Віра що?

— Фройляйн Віра могла б принести Магістрові великий прибуток. Як дружина знаменитого художника.

— Яким чином?

— Викуп за неї. Себто Магістр зажадає від художника великі гроші за неї. В марках і доларах. Для цього мене й послано в монастир.

— І ти, йолоп, хотів схопити фройляйн Віру?

— Ну… не я… Магістр.

— Ти виманюєш, а Магістр хапає.

— Може, якось інакше, — знітився Бруно. — Знаєш, Зігфриде, що я тобі скажу… Ти давно мусив знати, чим займається наш Магістр.

— Викрадав людей і вимагав за них викуп.

— Тепер бере вище! Йому вдалося розкопати в австрійських Альпах документи… Якісь списки, імена тих, котрі працювали з Гіммлером і Ейхма-ном, посилали в газові камери «унтерменшів». Діти загиблих нині одержують за них великі суми компенсацій. І Магістр сказав: це наші гроші! Хто працював на Гіммлера, той віддасть мені все, що має. Аби не втрапити за грати.

— А нащо гер Магістр забрався аж сюди, в Кримські гори?

— Ховається. В Німеччині його вже винюхали. Мав бути великий процес. Отож магістр вбрався в лати лицаря «тевтонського ордену» і сидить у своєму кримському гроті. — Бруно встав, відчувши, що має змогу вивільнитися з цупких рук Зігфрида. — Наш Магістр — звичайний кримінальний тип! До того ж терорист. І всі його базікання про «вірність нібелунгів», про «германську кров»… блеф! Ти мені даруй, але я мушу іти.

— А фройляйн Віра? Ти ж мав її викрасти?

— Цум тойфель! Не хочу бруднити руки… Доки в Федеративній Німеччині лишилася якась рідня, махну до них. — Його очі затуманіли від страху: — Ти ж відпустиш мене, Зігфриде?

— Не знаю, — сказав Зігфрид і переклав пістолет з руки в руку.

— То я можу бути тобі корисний. За те, що ти не проколупав мені ногу, відкрию тобі одне діло: тут ждуть велику гостю! Завтра сюди прилітає дружина Президента України! Я почув це від знайомого міліціонера на базарі. Сьогодні бачу: справді підмітають вулиці, фарбують паркани. Я запитую їх: кого чекаєте? А вони мені: першу леді країни! Облітає на вертольоті всі дитячі приюти Криму і буде скоро тут.

— Брешеш!

— Ні… клянуся! Минулого року вона вже тут була. І зараз хоче провідати своїх підопічних. — Джинсовий вигнав на вуста прохальну усмішку: — То я піду, Зіг? А? Ти не проти? Боюся, вони скоро з’являться сюди.

— Хто з’явиться?

— Магістр зі своїми лицарями. Маю точні відомості. Прийдуть в монастир о півночі. А звідти будуть прориватися тунелем до моря.

— Що ж, мотай! — гостро глянув на джинсового Зігфрид. — Швидше мотай! Бо як не знайдеш своє «вікно» на кордоні, матимеш вікно з ґратами.

* * *

Віруня вже більше місяця жила в монастирі Кара-Джу. Довгасті, складені з піщаника бараки для сестер, господарські служби під гірським схилом, невелика дерев’яна церковиця. Обитель православного жіноцтва, яке навіки віддало Богові душу і тіло.

Правда, віддавати тіло не квапилася. Душу — так. Хай спочиває тут в темній безвісті гір, нікому до її душі нема тепер діла, бо Віруня втратила найдорожче. Втратила коханого. А щоб Бог з часом прийняв її у сім’ю сестер-черниць, мала б зробити для них щось варте доброго слова.

При монастирі вже другий рік існував ліцей православної віри, рідкісне, в деяких інстанціях навіть небажане явище. Дівчатка в ньому проходили весь загальноосвітній курс, як і належало ліцеїсткам, хіба що без всякої оплати за навчання. Єдиною винагородою для монастиря була певність в тому, що юні лицеїстки виростали і навчалися в дусі високо праведному, а в прийдешньому — хай і світському житті — мали вони стати доброчинними громадянками, вихованими в строгих нормах православ’я, мали нести в душах повагу до Спасителя і його заповідей. І лише Бог міг остаточно вирішити, кому з дівчат-ліцеїсток судилося піти шляхом мирського життя, а кому було уготовано вступ в черницьке служіння Богові.

Гарно тут Віруні. Прохолода храму навіває на неї спомини про тишу севастопольської домівки, гамує біль втрати нареченого. Її підопічні дівчатка — чудові, милі створіння. Цілими днями вони або ж сидять за книжками, або з притишеним гомоном порпаються на монастирських угіддях. Не стільки й напорають тієї городини, як наберуться доброго духу від землі.

Віруню погукали до настоятельки. Сухенька стара жінка з сивим волоссям завжди викликала в душах сестер повагу і якесь трепетне чуття остраху. Розповідали, що настоятелька ще дівчиною пережила війну, три роки ходила з мамою і татком партизанськими стежками, аж доки одного дня — точніше то було під вечір — карателі оточили їхній загін в болоті і всіх партизанів до одного постріляли. Загинула б там і юна партизанка, та Бог дарував їй друге життя, накривши тілом вбитої матері. Так і понесла вона в світи переляк і жаль за мамою і татусем. Довгий вік потому промитарствувала по санаторіях прибиральницею, не зазнала ані сімейного щастя, ані справжнього родинного достатку. І ось зараз має під своєю орудою слухняну чернечу паству — тридцять сестер-черниць і стільки ж дівчаток-ліцеї-сток.

— Сідайте, Віро Олегівно, — припросила свою вчительку літня жінка. В монастирському побуті її звали матушкою Серафімою. Хотіла б бачити пані Віруню божою дочкою, своєю сестрою-черницею, хоча й не дуже вірила, що така красуня, маючи диплом у руках, повна житейських радостей, з солідними батьками, та наважиться назавжди переступити поріг Божої оселі. — Хочу передати вам привіт від своєї товаришки із Севастополя. Вона була в цих краях, то ми й зустрілися з нею. Вдома у вас не все гаразд. Мама тяжко захворіла, батько почав пити. Чому ви не напишете їм листа? Не ховайтеся від них. Ми ж Божі слуги і до всіх ідемо з миром.

— Напишу, матінко, — пообіцяла Віруня. — А ще які новини?

Настоятелька хитрувато звела губи. Тоді нахилилися і тихцем мовила:

— Ждемо високу гостю!

— Від отця благочинного?

— Бери вище, доню, — аж запишалася настоятельна — Прилітає дружина самого Президента нашої держави. Була вже колись у нас. Така славна жінка! Подарунків привезла послушницям, грошей виділила на ремонт храму. Ми на ті гроші всі дахи перекрили заново.

— Яз нею знайома, — сказала тихо Віруня.

— Як?.. З самою жінкою Президента? — не повірила настоятелька. — Її ж охороняють і бережуть. Щоб якась погана душа не вчинила біди. Не образила.

— Кажу ж вам, я знайома з самою дружиною президента Людмилою Іванівною, — проказує з вдоволеною посмішкою Віруня. — Якщо у вас є якесь прохання, то, може, я пособлю.

— Упаси Боже! — зойкнула настоятелька матушка Серафіма.

— Ну, то у мене є своє прохання.

— Чого ж ти хочеш від неї?

— Не від неї, а від держави, яку очолює її чоловік. Треба б церковним школам більше уваги. Бо я оце бачу: тільки тут… так, на жаль, тільки тут, в обителі, під святим нашим хрестом дітки набираються головного — душевності. У школах гарно вчать, знання дають для вузів і для роботи з гарною копійкою, але ж бачите, матушко, багатство нам мало приносить користі. Дітки наші… страшно сказати, звірами виростають. Одне у них на умі — гроші, гроші і гроші!

— Твоя правда, доню, — зітхнула настоятелька, — пропадає світ. До гієни вогненої хилиться. Скільки наш Президент не гукає людей: схаменіться! А люди ж… ну, не слухають його. Вже бач на нього з кілками лізуть. За добро його, за щирість кидають в його дім каменюками. Інший власть примінив би… а він… — стара пожвавішала. — То ти оце справді маєш до неї прохання? Кажи, я тебе слухаю.

— Я їй скажу так: дорога Людмило Іванівно, допоможіть нам обладнати в нашому монастирі справжній Дім оновлення людських душ. Дім Добра, якщо так можна його назвати.

— Ага, Добра… — механічно повторила стара настоятелька і враз схаменулася. — А ми ж хіба не за Добро молимося? Бог наш триєдиний, він і спасся заради людської добрості і благодаті. Він тільки Добро й проповідував.

— Проповідувати мало, матушко, — з невластивою для її віку строгістю мовила Віруня. — У мене план більший. Щоб у церквах — і в православних, і в усяких інших — заговорили про добро конкретне, ділом, заговорили гарними справами.

— Все одно не розумію, — звела плечі старенька і з якоюсь наче образою стулила сухенькі губи.

Тоді Віруня стала малювати картину: треба, щоб у церкві головною була людина! Бог, ясна річ — то найвище, найсвятіше. Але ж думати слід про людину найперше. У кого зарплатня мала — тому доплатити. Хто захворів — того послати в санаторій, у якої сім’ї дім не можуть вигнати під дах, послати до них вправних майстрів. Засиділася дівка без жениха, пошукати гуртом жениха, нову сім’ю влаштувати. Гляньте, як у євреїв. Нікого з своїх не лишають в біді, клопочуться, все для нього віддають. А наш православний — одне йому на умі: молитися за свою калитку. Те, щоб Бог наш був найдобрішим, що він справді спасав усіх — забувається!

— Ой, донечко, як про це говорити в храмі, просто не знаю. Ну, от не розумію і все.

— Я й сама не розумію, матушко Серафима. Просто думається мені, що храм — це найкраще місце, де людині час одуматися, і не тільки одній людині, а і всій державі. Людина дбає про всіх, держава ж має про неї дбати! І ми тоді з вами, матушко, по праву скажемо усім: ми — це спасіння, це істинна віра!

— Мабуть, твоя правда, Віро Олегівно, — згодилася настоятелька, хоча в її голосі прохопилася нотка образи. Ніхто ж їй самій, в жодній установі, в жодній церкві не допоміг ділом. І тепер під глибоку старість мусила виборсуватися на бистрині життя власними силами.

Звечоріло. Повернулися з огороду дівчатка-ли-цеїстки, тепер будуть до самого сну корпіти над книжками, виписувати в зошитах кривулясті букви. Нерідко перед сном зазирне до них нова їхня вчителька, Віра Олегівна, з лагідним усміхом на вустах, поведе погуляти по монастирському саду, всякого розумного їм наговорить. Розповість, як довелося їй опинитися в підводному царстві і яких сердечних людей вона там побачила і дізналася, що всі вони прилетіли на нашу землю з далекої зорі — Сиріуса. Потоваришувала з ними, і тепер ті зіркові істоти прилітатимуть на гостини в Крим і чинитимуть тут всякі гарні справи…

Ту її розповідь якось підслухала настоятелька. Відвівши її вбік, запитала з лукавою іскринкою в очах:

— Слухаю тебе, слухаю і не можу втямити: коли ти говориш істину, а коли напускаєш на моїх діточок туману. Чи правда це, що ти, доню з інопланетними товаришуєш і навіть літала до них на зірку Сиріус?

— На Сиріус не літала, матушко, бо він — розпечений, як наше сонце. Зате під водою побувала справді. У тих самих інопланетян. Бачила тих, що з неба. Ото, матушко, подумалося мені, може і є наш справжній Бог! Наша божа любов і наша божа мудрість!

— Спасибі, доню, на такі слова… — настоятелька раптом пригадала: — Був мені дзвінок згори, розпитували про тебе, але я… змовчала. Як ти й просила мене. Кажуть, що якийсь американець має сюди приїхати. Чи не тебе шукає?

— Хто зна, може, мене, а, може, й ні, — байдуже звела плечима Віруня, бо не цікавилася жодним американцем після того, як її рідний американець Теренс Реттіган зник у невідомості.

Мала б уже й додому в містечко збиратися. Дорога чекала її немала — аж за базар. Ще й там усяких справ домашніх нероблених до світку не переробиш. Схиливши голову перед низьким одвірком, Віруня рушила з келії. Аж раптом матушка окликнула її:

— Віро Олегівно, хотіла сказати тобі одну річ. — Віруня обернулася. Голос настоятельниці здався їй стривоженим. — Трудно мені на серці, хай Бог поможе. Останнім часом щось гнітить мене.

— Що ж вас гнітить, матушко?

— Не можу зрозуміти, доню. Дзвонив по обіді начальник міліції з району Гаврило Мусійович. Такий нервовий, нервовий! І все допитувався, як ти у нас влаштувалася? Чи з ким товаришуєш, де буваєш?

— Можете йому передати, що маю добру хазяйку, кімната суха, тепла, а товаришую з дівчатками нашого ліцею, — різко відтяла Віруня.

— Не ображайся на нього, доню. В нього така посада. Зараз скрізь ворюги, хулігани. Він за тебе переживає. Тут в горах навіть фашисти завелись, живуть у печерах… — матушка понизила голос: — Сказав, щоб я наших ліцейських дітей дальше монастирського саду не відпускала. І щоб уночі сторожів поставила біля гуртожитку. Бо оті фашисти з печер людей викрадають, надто малих дівчаток, і в рабство продають.

Старій кортіло погомоніти з Віру нею від душі. Учителька викликала в неї глибоку симпатію: не пишається своїми знаннями, про Бога говорить із шаною.

— Вибачай, доню, що затримую, ти багато всякого читала, тобі, може, все видніше, — вела далі мову настоятелька монастиря. — Кажеш, ти бачила тих, з небес. Не всі тобі, може й повірять. Але мені дарма. Брехати ж не станеш. От тільки чому влада не каже людям правду про небесних?

— Президент уже казав, — мовила строго Віруня. — Йому також нелегко у все повірити. Тисячі літ людину привчали до думки, що життя лише на нашій землі, отут о, на нашій грішній. Тут і все живе, тут і Бог, і нечиста сила. То якщо сказати народові про пришельців, може, він розгубиться. Але повірте: Президент наш усе знає. Знає, що ми не самі.

— Годі про Президента, — чомусь розсердилася стара. — Він високо дуже. Майже біля самого Бога. Тому й мусить говорити правду.

— Кажу ж вам: він чесний і справедливий.

— Та годі, бо не сперечаюся я! — сплеснула руками настоятелька. — Ми, прості люди, отакі, як я, Бога хвалимо, за те, що нарешті дав нам порядного хазяїна. Що він тямить в політиці, і господарство наше хоче підняти з землі… Та ось мені неясно, як це воно виходить, що ми досі, усі гуртом не подужаємо своїх труднощів? Треба б хутчіше, справніше. Треба б так управляти всім, щоб кожному найубогішому полегшало сьогодні, а не через сто літ. І ще б хотіла я, щоб власть більше з Богом радилася.

— Матушко, власть і радиться з Богом. Тому Бог і прислав нам у поміч сиріусців з далекої зорі. А ті, трохи мудріші й багатші за нас, показали нам, якою дорогою слід іти, і ще показали, де ховається багатство, і як його звідти брати.

— А де ж воно ховається, доню?

— Під нами, в надрах землі. Звідти Президент і стане його добувати, буде вчитися сам і народ свій учити, як би це жити нам у злагоді з Богом. Себто з мудрим великим Космосом.

Настоятелька, хоч і не втямила всього з віруньчиних слів, проте зітхнула з полегшенням. Перехрестила Віру, провела її до дверей і на прощання мовила їй задумливо:

— Добре, що Президент посилає до нас свою дружину. Якщо вона така мудра, як він, ми з нею домовимося.

— Непремінно домовитесь, матушко.

— А не зможу я, ти мені допоможеш, доню. — Настоятелька усміхнулася трохи опечалено, в її карих очах тремтіла тривога. — Аби ж ця ніч якось кінчилася. Така вже довга, така трудна ніч. — Враз похопилася: — Послухай, доню, а що коли б ми наших дівчаток-ліцеїсток відвели в церкву на нічну? Там затишно, охайно, є лавиці під стінами, можуть і поспати, погомоніти тихо.

Віруня вгадала намір старої:

— Ви хочете, щоб вони пересиділи там цю лиху годину?

— Може, й не таку лиху, а може… кажуть, німці з гір до нас можуть заскочити. Бандити чи терористи… Скільки у нас дівчаток?

— Хто не поїхав на канікули до батьків, а лишився тут, ви ж знаєте, їх не багацько. — Віруня подумки ворушачи губами, порахувала. — Дванадцять дівульок.

— Відведи їх туди, в святий Храм. Хай і наші сестри прилучаться до них. Мені легше буде на серці. Засвітіть свічки, побесідуйте, на іконки помоліться. — Настоятелька построгішала лицем. — Ми в партизанах як були з мамою і татом, то в церкві ховалися. Бог помогав нам. У церкві, доню, надійніше. Іди. Коли всадовиш їх там, зайди до мене. Ми ще з тобою побесідуємо.

* * *

Зігфрид глянув на годинник. До півночі лишалося якихось півгодини. Як зізнався Бруно Рідер, ота нікчемна тварюка, Магістр мав з’явитися в місті о півночі.

Вулиця між будиночками тягнулася, як висохле дно річки. Місяць побілив її вапном, і вона стала ледь видимою. До монастиря зосталося недалеко. Кожен думав про своє. Розмова не клеїлася. Яка тепер розмова, коли й без слів ясно, що зараз усе вирішував час. Міліції нема, влади фактично теж нема, і рятуватися мусять самотужки.

З якоїсь вулички на них вийшла ватага парубчаків, чорнявих і зухвалих. Певне, кампанія місцевих татар, що поверталися з гульбища. Бренькали на гітарах, балакали розгонисто і зухвало.

— От хлопці хвацькі, — сказав Зігфрид, — їм Коран забороненяє вживати спиртне, а їм байдуже.

Навчились у руських і українців. Набиратися по саме нікуди. Потім ще й різанину влаштовують. У вас в Америці теж отак пиячуть?

— Не менше, ніж у вас, — зізнався Теренс. — Але п’яних на вулиці не зустрінеш. Поліція дуже строга. Був випадок, що дочка самого президента хильнула пива, не маючи на те права — молоденька ще була — і їй за це припаяли кілька днів тюрми!

— А як в кіно показують, то америкашки тільки те й роблять, що хлебещуть віски. Закусюєте, мабуть, добре.

— Не добре, а інтелігентно. Із содовою, з лимончиком, а ще краще — зі смачним поцілунком.

— Який там поцілунок після пляшки «Московської», — махнув рукою Зігфрид. Він виріс серед росіян і жив уявленнями про них.

— Погано, що у вас поліція така… — пробурчав Теренс.

— Яка?

— Ну, невидюща. Ніде її не видно.

— Не кажи, художнику. Наші міліціонери за копійчану зарплату на бандитський ніж лізуть. У мене в Сімферополі був сусід, міліціонер, то він один п’ять гавриків з ножами поклав на землю. А тут в горах міліції-поліції практично немає. Хіба що в районі за десяток кілометрів звідси.

— Хочеться повірити, що заради президентської дружини пришлють сюди бодай кількох отаких бравих гавриків. Подумай: прилітає жінка самого глави держави! — Теренс помовчав. — В Америці з такої нагоди біля кожного дому і на кожному даху сидів би снайпер.

— Ну, гаразд, не будемо клопотатися про президентських жінок, — чомусь розсердився Зігфрид. — Краще подумай про свою власну жіночку, чи ким вона тобі доводиться? — Він добув з кишені пістолет з глушником, обдивився його пильно на ходу, сховав назад, відкашлявся. В пістолі було сім куль, світової війни з таким не виграєш, а все ж це була зброя. Помітивши цікавий погляд товариша, кинув з легкою бравадою: — За двадцять п’ять кроків вціляю в пляшку!

— Був у Магістра снайпером? — запитав Теренс.

— Снайпером і першим охоронцем його штабу. А тепер вважатиму за щастя послати всі сім куль в його мерзенну пику!

— Ти ж німець з місцевих. Що занесло тебе в гори?

— Страх перед законом.

— А я думав — вірність нібелунгів, — підкинув у свої слова перцю Теренс. — Я бачив у гроті Магістра справжні тевтонські мечі, кольчугу, старі книги храмовників. Усе справжнє, я перевіряв.

— Добуте із німецьких музеїв, дорогий мій. В Німеччині давно забули про нібелунгів. Фюрера ще дехто шанує. А більше продають залізні хрести кожному, хто пообіцяє путівку на Канари.

Коли наблизились до монастирської брами, то побачили дивне: брама була злегка прочинена і перед нею горбилося щось чорне, невковирне, людське тіло наче… Убитий, живий?

Теренс упізнав вартівника, того самого ченця в довгій рясі, який за дня заступив йому дорогу, не пустив до настоятельниці.

Майнула думка: вбитий! Чи вмирає… Хто ж це його?.. Ясно хто. Зігфрид стиснув у кишені пістолет і вмить відчув певність у собі. Припали до високого монастирського муру. Ані руш! Тепер заходити всередину було небезпечно, цілковитий загин.

Ясно, що Магістр із своїми людьми вже там… Скільки їх? І що вони заміряються вчинити?

Отже прогаяли все. Просиділи в тій мерзенній халупі. Дзвонили, допитувалися, а Магістр своє доп’яв. Як дістатися всередину — ось в чім проблема. Там, мабуть, повен двір «лицарів», озброєних як собаки, лютих і затятих, бо вони тут чужі, вони тут, як пси загнані, і пощади їм не буде. Ні від людей, ні від влади.

Зігфрид зробив Теренсу знак рукою: за ним! Має ж бути якась дірка, прохід, чи дерево біля муру, по якому можна б забратися всередину. Під горою й надибали щось колюче, начебто старезну гірську сосну. За мить були вже на подвір’ї. Зітхнули з полегкістю. Онде кам’яні будинки-бараки, он і церковиця дерев’яна над кручею, а за нею в сизім мороці передсвітання розкинулися міжгір’я, долини, кручені доріжки. Так усе під повним місяцем чітко вирізняється, як на велетенській картині, моторошній і загадковій.

Тиша здавалася наче цвинтарною. Тільки оддалік, з розлогого міжгір’я долинали голоси. Теренс весь стиснувся. І враз подумав про Віру, про нещасну жінку, яку занесло в ці глухі місця. І він безсилий допомогти їй, не може дістатися до неї. Ось же вона десь зовсім близько, коротенька відстань, кілька кроків, але між ними місячна пустка і німі гори, як вічність.

Церквиця була вже близько. Возносилась на тлі ранкового неба чорним шпилем, як гірська вершина, вся в спокої і безгомінні. Раптом почулися кроки, якісь голоси. Теренс схопив Зігфрида за руку і потягнув його до прибудови ззаду церковиці.

Двері стояли отвором. Відчинилися, не рипнувши. Ще одні двері і теж незамкнені. Зігфрид розшарпнув їх і… в ту ж мить відсахнувся: храм був заповнений людьми!

У серпанково-сизому туманці блимали свічки, скупо переливалися позолотою ікони на стінах, ледь вирізнялися людські лиця. Перестрашені, знетям лені лиця дівчат-ліцеїсток.

— Тут щось не так! — подався назад Зігфрид. — Давай звідси геть!

«Лицарі круглого столу», як пишаючись іменували себе терористи з підземель Магістра, не брали монастир ані штурмом, ані якимось іншим збройним нападом. Довелося, правда, пристрелити біля брами старого ченця з костуром, який спробував чинити їм опір.

Пославши йому кулю в груди, чорними привидами зайшли всі гуртом на дворище — було тих «лицарів» рівно дванадцять чоловік, як Христових апостолів в ніч праведної святої вечері — і, знаючи наперед розташування святої обителі, рушили до головного дому, де, за їхніми відомостями, мала мешкати настоятельниця.

Неважко було уявити її переляк, а заразом і гнів, коли юрмисько чоловіків у чорних плащах і чорних капелюхах під ранок втупилося в тісну келію матушки Серафими. По тому, як вони вимовляли російські слова, матушка одразу відчула в них іноземців. Шукали наче порятунку. Прагнули якогось прихистку. І вмить вона здогадалася, що це ті, з далеких гірських печер, про яких її попереджав начальник міліції.

— Що ви хочете від мене? — ледь здобулася на голос матушка, припавши спиною до стіни.

— Маленької послуги, фрау Серафима, — з фривольністю старого шантажиста сказав Магістр.

— Вам потрібні гроші?.. Монастир бідний, ми самі ледве животіємо… Городи оце, садок, сестри ходять на заробітки по гірських селах…

Магістрові те було нудно слухати. Які сестри? Які заробітки? Сам бачив убогість, аж до гидливості убогість цього гірського пристанища святих душ. Але мав діло, мав останній шанс порятунку. І все залежало від матушки Серафими. Вона — його остання надія.

— У мене грошей більше, аніж в німецькому казначействі, — кинув він гонористо. — Мені потрібна одна особа. Ваша нова учителька, що прибула до вас із Севастополя.

— Віра Олегівна? — перепитала давким голосом настоятелька.

— Ганц генау! Точно вона! — зрадів Магістр. — Маю до неї маленьке прохання. Кляйн, кляйн!

— Перестаньте бовкати по-вашому, — огризнулась матушка. — У війну німчаки добре залили мені сала за шкіру. Згадувать гидко! І вас бачити не хочу. А вчительку зараз погукаю, якщо вона не пішла додому. Живе у селищі.

— Бачу, ви знаєте, хто я, — втомлено мовив Магістр і опустився без припрошення на стілець перед столиком матушки. — Тоді будемо говорити відверто.

— Слухаю вас, гер німець, — з легким викликом промовила стара. — Ви з гірських печер.

— Не з печер, а з готського гроту! — поправив стару Магістр і перезирнувся зі своїми «лицарями», які стояли гуртом біля дверей.

— Називайте хоч палацом, хоч Парижем, а все одно вилізли з гори, із своєї дірки. І тепер тікаєте. Бо проти вас Бог і влада.

— Я прийшов до вас, як до святої людини, фрау Серафимо.

— Знаете мене по імені?

— Знаю і давно стежу за вами. Ще як ви були в мого батька наймичкою і корів доїли наших. Гарна були наймичка.

— По-німецькі — кнехт, — з виклиі сим вишкірила жовтяки зубів стара, а сама тільки й наслухалася, що там діється за вікном. Міліціонер з району, добра душа, мав ось-ось зазирнути сюди із своїми хлопцями.

— То неправда, фрау Серафімо, — вдався до примирливого тону німець. — Для нашої сім’ї ви були не кнехтом, а донькою. Хіба забули, як вас годували, як моя матуся віддавала вам кращу одіж?

— Недоноски після вас, лобуряк!

— Так було заведено.

— Гаразд, то ви хочете поговорити з учителькою, — згадала Серафима. — Ви ось прийшли в нашу святу обитель, а тут жінки-черниці. Скоро заїде міліцейський патруль, і що вони вам скажуть? — В її тоні прозвучала легка погроза.

Одначе Магістр хижо примружив очі.

— Не прийдуть ваші міліціонери. Довелося їх застрелити!

Матушка заніміла. З тону магістрових слів відчула страшну правду. І пойнялася жахом. Не так за себе, як за своїх черничок і за молоденьких дівчат-ліцеїсток, що десь куняли на церковних лавах. Хай собі куняють. Слава Богу, що не знатимуть цього страху.

Магістрові набридла балачка з настоятельницею. Він став нервуватися. Зиркнув на годинник.

— Ви даремно водите мене за ніс, фрау Серафи-мо. Мої хлопці можуть вас і пощипати трохи. У них лицарська кров, гаряча на ваших монашок. А я тут посиджу до ночі, поки за нами прилетять…

Немліх, саме прилетять, дорога Серафімо, з небес, з високих гір і високого неба, де покояться душі святих германських воїнів.

Він відійшов убік до своїх прибічників і наказав шукати Віру Олегівну. Знову сів навпроти старої. Балачка з нею, видно, приносила йому втіху:

— Отож, давайте наостанок побалакаємо. Нас називають «терористами», «нацистськими бандитами», «гітлерівцями»… То неправда, Серафимо. Ми, німці, маємо принести у світ порядок. Так, отой самий «орднунг», який хотіли силою зброї встановити німецькі гренадери в Європі і в усьому світі. Інакше й бути не може. З усіх рас германська — наймогутніша, найбезжалісніша і найблагородніша. Англосакси… то так, в них щось є близьке до нас. І у вашій українській крові також. І в норвежців, датчан, британців. А от руські, поляки, болгари — то все сміття історії.

— Нащо ви мені все це говорите в святому храмі, гер німець? — тоном ображеної вигукнула матушка.

— Маєте знати, хто ми і нащо сюди прийшли, — вів далі патетично Магістр. — Світ розкладається. Дуже багато зброї на вулицях, у простолюддя. Дуже багато дітей виростає без батьків… Дуже багато темношкірих розповзається по землі. Хаос стає законом життя! І якщо цей хаос не припинити, цивілізація полетить у прірву. Хтось мусить його погамувати, Серафимо.

Найстрашніше було те, що слова його були близькі до правди. Але Серафима не приймала її. Душа настоятельки прагнула іншої правди, лагідної, суворої, милостивої і самопожертвеної. Може, й безнадійної, але все ж правди. Щоб була для людей і во спасіння людей!

— Так що ж, хочете нас знову завоювати? — пошерхлими губами запитала стара.

— Бог вас завоює. А Бог — це порядок, безжальний порядок, і в нього вам, українцям, і нам, германцям, знайдеться гідне місце. — Магістр глянув на годинник, знервовано підвівся. — Щось довго іде ваша Віра Олегівна Сікора. А жаль, ми хотіли порадувати її.

Вбіг посланий «лицар» і прямо з дверей випалив:

— Фрау Віра в церкві! Що накажете робить?

— Нічого, — відбуркнувся Магістр. — Вона все одно видасть нам космічний пароль. Без цього пароля космос нас не прийме.

Перемовилися між собою по-німецьки, стара їх не зрозуміла, але відчула, що лихо насувається. Нащо їм потрібна була Віра Олегівна? Нащо вона зайдам? Вдерлися в монастир, саме лихо від них. Мусила їх якось затримати. Безпремінно. За всяку ціну.

Тоді вигадала, отут за столиком, прямо дивлячись у вічі Магістрові:

— Ви посидьте, а я збігаю за нею… за вчителькою.

Німець підвівся нахмарений.

— Нащо ж так? Підемо разом.

Старенька вся зіщулилась, не могла рукою ворухнути, голосу подати. Мала вести їх до храму.

— Отже, ваша вчителька чомусь не вдома і не на уроці, а сидить з самого ранку в церкві. Дивно.

— Це вона затрималася… пізня вечірня служба…

— Дурниці! — вишкірився Магістр, широко крокуючи по великому, порожньому дворищу монастиря. Чорні поли його плаща розвівалися як крила столітнього ворона. — Бачу, пізно у вас правиться божа служба. Від вечора до рання. Ну, гаразд, і де ж вона, ваша церква?

Настоятелька ткнула пальцем у бік собору над урвищем. За ним уже з’явилося кружало ранкового сонця.

— Онде… тільки ви скажіть мені, нащо вона вам? — скімлила настоятелька. — Не чіпайте її! Вона ж добра душа… У неї родителі в Севастополі. Ще й замужем не була.

— Заміж ще встигне, — діловим тоном запевнив Магістр.

Наблизилися до церковиці, білої і якоїсь особливо ніжної, безборонної в цей тихий ранішній час. Серафимі зробилося раптом млосно. Знала, що дівчатка-ліцеїстки, мабуть, сплять всередині на лавицях, а прийдуть ці німчаки, побудять… І вони налякаються до смерті.

Зненацька перед самими сходами на паперть настоятелька опускається на землю. Розкинувши широко руки, починає затято бити поклони, примовляючи:

— Боже праведний… прости і помилуй… Боже славний, це ж я накоїла кривди… Я привела антихристів у твій святий дім… Прости мені, Боже всемогутній!..

Магістр із своїм «лицарським» почтом здивовано дивиться на стару. Ця азіатка Магістрові навіть симпатична, йому по-щирому жаль її. Що вона собі вигадала? Тут Магістр починає розуміти, що його сприйнято за вбивцю. Та ні ж бо! Він гадки не мав убивати якусь українську жіночку, вона йому абсолютно байдужа. Проте вона єдина… так, може, єдина в усьому світі особа, котра знає пароль космічного контакту… Хто оволодіє ним, той може напряму виходити в небесні ешелони, вести перетрактації з «сірими», «білими» і всілякими іншими блукальцями світів. Цей пароль сьогодні на вагу золота. «Сірі» — сволота, з ними пора кінчати, відриватися від них. Віруня… он хто йому потрібний! Тільки Віруня, чи як там її точніше? Віра Олегівна Сікора!

— Фрау Серафимо, — каже Магістр, рішуче підводячи стару настоятельницю з землі і ставлячи її на ноги. — Повірте, ми не збираємося кривдити вашу вчительку. Ми покидаємо ваші землі. Годі! Тут не дуже затишно для нас, арійців. Ми хочемо вже додому. І ваша Віра Олегівна має сказати мені лише кілька слів. Кілька нікчемних слів пароля. За це я її озолочу. Я вас озолочу!

У матушки полізли на лоба брови. Голос німця вразив її розчуленістю і відвертістю. Видно, не брехав. І не мав ніякого зла до Віри Олегівни. Ну, то й слава Богу! ~ подумала настоятелька. Може їм і справді пора уже забиратися звідси у свої германські землі.

* * *

— Ай справді тут щось не так, — повторив Зігфридові слова Теренс.

Вони сірими тінями вислизнули з церковної прибудови. Он неподалік якийсь сарайчик, шугнули в нього, обійшли навкруг, визирнули з-за рогу. І мало не наткнулися лицем в лице з якимось парубчаком у камуфляжній, військовій формі.

Стояли вражені, втупившись один в одного. Та раптом Зігфрид упізнав хлопця:

— Саша?… Ти чи що??

— Зігфрид! — щиро зрадів парубок, і голос його опав до таємничого шепоту: — А другий… стій, це ж американець Теренс! Чи не так?

Були знайомі.

Там, у «лицарському» гроті бачилися мимохідь, але то давнє, то минулося. Саша був із місцевих татар. Як його називали люди Магістра — «сином Чингізхана».

Саша Гафуров, здогадавшись, що й статечений джентльмен Теренс, і в’юнкий Зігфрид порвали з Магістром, вирішив бути відвертим:

— Наш великий лицар підземелля тікає. Зараз пішли до старої настоятельки Серафими. Душу їй видирають.

— А що з неї можна вирвати? Вони везуть з собою чемодани золота. — Зігфрид мерзлякувато зіщулився на ранковому вітерці, який повівав з гір. — Серафима бідна, як і її монастир.

— Вони шукають мене, — сказав Саша-тата-рин. — Яз гроту втік тиждень тому, коли підслухав розмову Магістра з начальником охорони Вернером. Хочуть розворушити місцеве татарське населення, щоб татари вимагали від українців і руських землю, щоб оголосити ісламський джіхад. Магістр послав мене до татар. їм потрібний балканський варіант.

— Кому? Магістру?

— Його володарю, «сірому космосу». Це ж він віками сварить людей. Через нього всякі революції, війни, ненависть на землі. Тільки хай не думають, що ми, татари, такі дурні.

Дужче потягнуло вітерцем з гір. Сонце вже червоніло над скелястими урвищами, але ще не гріло. Стали радитись, що робити. Німці ось-ось мали з’явитись.

— Ой, Сашо, ризикуєш ти головою, — сказав Зігфрид. — Я не знав, що ти наобіцяв Магістрові розбуркати татарську Вандею. Нині ти для них зрадник!

— І ти зрадник, — відгризнувся Саша. — А никаю я тут і ризикую головою з чисто особистих міркувань, гер Зігфрид. Хочу врятувати своє кохання. В цій церкві заховалися дівчата-лицеїстки. І серед них Маринка. Ми з неї будемо одружуватися. Як тільки вона закінчить ліцей.

— Розігнався! Гадаєш, їй світить, шлюб з татарським мурзою? — дружньо пожартував Зігфрид.

— А, мабуть, світить. Ваші расистські казочки вона не сприймає. Повір мені.

І далі розповів Теренсу і Зігфриду, що тут скоїлося. Ще з вечора, мовляв, перед вечірньою трапезою звеліла настоятелька учительці Вірі Олегівні відвести всіх дівчаток до церкви, щоб вони там перебули ніч. Для їхньої безпеки. Щоб уникнути лиха. Це ж він, Саша Гафуров, і попередив матушку про можливий наїзд «лицарів» з гір, про лютого Магістра, який рветься за кордон. Отож настоятелька і наказала сховати дівчаток.

Тепер все ставало ясним. Теренсові замлоїло серце. Віруня втрапила у нелегку ситуацію, його міс Віруня, його нещасна любов. Стояв під стіною сарайчика у своїй благенькій курточці і відчував, як його проймають дрижаки. Великий Лауреат Нобелівської премії визирав своє кохання. Визирай, визирай! Може, колись в салонах Манхетена згадаєш про ці хвилини! Отож, Віруня тут в церкві, ховається від негідників, від йолопа Магістра. Але чому має ховатися?

З дому настоятельки вийшли двоє в чорних плащах. Тримали в руках маленькі автомати «узі». Підійшли до церкви, відхилили браму, зазирнули досередини і одразу ж знову причинили її.

— Видно, Магістр послав їх перевірити, що там у церкві, — сказав Зігфрид, тиснучись до причілкової стіни сараю.

— Перевіряють, чи там Віра Олегівна, — по-своєму вирішив татарин, — Вони заради неї й заскочили сюди.

— Не розумію, — здивувався Зігфрид.

— Я ще в гроті чув, що вони цю вчительку люто ненавидять. Було навіть рішення ліквідувати її.

— Це я мав її ліквідувати! — сухо мовив Зігфрід.

— Знаю, — видушив з себе американець. — Сто разів казав мені про свій «подвиг».

— Але ж вона жива! Чуєш, Теренсе? Твоя наречена жива, і ми повинні витягнути її з цієї церкви.

— Витягнемо, — мляво згодився художник, і з його голосу було знати, що він вже почав втрачати віру в своє щастя. А Зігфрид нехай катується! Всі вони хай катуються, тевтонські воїтелі!

В теренсовій душі тужавіла рішучість. Мав щось робити.

— Я хочу… я пропоную… — він завагався, — ідемо до них, до тих бовдурів з автоматами, забираємо в них зброю, відкриваємо браму.

— І перша ж їхня куля, — твоя! — хмикнув майже весело Зігфрид. — У них два автомати, а в нас тільки мій пістолет «баретта». Прекрасна річ, але а боюся, що її кулі не проб’ють їхні свинячі шкури. Вискочить уся їхня банда, і тоді твоя наречена дуже засумує за тобою.

У веселоокого татарина Сашка посуворішало вилицювате лице. Обережно визирнувши з-за причілку і оцінивши ситуацію, сказав тоном бувалого оперативника, що з такими негідниками треба діяти розумом.

— Про який розум, говориш? — кинув Зігфрид. — У нас часу обмаль.

— Тому й кажу: не гайнуймо часу. Ти підеш зі мною до мого діда Гафурова. Містер Теренс лишається тут за сараєм. Скажемо так: для рекогносцировки.

— Краще кажи, що надумав? — знервовано видушив з себе Зігфрид. — Я твого дідуся Гафура знаю, шаную, люблю, хай він буде сто літ здоровий і живе сто літ…

— Помовч! — татарина пойняла лють: — Ти ідеш зі мною! — І зиркнув на американця, що тиснувся в своєму вітровичку до стіни сараю. — Бачиш, наш геній зовсім підупав духом. Чуєте, містер Теренс? Не сумуйте. І не дуже висовуйтесь. Мій дід Гафуров ще покаже цим тевтонським свиням, як ображать наших дівчат!

І покрадьки, поза кущами малинника, поза старим монастирським садочком подалися до муру, перескочили через нього, і рвонули щодуху у селище.

Татарин привів Зігфрида до своєї глиняної оселі, коли сонце вже царювало над гірським кряжем. Зігфрид, ледве переводячи дух, оглянувся по вулиці. Садки, садки, садки. Бідне селище, всіма забуте, навіть Аллахові байдуже до нього, вузенька асфальтова вуличка, сірі легковушки під будинками, закрита крамниця. Зігфрид знав, що у Саші Гафурова була нелегка біографія. Дід його у війну служив німцям, був навіть у якійсь команді зарізяк, що боролися проти радянських партизан, і за це постраждав від радянської влади, скуштував суворого вироку, виселки на довгі роки до Сибіру, тяжко там марнував своє бунтівниче життя, аж нарешті повернувся на вільну Україну, і ось тепер самітником, живе тут у селищі. Могло б бути й гірше. На його, дідове щастя, один із синів його в роки війни бився на фронті проти фашистів і повернувся з армії з повним іконостасом орденів на грудях. Зараз, зістарившись, пенсіонував в Пітері. От тільки Сашу-халамидника дурість завела в грот до Магістра.

Скромний дідусевий дім сонно мружився маленькими віконцями до сонця. Біля дверей сидів на стільчику сам аксакал Сулейман Гафуров.

Чого він так загадково мружив свої втомлені очі? Побачив свого онука і зрадів його появі? Чи мав якусь особливу новину? Якусь хитру загадку? Обличчя в нього покарбоване зморшками, у нього в очах блищать сльози століть, він давно сидить отак у чеканні і здається, що ця давність робить його безсмертним.

— Діду, — схиляє перед ним свою чорну курча-ву голову Саша, — я прийшов до тебе за допомогою. Ти, мабуть, гніваєшся на мене за мої нерозумні вчинки. То прости, мені, діду! Ми у тяжкій скруті. Прости, діду!

Старий через силу зводиться на ноги, і за східним звичаєм вклоняється гостеві. Хай заходить в дім, хай цей дім буде його домом.

І Саша ритуально повторює його урочисті слова:

— Мій дідусь Сулейман Гафуров просить тебе, Зігфриде, зайти в його дім і почуватися в ньому шановним гостем.

Зовні скромна оселя виявляється всередині багато обставленими апартаментами. Якесь дивовижне накопичення кімнат: праворуч, ліворуч, у глибінь… Скрізь персидські килими, на стінах золоті оздоби, під стелею великі, кришталеві люстри, на підлозі подушечки в мерехтінні срібного шитва.

Дідусь вказує Зігфридові на одну з подушечок, щоб він сідав. Він про все проінформований, він добре почувається в своїй старості і хоче хуткіше сказати щось онукові і гостеві.

— Не буду тобі докоряти, Сашо, — промовляє він по-російськи. — Ти вчинив дуже негарно, покинувши мене, свого старого діда, в цій самотній оселі і віддавшись добровільно в служіння якомусь німецькому прибульцеві по імені Магістр. Цілий рік ти сидів у його підземеллях, в його холодних склепах і вірив, що зможеш стати таким самим багатієм і лицарем, яким називає себе він і його прибічники.

— Так, діду, я вірив, що моя нікчемна татарська кров не зашкодить мені війти в касту обраних європейців.

— Але тобі не стало розуму зробити певні висновки з життя свого роду, славного роду мурз Гафурових, яким був твій дід, твій прадід і прадід твого прадіда. Ти забув, Сашо, що ми, татари, несемо на собі тяжкий гріх, переданий нам від Чингізхана і Батия, що вже одного разу ми зазнали безжальних ударів від тирана Сталіна. Ми служили німцям в їхньому поході проти СРСР і за це були суворо покарані. Нас вигнали з наших домівок і розсіяли по сибірських просторах. Одначе доля змилостивилася над нашим родом і дала мені змогу повернутися на кримську землю. Не всі татари були прислужниками німецьких зайд, та тяжка провина роду Гафурових і таких, як він, родів, дала привід Сталіну покарати весь татарський народ. А тому по війні я, Сулейман Гафуров, став на шлях спокути. Ні на хвилину я не забуваю, що у чорну воєнну годину я стріляв у полонених червоноармійців, ні на хвилину не забуваю, що моя рука розстрілювала в яру за Сімферополем безвинних євреїв і мужніх моряків-чорномор-ців, що я ходив походом проти кримських партизан і нищив їхні криївки. Все! За ту провину Аллах покарав нас.

Чому зараз ти, Сашо, знову пристав до німців, до недостойного Магістра, якого зневажають навіть у нього вдома на його рідній землі? Вислухай мене до кінця, онуче. Моє життя доходить краю, і я не знаю, чи знайдеться ще якась сива голова, котра посіє в твоїй душі зерна прозріння. Аллах поклав нам жити тут, в Криму, на українській землі. Аллах дав нам мудрого і добросердого Президента, який простягнув нам руку злагоди. Він сказав нам те, що не раз казав мені уві сні великий Аллах: «Татари і українці — один народ одної держави — України». І тому, Сашо, я наказую тобі порвати з цим нелюдом Магістром всякі зв’язки і покаятися перед усіма покривдженими.

Саша вислухав свого сивобородого предка з належною терпимістю. Вислухав, жодного разу не підвівши на нього очей і не образивши його своїм зухвалим виглядом. Власне, в Сашиній душі всі найтяжчі дідові докори давно вже, наче наперед, знайшли свій відгомін.

— Я не вмію, дідусю, говорити так красно, як ти, — мовив він тихо. — Я просто прийшов до тебе за допомогою. Магістр кривдить людей у монастирі Кара-Джу, а нас тільки двоє…

— Ні, вас троє! — перебив онука дідусь суворим голосом. — Аллах підказав мені, що вас троє. З вами ще якийсь молодий чоловік з чужоземців. Він дуже страждає через того Магістра.

— Вірно, дідусю, він дуже тяжко страждає. І тільки ти можеш порадити нам, як чинити далі.

— О, Аллах акбар! Яке щастя, що ти, онуче, нарешті прозрів! — возніс догори жилаві руки старий Сулейман. І тут же, подумавши мить, наче згадав щось давно забуте: — Ти знаєш, онуче, що наші предки, давні предки наших предків, колись копали за селищем у горах глину для будівель і магометанських святилищ. Нині там твої брати знову взялися за цю справу. Всі татари селища знайшли собі роботу в тому котловані. Гарну глину добувають вони. І на це влада не пошкодувала навіть грошей і прислала їм машини з міста Кременчук….

— Знаю, дідусю. — зрадів Саша. — Супермашини «камаз».

— Який же ти кмітливий, — посміхнувся в сиву бороду Сулейман. — Оце і вся моя порада. Іди до своїх братів-татар, вони вже, мабуть, прогрівають мотори на своїх «камазах». І скажи їм, що дід Сулейман звелів якомога хутчіше…

Саша зірвався на ноги. Його наче вогнем обшпарило від завзяття. Така татарська солідарність була Саші дуже до смаку. Він обняв свого друга Зігфрида. До білявочубого друга він також давно мав чуття солідарності. Годі було відсиджуватися на атласних дідових подушках.

— Дідусю, наказ роду Гафурових буде виконано! Ми побігли.

— Ні, стривай, — зупинив парубка древній Сулейман, і у виразі його побитого карбами зморщок обличчя проступила тривога. — Я всю ніч не спав і думав. І аж під ранок Аллах підказав мені таке: з тим плюгавим німцем треба бути вкрай обережним. Чуття підказує небезпеку. Величезну небезпеку для всіх!

— Яку саме, дідусю? — сторожко підкидає брови дідусь.

— Не можу втямити… Здається, він тримає в руках могутню зброю. Чи, схоже, сигнал до тієї зброї. Будьте уважні.

— Будемо уважними, дідусю.

Хлопці виходять на вулицю. Маленькі віконця проводжають їх строго, і Саша, на мить зупинившись, відчуває на собі не лише холодні очі віконець, а й холодні очі древнього Сулеймана. І раптова думка обпікає йому душу: «Може, й справді Магістр виніс із свого гроту якусь погану річ. Тому він сміливий і рветься на волю».

Ідуть вузькою вуличкою. Вона в’ється поміж пагорбами, далі іде під згірок, вище, вище, і врешті татарин і Зігфрид виходять до краю великого котловану, що наче довгастий кратер шкіриться до неба рудими боками-кар’єрами. Ось вона — глиняна схованка працьовитого татарського люду. На краю кратера витягнулися в ряд важкі «крази», втупилися сліпими більмами-фарами в незміряні розкопи глиняних багатств. Біля високих коліс стоять, перебалакуючись, водії. Милуються першими променями сонця, яке з цікавістю зазирає в котлован своїм лагідним вогняним оком.

— Наче танки перед боєм, — кидає Саша. — Ходімо, Зігфриде, і хай вони почують наказ нашого древнього патріарха Сулеймана.

А в монастирі того ранкового сонця по вінця. Все бруковане дворище залляте ніжним світлом. Теренс Реттіган геть скатувався від чекання. Порожньо на дворищі. Сумно стоїть білостінна церковиця над урвищем. Біля брами її двоє німців в чорних плащах. Притиснули до грудей автомати. Мовити б навіть — автоматики, такі вони іграшково маленькі, такі начебто не здатні на смертовбивство ці ізраїльські автоматики. А вбивати ж уміють. Тихо і беззвучно.

Коли з’явилися ці німці? — дивується Теренс. Мабуть, лежачи в високій траві за сараєм, я справді не завважив, коли ті «лицарі» і заявилися. Коли зайняли свій пост. Але головне — до чого воно іде? Нащо ці типи охороняють церковицю? Ах, так, в ній же заховалися молоденькі ліцеїстки. І з ними Віра-Віруня. Про це прямо сказав Зігфрид… Ні, Саша-татарин. Усе знає, устиг пронюшити, що тут коїться в монастирі.

І раптом на плацу з’являються ще німчаки. Та це ж сам Магістр із своїм почтом, ідуть в похмурих, наче гітлерівських плащах, крокують від монастирської будови до церковиці.

Когось супроводжують. Жінка з ними. Старенька, похилена, ледве волочить ноги. Сиве волосся вибилося з-під чорної хустки. Так це ж, мабуть настоятелька! Ось до неї і добивався Теренс, стільки надій покладав на її веління. Гурт наблизився до приступців, перед ним гордо і все ж таки нескорено стоїть церква, освячена духом своїх предків, мов жінка, що знає ціну своїй вроді і своїй минулій славі. Старенька зупиняється перед нею, довго дивиться на знайомі, майже рідні їй контури, на ікону Ісуса над брамою, дивиться так, наче хоче востаннє висповідатися своєму Богові і матері Божій. І раптом, наче зомлівши, опускається спроквола навколішки і починає важко, з болем, з гіркотою бити поклони. Сиве волосся геть вибивається з-під чорної хустки, і розкинуті в боки руки стають хрестом.

Теренс заціпеніло дивиться на цю картину смутку і самовіддачі, бо ж стара приведена до кам’яних сходів озброєними німцями. Серце йому завмирає. Він сам проймається слабістю і поволі, по-плас-тунськи рачкує назад, у гущавінь саду.

А тим часом Магістр, кинувши вимогливий погляд на одного зі своїх прибічників, дає йому команду:

— Перевірте, Генріху, що там за брамою кірхи. Хутко! Маємо півгодини часу до відходу.

Й одразу ж двоє «лицарів», притримуючи поли плащів, з готовністю натренованих слуг кидаються вгору по сходах і входять у церкву.

Минає довга хвиля. Магістр суворо супиться і позиркує на годинник. Сонце вже починає пригрівати землю. Магістр розуміє критичність ситуації. Досі не прибув за ним вертоліт. Єдиний шлях порятунку. Півмільона доларів було заплачено за нього. Сюди ось-ось може наскочити оперативний загін міліції, із тих частин, які тримають в облозі весь район гірського гроту.

Послані до брами нарешті повертаються.

— Кірха повна якихось дівчаток, — доповідає один з посланих. — Дуже налякані. Плачуть. Важка картина, Магістре. І серед них молода жінка. Вимагає, щоб їх випустили. Навіть погрожує.

— Ах, вона ще сміє погрожувати, — кривить збілілі губи Магістр. — Дівчаток залишити, а жінку, хто вона?., сюди до мене. Тільки поводьтеся чемно. Жодної брутальності!

Знову відхиляється брама, і з храмового мороку виходить Віруня. На ній нема лиця. Запалі очі, крейдяне біле обличчя, руки притиснуті до грудей. Запнута чорною хусткою, як черниця. З-під хустки вибивається пасемко темно-русявого волосся. Досить імпозантний вигляд. В першу мить не може второпати, що це за постаті в чорних плащах. Але поволі проймається недобрим передчуттям і відступає назад.

Магістр завмирає від такої краси. Підтягнута, ніжки точені, постава голови видає певність і зневагу. До театру зібралася чи що? Магістр, старий ловелас, забувши про свої проблеми, уже малює наперед картини їхнього зближення, шалених атак, боротьби, зціплених пальців, благаючих губ. Все життя, ще в Німеччині, він прагнув оволодівати отакими непіддатливими, нескореними жінками. їхній опір побільшував його пристрасть, доводив його до шалу. А тим паче оця краса, оцей туманець в ледь приляканих оченятах. Жаль, немає часу!.. Хіба що варіант полону… До себе в Німеччину, на свої домашні ложа…

Він по-молодечому піднімається кам’яними приступками на паперть і демонстративно цілує Віруні руку. Ось яка вона, його небачена ворожа сила! Все одно, вона має належати йому. І тому він ще раз галантно цілує їй руку.

Вона відсіпує руку, але він на те не зважає. Бере жінку під лікоть і озирається по дворищу.

Було б добре знайти затишний куточок для бесіди. Головна тема Космос все-таки лишається головною. Заради цього, власне, він і рвався до неї, заради цього він і шукав контакту з нею.

Знову знак «лицарям»: церкву звільнити! Всіх дівчаток у двір, хай ідуть до своїх класів і зубрять свої науки. («Слов’янські йолопи, їм все одно ніяка наука не піде на користь»), А вчителька… Доведеться без неї, без патронеси, набирайтеся, кіндхен, розуму самі… Господи! А це що за чорна купа на сходах? Стара карга! Досі лежить і молиться. Підвести її, дурепу! Вона свою місію виконала, і хай зникне з очей. Геть! Подалі! Тільки акуратно, ніякого галасу і ніякого насильства!

От і прекрасно, що дівчатка вже у дворі. А красуня фрау Віра запрошується до церковиці. У них буде коротенька, мила розмова, дуже відверта і дуже взаємовигідна.

Магістр береться за масивну браму, щоб ширше її відчинити перед чудовою українською красунею. Та цього розхиляння мало, мало дороги для такого неземного Божества!

Магістр аж вклоняється перед Вірунею і, скинувши чорний капелюх, робить перед нею реверанс у стилі іспанських гідальго.

— Прошу, прошу…

Одначе тут же, ніби одумавшись, змінює свої плани. Церква для такого крутого повороту абсолютно не годиться! В церкві вони будуть скуті умовностями, фривольності не вийде. І мирної капітуляції також не буде. Нащо церква! Геть церкву!

Помах рукою в бік старенької настоятельки (вона вже підвелася з колін) і лагідне прохання до неї:

— Гнедіге фрау… вибачте, що я по-німецьки, але справді я хочу висловити вам свою повагу, фрау Серафимо. — Магістр навіть робить вниз по кам’яних приступках кілька кроків до настоятельки. — Моя шановна фрау Серафима, маю до вас сердечне прохання. Дозвольте мені поснідати з фрау Вірою в вашій трапезній келії. Годину, не більше. І ми зникаємо геть. Назавжди зникаємо! Навіки!

Старенькій не лишається нічого іншого, як поступитися перед такою нестрашною вимогою німчака. («Щоб він подавився від першого ж кусеня хліба!»). Правда, у матушки Серафими ніякої справжньої трапезної немає, вона заводить німця в свою темненьку келію і показує на маленький стіл, на якому червоніє пишний букет троянд.

— О, зольхе блюмен! — тішиться Магістр чи робить вигляд, що тішиться. — Що ж, має бути вдатна розмова. При квітах навіть краще, ніж я сподівався.

Магістр коротким позирком робить знак своєму могутньому охоронцеві Вернерові, щоб той приніс все належне для балачки. З’являється пляшка горілки, пляшка шампанського (для дами, звісно!). А закусювати доведеться… Може, фрау Серафима не поскупиться з такої нагоди для німецького гостя і для своєї вчительки? Фрау Серафима вмить гукає черниць, шепочеться з ними, ті, розуміючи, бігцем приносять усе, що треба. («Аби ти, гаспид, вовкулака, зник з-перед моїх очей!»). На столі все готове. Навіть принесено ще один букет троянд. Цього разу білих. І звідкись добуто особливі, з приватного сховку Серафими, темні чарочки.

Все. Розмова починається.

Магістрові кортить спершу вдати з себе вельми товариського, навіть вельми страждаючого. Бо ж йому таки є з-за чого страждати. Він почувається страшенно винним! Кілька місяців тому він дав наказ ліквідувати одну особу з оточення українського президента. Ця особа завдавала Магістрові, та й взагалі всій його «германській політиці» в Криму неймовірних прикрощей. Вона мала вихід на космічні сили, вона підтримувала контакт з людьми (чи пак — з істотами!) із сузір’я Сиріусу. Взагалі, фрау Віра порушувала всю систему його заходів, планів, контактів на кримській землі, а після початку утворення «світлими HJIO» енергетичного каналу з глибин моря, стала його першим ворогом! Ця жінка мала колосальну вагу і колосальний вплив на президента України, вона сприяла його зближенню з американською групою «Мажестік-12», вона здійснювала на нього енергетичний тиск з боку Сиріусу. І що ж, виявляється… до всього ця жінка ще й красуня! Небувалої звабливості і чарів красуня!

Магістр поважки, вклонившись, знову шукає привід потягнутися до Віруні, знову бере її руку і ніжно (із щирим захопленням!) цілує її. Все в ньому так відточено, так тонко, немов він учився у венеціанських дожів.

— Отже, фрау Віро, вам має бути ясно, в якому я зараз душевному стані, знаючи, що колись я особисто дав наказ убити вас! Та ось ви переді мною. І нема для мене більшої втіхи, аніж бачити вас цілою і неушкодженою. Слава Богу, що мій агент, посланий на ту ганебну акцію, виявився нікчемним снайпером. Ха-ха-ха! Побільше б доля приносила мені таких розчарувань, мадам! А тому я прошу, я благаю вас випити бодай краплиночку за нашу дивовижну зустріч!

Краплиночку Віруня випиває. Дратувати німчака не варто. Багато чула про нього, що він — мало не людожер! Мерзенна тварюка! А, виявляється, він повний шарму, він уміє вести таку елегантну розмову.

— То що б ви хотіли почути від мене? — питає вона Магістра.

— Найперше я хотів би ще раз вибачитися за той дурний постріл.

— Годі! Ви вже вибачилися, гер Магістр… Здається, так вас величати?

— Абсолютно так.

— Тоді я просто не розумію, чим я могла викликати у вас таку зненависть до мене. Ніякого впливу на президента я не маю. Він мені справді дуже милий, я захоплююся його розумом, тактом, вмінням віддавати себе своїй великій місії глави держави. Може, навіть прагну у чомусь допомагати йому.

— Стоп! Саме оце «в чомусь» і змушує мене шукати з вами дружбу, фрау Віро, — мовить серйозним тоном Магістр. Він сидить у темно-синьому костюмі, при чорній краватці, великі залисини на лобі видають в ньому розумну людину. — Може, навіть не тільки дружбу.

— А чого б ви хотіли ще? — ледь кокетливо перепитує Віра-Віруня, дозволивши собі коротенький оцінливий погляд в бік німця. Так позиркують на чоловіків дами на світських раутах, воліючи виказати свою симпатію до об’єкта своєї уваги.

І дивно. Коротке запитання фрау Віри раптом пекучим струменем пронизує душу Магістрові. Чого б він хотів ще? Міг би окинути поглядом минуле, ну, принаймні, оці кілька літ сидіння в гроті, де все було спрямоване на одне «хотіння» — на утвердження себе серед нащадків «чорного сонця». Рвався до влади в Німеччині, поніс свій прапор терору в Україну, в Крим, в свої підземелля… Але зараз перед ним сиділа просто гарненька, зваблива, чарівна жіночка, про яку він, вже старіючий солдат, міг би тільки мріяти. Має золото, має колосальний вплив в Баварії, в Мюнхені, там усе впаде до його ніг, там проляже широка дорога до вершин влади..

Тільки він буде самотній на тих вершинах. Там буде холодно і страшно в тій самотині. Там будуть тільки куплені посмішки і видушені слова вірності… Таких очей, як оці, він не побачить!

— Вам буде смішно почути, чого б я хотів, фрау Віруня, — видушив із себе Магістр. І, вловивши себе на бажанні брякнути щось надто відверте, мовив уникливо: — Я хотів би, щоб така жінка, як ви, одержала в житті стільки багатства і розкошів, скільки маю я.

— Спасибі, — тихо сказала Віруня. — За такі слова… — Вона пригубила свій келишок.

Він же випив усе до дна, випив і хутко налив ще. І, п’яніючи, глянув через стіл на свою візаві грубо цинічним поглядом.

— Це все слова, моя люба! — буркнув, він важким голосом. — А правда в тому, що ви, фрау Віро, ніколи не відгукнетеся на мої компліменти. Бо ми з вами були і лишилися ворогами.

Прозвучало як грубий виклик. Церемонії відпадали. Тепер мала бути пряма розмова. Або й пряма вимога. Проте Віра-Віруня ще спробувала врятувати тон делікатності.

— Колись ви хотіли вбити мене кулею. Благаю вас, не вбивайте мене вашим словом. Принаймні, давайте залишимося добрими знайомими.

— Ні, ми — вороги.

— Чому ж?

— Бо ми різних рас. Хоча й арійці… Так, українська раса також належить до арійської. Але все одно ми з вами вороги. Навічні! Від самого початку християнства.

Віра-Віруня, злякавшись його тону, замахала руками, мовби відбороняючись. Схоже було, що їхня розмова котилася в прірву. Далі обіцялося щось страшне, щось смертельно загрозливе. Змигнуло в голові, що тут у дикому гірському селищі практично немає ніякої влади, немає міліції, ніхто її не оборонить. А перед нею відвертий нацист, із тих, котрі колись (хай не він, а його батьки і діди) вдерлися в її, Віруньчину країну, топтали її землю, убивали і нищили тут усе.

— Ви мені даруйте, гер Магістр… чим я завинила перед вами? — запитала дрижачим голосом Віра-Віруня.

— Тільки своєю вродою! Тим, що я не можу наблизитися до вас і зробити вас своєю дружиною. — Магістр патетично розкинув руки, лице його, квадратово щелепне, темно плямисте, дихало справжнім жаром пристрасті. — Бо століттями ми, германці і слов’яни, ворогували між собою. Нам потрібні були ваші, слов’янські землі, ваша кров, ваші родовища, плоди, води, небеса, ваш слов’янський дух непокори, ваше вміння воювати. Ви громили нас в 45-му у Берлині, ми годували вас в голодні роки перебудови… І ось нарешті ви вирвали у нас найласіший шматок, силу надр земної кулі…

— Хто у вас виривав її, гер Магістр? — вихопилося болем з Віруньчиних грудей.

— Сиріус!

— Неймовірні речі кажете ви.

— Сумну правду, фрау Віро, — кинув майже люто Магістр і навіть погрозив їй пальцем. — Тепер у вас безмежні багатства енергії, ви одержали від Сиріусу таємницю, в сто крат дужчу за силу атомного ядра. І ваш президент тепер може на весь білий світ галасувати, що вам не треба ні нафти, ні атомних станцій, ні вугілля… Ви припадете спраглими вустами до плазмових витоків на дні моря, і по слов’янських артеріях потече космічне всемогуття.

То була правда, бо таки потече, потече… Віруні аж солодко стало від слів німчака. Тільки чому він лютував? І чого хотів від неї, чого так жахно ненавидів усе слов’янство, найперше її Україну, її нещасну, вічно убогу і знедолену Україну?

— Скажіть же, що ви хочете від нас? — запитала Магістра спазмованим голосом.

— Повторюю: космічного всемогуття!

— Вам би бути поетом, а не…

— Називайте мене, як хочете. Лайте, плюйте мені в лице. Тільки зараз я скажу вам дику химеру. І вам не вдасться врятуватися від неї. — Він схилив перед Вірунькою голову. Чітко і різко, як це роблять на плацу німецькі офіцері, б’ючи закаблуками перед високим генералом. — Станьте моєю дружиною і віддайте мені таємницю Сиріусу!.. ні, ні… — він заплутався, пошукав слів: — таємницю плазми!

Вірі-Віруні стало трохи смішно.

— Це не моя таємниця, гер Магістр, а наших братів із далекої планети. Візьміть код і гукайте до них. Тільки вони ніколи не відгукуються. Вони самі шукають шлях до нас.

Тоді Магістр, вмить подолавши в собі запал, строгішає лицем, бере пляшку і наливає собі і Віруні в чарки. Гаразд, якщо це воля далекої зорі, він упаде навколішки перед фрау Вірунею і попросить її руки. І вони стануть найщасливішим подружжям в Німеччині. Ба ні, в усьому космосі!

— Я справді, фрау Віро, не жартую, — глухим голосом вимовляє Магістр. — 3 цього монастиря я мушу вийти одруженим з вами і з вашою великою космічною таємницею. Без неї моє повернення до Німеччини втрачає смисл…

Домовити фразу він не встигає. З-за дверей долітають голоси, тупіт ніг, хтось без стуку шарпає двері, і на порозі з’являється начальник особистої охорони Магістра Вернер.

— Приїхала якась висока дама, гер Магістр, — доповідає він ледь не переляканим голосом. — З охороною… Дуже солідна охорона…

— Де вона зараз?

— Машини уже в дворі. Дама простує до фрау настоятельки.

— Пропустіть. І щоб по найвищому класу! В розмову не вступати, перешкод не чинити.

Голоси все ближче, чути цокіт дамських каблучків, далі делікатний стукіт у двері. Входить вродлива жінка з темно-каштановим волоссям у спортивній курточці, за нею тупцює якийсь дебелий парубок, за ним ще один. Жінка цікавиться, де можна побачити настоятельку монастиря Серафиму? Віруня з першого погляду впізнає даму. Це ж президентова дружина Людмила Іванівна! Вона припадає їй до грудей.

— То, може, ми завадили? — трохи знічено питає вона, обдивляючись заставлений наїдками стіл, чарки, пляшку.

У Магістра на обличчі розпливається силувана посмішка. Він — весь привітність. Вказує дамі на вільний стілець біля столу. Наче спеціально для шановної фрау…

Слово те зірвалося випадково, але Людмила Іванівна вмить його підхопила. Підозра чорною тінню впала їй на обличчя.

— Ви німецький турист чи що? — питає вона дебелого Магістра. Його шкіряна камізелька робить з нього такого собі типового німецького бюргера.

Цей здогад подобається Магістрові, і він підхоплює його:

— Яволь, фрау. Вір зінд дойче турістен ауз Байєрн.

— Ясно, з Баварії, — перетлумачує його слова Людмила Іванівна, хоч в її очах поблискують іскорки недовіри. — Бачу, там внизу повно туристів. Але вони чомусь у чорних плащах. І в одного з них, здається, я побачила навіть зброю. Під тим плащем.

— Може бути… ми маємо дозвіл… це наша охорона, — виправдується досить невковирно Магістр.

— Туристам ми дозволу на зброю не даємо, — рішуче відрізає Людмила Іванівна. — Ну, гаразд, скоро сюди прибуде начальство з Сімферополя і ми розберемося. А зараз прошу: налийте мені крапельку і що-небудь на тарілочку. Я страшенно зголодніла.

— Їжте, їжте, Людмило Іванівно, — припрошує даму Віруня і при цьому ховає очі в своїй тарілці. Дивна якась поведінка, дивний голос.

Тоді німець переходить на російську мову:

— Ми хотіли б, щоб ви, фрау Людмило, підняли чарку за нас двох, за мою наречену фройляйн Віру і за мене, її бройтігама. Себто жениха — по-німецькому.

— Що, що? — не йме віри дама. Щоб Віруня виходила заміж за такого старого корча! І побігла поглядом по віруньчиному змарнілому обличчі. — Чому ж так раптово, Віруньо. Ми, здається, друзі. Могли б мені написати. Або коротеньку депешку до столиці.

Знову в коридорі голоси, знову хтось добивається до келії Серафіми. Та це ж вона сама. Якісь типи, оці самі німчаки-охоронці, довго не впускали її, але довелося таки дати волю старій. Заходить розпатлана, очі горять гнівом. Ладна кинутися на Магістра з кулаками. І миттю переключається на Людмилу Іванівну.

— Ой, голубонько моя, не знаю, коли ви встигли й приїхати… А я ходила до своїх ліцеїсток в гуртожиток, то вони плачуть отакими о слізьми. Ці німці — бовдуряки не випускають їх з помешкання. Тримають наче своїх бранок. І що ж воно коїться, Людмило Іванівно? Та скажіть ви своєму чоловікові, хай наведе тут лад. На те ж він президент держави! Президент має про всіх дбати: і про столицю, і про нас у глухій провінції. А то бандити всякі понаїздили…

— Годі, матушко, — вгамовує її президентша. — Ми наведемо лад. Ось зараз наведемо.

У Магістра одвисла щелепа. Весь заціпенів. І мимоволі підвівся, навіть виструнчився. Всього сподівався, але щоб зустрітися в цій глушині з самою першою леді країни!.. Він схиляє голову, ввічливість так і струменить з його очей.

— Щиро тішуся нагодою познайомитися з вами, шановна фрау!

— Сідайте. І поясніть мені, що тут коять ваші люди? Бо я маю змогу і геть випровадити таких туристів з країни.

— Авжеж, маєте… — бурмоче Магістр. — Це міняє ситуацію, шановна фрау. Абсолютно міняє ситуацію. — Він швидко підводиться і прожогом вибігає з кімнати, щільно зачинивши за собою двері.

В кімнаті якийсь час стоїть важка, майже полохлива тиша, обидві жінки дивляться на двері, затим схрещують свої погляди.

— Що ж тут сталося? — питає Віруню дружина президента. — Хто він, цей твій нахабний жених у шкіряній камізельці?

Віруня хутко переповідає події минулої ночі і цього ранку, події жахливі, неймовірні, невідомо що станеться далі, бо це все бандити з підземелля, вони вирвалися з своїх гірських нір і тепер шукають шпаринку, щоб втекти за кордон. Переповідає вона і про зухвалу вимогу їхнього головного бандита Магістра до неї, Віруні, щоб вона віддала йому руку і серце, щоб стала його дружиною.

— Отак закохався, старий йолоп? — не може повірити Людмила Іванівна.

— Може, й закохався… Але я боюся, він веде велику гру. Гру з виходом на космос. — І Віруня детально змальовує ситуацію, змальовує жадання Магістра через неї знайти контакт із Сиріусом, аби повернутися в Німеччину володарем неймовірних енергетичних багатств землі. — Тепер я просто не знаю, як бути.

— Та пошли ти його подалі! — радить досить відверто дружина Президента. — Цій великій ідеї служить мій чоловік… який, між іншим, палко вітав тебе і ремствував на тебе за втечу в гори… А якась кримінальна нікчема сподівається одним махом відкрити для себе двері в космос. По всьому Криму починається будівництво енергосистем, твій дідусь Серж не відходить від «червоного ока», сиріусці почали перші енергетичні передачі через простір… Ну, гаразд, зараз треба вирвати тебе з лап цього бузувіра… Я погукаю охорону, і хай вона приведе його до порядку.

У Віруні хмуриться чоло. Не приведе! Бандити озброєні, затяті, їм нічого втрачати, вони здатні перестріляти нас усіх, перестріляти черниць, матушку Серафиму і змусити, зрештою, її, Віру, виїхати з ними.

Повертається Магістр. Тепер в ньому відчувається холодна рішучість, він готовий до всього, не спиниться ні перед чим. Шкіряна жилетка на ньому погрозливо шелестить, чорна краватка круто зав’язана. Брови весь час зведені хмурим дашком.

— То ви, мадам — дружина самого президента України? — не то запитує, не то стверджує Магістр. І тут же демонстративно вклоняється Людмилі Іванівні. В його поклоні вчувається легка іронія. — Тоді будемо відверті, фрау Людмило. Грати в піжмурки — не мій фасон. — Щось в його обличчі темніє, якась тінь жорстокості, і голос насочується сталлю: — Мені прикро говорити про це, фрау Людмило, жінці, перед якою сьогодні схиляються мільйони. Але, на жаль, ви повинні знати, що я — політичний ворог вашого чоловіка!

У Людмили Іванівни здригнулися кутики вуст. Передчувала, що дійде до відвертості. Проте такий різкий стрибок хижака паралізував її. Хижак уже стоїть не за ґратами клітки, він ламає ґрати і рветься у бій. Що йому треба?

— Ми з моєю нареченою відбуваємо до Німеччини, — веде мову Магістр спокійніше і заразом тоном людини, яка знає свою силу. — Я хочу забрати цю жінку подалі з вашого життя.

— Навіть так? — наче дивується Людмила Іванівна і знову підкидає в свої слова крапельку іронії, збагнувши, що іронія може порятувати її від панічного страху. Адже хижак уже просунув між грати лапу, і кігті його близько, зовсім близько. — Чим же викликана така поквапливість?

— Світовими проблемами, фрау Людмило. Минулого року, дозволю собі нагадати, людство ледь не опинилося над прірвою світової війни. Ви добре па-м’ятаєте події в Нью-Йорку і затим діяння американського вояцтва на Близькому Сході. Тоді все закінчилося щасливо. Проте цього разу такого кінця не буде. Ми, «лицарі чорного сонця», вирішили консолідуватися і з’єднати свої зусилля зі Сходом. Те, що тибетські воїни-ченці не зуміли зробити в квітні 45-го року, не зуміли прикрити своїми тілами нашого великого фюрера в його рейхсканцелярії, те ми разом з ісламським сходом зробимо сьогодні.

— Ви хочете війни?.. Не повірю.

— Ми її безумно хочемо! — каже відверто Магістр. — Війни і тільки війни!

В серце Людмили Іванівни б’є біль, пекучий і тоскний, від нього слабне все тіло. Неймовірно що вона почула! І тут як спалах того болю в душі її зринають слова якогось великого письменника-мис-лителя, його застереження і моління, його начерк прийдешньої воєнної катастрофи. «Це велетенська брудно-сіра в брудно-червоних плямах щетиниста потвора з тілом іхтіозавра, із лупатими, косо закоченими, криваво-чорними очима, з роззявленою пащею, з якої замість зубів визирають дула гармат. Вся спина втикана щетиною з багнетів, шабель, списів. Вони блискають лускою з черепів. У лапах роздертий труп людини, і сама потвора по черево загрузла в купі трупів… Ось страховище війни. Тисячі літ на всіх кінцях земної кулі воно пожирало молоді життя. Із трупів, принесених у жертву цьому страховищу, можна б ізшити саван на всю планету земну, обгорнувши його круг неї багато разів…»

Під час штурму Берліну радянські війська знайшли на території рейхсканцелярії до 300 трупів тибетців, одягнутих у форму солдат фермахта.

Людмилі Іванівні стає моторошно від того спогадання. Всі чесні люди планети проклинають воєнне насильство, а перед нею сидить монстр, якому мариться одне — війна, війна і війна! І тоді Людмила Іванівна пробує вгамувати його шал:

— Гер Магістр, ми ж із вами цивілізовані люди. Ми повинні розуміти, що війна — то катастрофа для всіх. Найперше для Сходу. І, напевне ж, для вас також. Захід має таку колосальну силу, як ядерна зброя, і мені здається нелогічним…

— Стоп! — рішуче піднімає руку Магістр. — Шановна фрау президентша. Не хотів вас засмучувати… а втім ви самі підказали мені, яким шляхом ми мусимо йти, ми, себто сини поверженого колись рейху і сини сьогоднішнього Сходу. Це шлях ядерного зіткнення! Ядерна, безжальна війна!

— Смішно! А, може, й трагічно! Невже ви сподіваєтесь повергнути людство, світову демократію, розум…

Регітливі корчі проймають магістрове тіло. І враз його очі звужуються до колючого блиску.

— Відкрию вам те, чого не знав майже ніхто. Колишній СРСР, його Генеральний штаб, його нікчемні правителі загубили… так, загубили, і невідомо де — 3500 своїх «ядерних чемоданчиків». «Президентських чемоданчиків». І один з них у мене.

— Неправда! Я б знала про це.

— Один з них у мене, Людмило Іванівно. Я тільки не певен, на які ядерні ракети й міни він зорієнтований. Але він мій! Ці заряди колись були закладені по всьому світу: в Нью-Йорку, Брюсселі, Римі…

— Це божевілля, гер Магістр! — спазмованим хрипом озивається Людмила Іванівна. — А якщо й так, нащо воно вам, ота нова катастрофа Нью-Йорку чи Брюсселю? Схаменіться, гер Магістр! Це безумство!

— Безумство в ім’я життя, фрау Людмило, — розводить руками Магістр. І раптом його голос м’якшає, в ньому чується навіть нотка печалі, чисто людського болю. І заразом обережна спроба прокласти місточок до всемогутньої жінки, яку він щойно так неґречно, може, й брутально налякав. — Ви самі змусили мене стати атомною потворою, фрау. Хоча це, може, й на краще. Все одно всі ми котимось у прірву: у прірву наркоманії, СНІДу, аморальності, сексуального і расового хаосу. Що ж, тепер ви знаєте негарну правду про мене, як про людину-циклопа з чорних бандитських підземель. А я пропоную тост: за успіхи в державних справах вашого чоловіка! Він несе на собі неймовірний тягар. І разом з ним несете його ви, вродлива, інтелігентна жінка, мати прекрасних дітей, душевний нерв родини. Даруйте, що я дозволив собі такі поетичні слова. Ви істинно достойна половина Президента України!

— Гаразд, годі! — обриває його патетичну мову Людмила Іванівна. — Будемо вважати все, що тут мовилося, грою вашої зболеної фантазії. Проте я готова підтримати ваш тост. За мого чоловіка!

Келишки з темного скла хутко порожніють. Магістр, ще більше подобрішавши, навіть дозволяє собі певну фривольність. Закушує випите шматочком хліба з тарілки. Жест чисто плебейський. Зараз йому навіть шкода обривати трапезу з першою леді України. Проте перша леді не настроєна на мирний лад. Пережите й почуте нею — надто лиховісне. Хижак не тільки показав свої пазурі. У хижака виявилися ще страшніші ікла.

Зрозуміло, вона не виявляє відвертої ворожнечі. Навпаки каже діловим тоном про зайнятість, сімейні клопоти, проблем і проблем! За цих обставин їй краще поспішати в Сімферополь. Там на неї чекають друзі. Чоловік, мабуть, хвилюється.

Її мову уриває майже істеричний вигук за дверима. Двері розшарпуються і влітає старенька Серафима, геть розпатлана, чорна хустка збилася їй на плечі, губи дрижать.

Один з охоронців Магістра марно намагається затримати її. Де там! Бабуся лютою кішкою виривається з його рук. Засапавшись, дивиться гнівно на Магістра. Той отетеріло відступає до стіни. Стара поривається до нього з кулаками.

— Це ти, гаспиде, наказав запхати дівчаток у свій автобус?.. Нащо вони тобі? Куди ти їх будеш везти?

Магістр владно скидає руку у бік дверей:

— Генріх! Заберіть стару відьму!

— То я — відьма? О, німецький бандите, впізнаю тебе, впізнаю ваш рід, якому я віддала колись два роки дівочого життя біля ваших корів і свиней… Але зараз ти за все заплатиш мені!..

В руці настоятельки зблискує великий кухонний ніж, хто зна де й взятий, стара замахується, її очі шалено зблискують, вся вона — вогонь зненависті і відчаю. Проте вдарити німця їй не вдається. Ухилившись, він важким ударом кулака валить стареньку на підлогу. Короткий стогін, зіпання ротом, конвульсивні корчі немічного тіла і бабуся, мабуть, збита на смерть, затихає. Жах поймає Віруню і Людмилу Іванівну. Сполотнівши, вона дивиться з непорозумінням на німців. їй бракує сил видушити з себе бодай слово, бодай найменший звук.

— Ви… убили її…

Він стоїть над розпластаним тілом старої, широко розставивши ноги в блискучих чоботях, очі йому звузилися в хижому прижмурі. Кулак його досі стиснутий.

— Майне гнедіге фрау, — шиплячим голосом промовляє він, — ви самі бачили цей ніж… І будь-який німецький, чи навіть ваш суд стане на мій бік. — Голос його переростає в гнівний вереск: — Не забувайте, фрау Людмило, що мій батько віддав своє життя за Німеччину на цій кримській землі. За мене, за мій рід, і мою кров… — Він робить вагому паузу, в якій відчувається клекіт його гнівну: — І тому я прошу не вершити свій суд на користь моїх ворогів.

На щастя, старенька жива. Вона пробує навіть підвестись, тягнеться до стола, і той її рух підхоплює Людмила Іванівна. їй допомагає Віруня. Стару переносять до ліжка, вкладують на нього, підмощують їй подушку. З кутиків рота в неї цівкою тече кров. Вона задихається… вона благає… знову про діточок, про її дівчаток, про отой клятий автобус, нащо їх везуть, куди їх везуть?..

— Справді, гер Магістре, куди ви везете дівчат? — різко повертається до німця Людмила Іванівна. — У нас в країні ще є закони.

Її погляд стає владним і погрозливим. Це справді погляд дружини Президента, першої особи в державі, першої порадниці його, тут такі хуліганські вчинки не дозволені!

Вона рішуче підводиться, вона готова захищати стареньку жінку, вона ладна сама своїми кволими силами зрівнятися із ведмежого потужністю роззухваленого, нагороїженого і здичавілого німчака. У ній кипить справжній гнів ображеної людини, ображеної душі.

— Ви за все відповісте!.. Чуєте, пане Магістр?. Вас не врятує ніякий німецький суд… І тому я прошу… я наказую вам: цієї ж миті їдьте геть! Не змушуйте мене до…

— До чого? — перебиває її німець.

— Я викличу зараз міліцію.

— В цих горах ваша міліція буває раз на рік, — пащекувате регоче Магістр, випинає вдоволено живіт (так, саме живіт, а не груди!) і ляскає себе по ньому лапатими долонями.

— Гаразд. — Людмила Іванівна збирається на силі, шеретує думки: — Я викличу загін спеціального призначення.

— О, ваш спецназ — то страхіття! — шкірить в знущальницькій посмішці зуби Магістр.

Людмила Іванівна мимоволі тягнеться до своєї дамської торбинки, відкриває її і дістає з неї мобільний телефон. В неї тремтять руки, але вона змушує себе до спокою. Лице в неї бліде, як крейда. Дихає швидко, уривчасто, майже спазмовано.

Магістр, побачивши мобілку, тішиться з неї. Це те, що йому треба. Засунувши долоні за широкий, офіцерський ремінь, він стоїть перед жінкою, злегка похитуючись на закаблуках.

— Було б чудово, якби ви мали змогу перемовитися з вашим шановним гер Президентом. Більшої втіхи я не мав би!

— Зачекайте, гер Магістр. Ви матимете не тільки втіху! — холодним голосом кидає Людмила Іванівна і хапливо натискує на ґудзички апарату. Зв’язок є. Людмила Іванівна зраділо гукає в мембрану, вітається з чоловіком. Без жодного переходу просить допомогти їй у тяжкій скруті. У жахливій скруті!..

— Я прошу тебе любий… тут скоїлося лихо!., прошу негайно!.. — Домовити вона не встигає. Різким жестом Магістр вириває з її рук мобільний апарат і притискує собі до вуха.

— Гер Президент, а я не прошу. Я вимагаю! Ви чуєте мене, гер Президент? — голос Магістра насочується зловтіхою: — Я Магістр ордену «Чорне сонце», якого ваші спецоргани ось уже другий місяць так невдало намагаються блокувати в кримський горах., не перебивайте мене, а слухайте уважно. Слухайте! Щоб потім не жалкувати… Бо ваша мила дружина втрапила в дуже тяжку ситуацію… Ви чуєте мене, гер Президент?.. Ваша дружина стала моєю заручницею. Я сподівався на кращий кінець… На жаль, ми розбили келих миру. І тепер від ваших дій залежить її порятунок… Або вона житиме. Або одержить кулю з моєї «беретти»! Це не погроза, гер Президент! Ваша дружина Людмила Іванівна, якій я щиро співчуваю, стоїть на порозі життя і смерті. І не тільки вона. З нею заручниками «Чорного сонця» стали ліцеїсти монастирського ліцею в Кара-Джу… Що? Ви хочете знати, які мої вимоги?.. Уважно слухайте, гер Президент. Дуже уважно. Ми не вимагаємо мільйонів доларів, не вимагаємо транспорту, не вимагаємо зброї… Все це у нас є. «Чорне сонце», яким я командую, повертається на рідну німецьку землю, і ніщо не повинно нам у цьому завадити. Запам’ятайте, гер Президент України! Якщо по нас буде випущено бодай одну кулю, то ця ж куля влучить і в серце вашої дружини. Ми вирушаємо з Кара-Джу, і наша дорога проляже через усі селища і міста цього регіону. Де саме ми вийдемо до моря — не вам знати. Але чим скоріше ми дістанемося до берега, тим менше страждань зазнає ваша дружина. Попереджаю, гер Президент: жодних перепон на нашому шляху! І жодного насильства! Інакше — смерть дорогої вам людини! Смерть ліцеїстів!

Довівши ультиматум до кінця, він ввічливо передав мобільник Людмилі Іванівні. Та сиділа в темному очманінні. Віруня припала до неї, захлиналася слізьми.

Та Магістр виявив до неї ласку. Навіть погладив її по голові, дуже лагідно і сердечно погладив:

— Заспокойте вашу подругу, фрау Віро. Вас чекає велике і прекрасне життя! У нас нема часу. Ідіть до себе, візьміть свої речі… Та не рюмсайте, люба. Вам випадає непогана дорога. Насуваються лихі часи. Криваві часи! І, може, ви ще подякуєте долі, що вона звела вас зі мною.

— Гер Магістр… — мовить, здригаючись, Віруня, — залиште мене з моїми дівчатами. Я піду до них в автобус.

— Тільки в автобус. А далі я простежу, щоб вас не скривдили. — Магістр простягнув до Віруні руку, мовби хотів по-справжньому бути галантним. Та й чого б не бути? Отаке миле створіння, отака слов’янська красуня ставала його найдорожчим скарбом. А з нею разом — і загадкова формула Космосу, шлях до всесвітнього панування. Комусь це здасться смішним, та чого тільки не буває в наші часи? Химери стають реальністю, а сини вчорашніх нацистів сідають на золоті трони.

Він, вдавши скорботну опечаленість, схилив перед жінками голову, постояв мить — як того вимагав етикет — і гордовито вийшов з келії. За дверима про щось перемовився зі своїми «лицарями». Мабуть, мусили поспішати.

А ці двоє — Віруня і Людмила Іванівна — вже нікуди не поспішали. Однак впадати у відчай не хотіли. Такого не могло бути. За ними була держава. За ним був Президент! Якось вони порятуються. Десь є шлях, довгий, безконечний, ціле життя попереду, не втрачаймо ж сил, не губімо надії!

Людмила Іванівна потягнулася до апаратика, що самотньо лежав на столі. Ще раз зв’яжеться з чоловіком. Втім — нащо? Терзати йому душу, вимагати більше, аніж він здатен зробити? Має вірити і вірити. До моря, до останньої їхньої зупинки під дулами автоматів. Хай уже буде як буде. Все залежить від її чоловіку, від її Президента, і ще від неї самої. Мусить перетривати лиху годину. І перетриває, бо була сильна, знала свою силу і знала її межу. Через це доля завжди, хай в останню мить, усміхалася до неї.

Удвох спустилися вниз. Дворище було безлюдне, сіре, наче виметене вітрами. І гори в далечині здавалися сірими, такими до всього байдужими, такими відстороненими. Тільки якась квола хмаринка, як промінчик небесного сміху, визирала з-за гострого шпилю і дивилась на землю, ніби щось обіцяючи.

— Ти знаєш, Віруню, — говорила Людмила Іванівна, коли вони йшли через дворище, до машин, — що найстрашніше? Ми досі не знали всієї правди життя. Скільки в ньому затаїлося бруду, зухвальства, і які ми всі довірливі, які гуманні до зла і кривди, як нам бракує усім… навіть там у їхніх західних світах… елементарної доброти. Якщо все закінчиться щасливо, Вірунічко, я буду благати чоловіка ввести в школах щось… ну, якусь нову науку: «Любов до людини». Чи що… Соціальна справедливість, я розумію, то все… основа буття, шмат хліба, дах над головою. А отак глянути в вічі і відчути добро. Або подарувати добро.

— Для добра, мабуть, ніякої науки не треба, Людмило Іванівно, — зітхнула Віруня. — Та ви не переживайте. Все владнається. Цей Магістр розумніший, ніж ви гадаєте. — І прошепотіла загадково: — У них, кажуть, чемодани повні золота. В банках — акції на мільйони доларів! їм просто хочеться добре і смачно пожити, запевняю вас. Цей Магістр герой тільки на словах. А, бачите, втік сюди з Німеччини, щоб не втрапити під статтю закону. От тільки до мене чіпляється. Не відпустить. Я для нього надто велике багатство. Хоче через мене знайти вихід до космічних братів.

— То дай йому цей вихід.

— З його «чорним чемоданчиком»? З його погрозами підірвати Нью-Йорк? Космічні брати шанують лише світлих. — Подумала мить. — Мені здається, вони вже щось прочули про наше лихо. Вони десь близько. Мусять з’явитися. О, гляньте, ваш водій. Живий і здоровий.

— Я поїду з тобою в автобусі, — сказала Людмила Іванівна — Будемо разом.

Молодий чоловік у шкірянці привітно махав їм рукою, і ще якийсь статечніший і солідніший, широко їм усміхався. Людмила Іванівна озирнулася. Біля дверей головного корпусу стояли купкою ті, в чорних плащах і вели між собою бесіду.

До них вийшов Магістр, дав команду. Квапився. Людмила Іванівна тільки тепер завважила старенький автобус, що стояв біля церкви. З передніх дверей визирали дівочі обличчя. Весело пересміювалися, були такі далекі від усього цього лиха. Кудись поїдуть, щось побачать — аби не сидіти за партами. Лишенько! А були ж заручниками і, може, в чорну хвилину могли опинитися під кулями.

Як живий щит, як останній прихисток терористів у чорних плащах.

До них наближається Магістр. Іде розгонисто, крок вольової людини, яка звикла володарювати і перед якою трудно тримати гордо піднесене чоло. На ньому матірчатий плащ, під плащем вгадується причеплений до ременя маленький автомат «узі». Обличчя у Магістра ділове, з пильною настороженістю. Ось він став перед жінками, злегка вклонився.

— За десять хвилин вирушаємо. Прошу без дурниць. Бо я за своїх людей не певен.

Не чекаючи відповіді, круто повертається і йде назад до «лицарів». Тепер у них буде остання розмова, останнє приготування до прориву через гірські траси. Мабуть, в морі, в умовленому місці за ними прибуде катер, може, підводний човен. Може, візьмуть із собою живий «щит» — дівчаток з автобуса. Віруня теж може стати таким «щитом», а якщо й не стане — їй все байдуже. Пекуче байдуже і навіть гидко! В своєму домі, у своїй могутній державі отакі вони безсилі. Не можуть передбачити…

З головного монастирського дому вишкандибує старенька настоятелька Серафима, іде з непокритою головою, лице опухле, ступає наче сліпа.

Упала на груди Людмилі Іванівні, затрусилася в плачу.

— Де вони взялися, іроди, на нашу голову! — лепече безкровними губами. — Іще й дівчат беруть із собою. Я зараз буду дзвонити в міліцію… в Сімферополь…

Людмила Іванівна, зітхнувши, приголубила стару. Хай себе пожаліє. А з дівчатками лиха не буде. Можна ж людині повірити, хай вона буде й таким звіром, як цей німчак.

Раптом від дому хтось погукав Людмилу Іванівну, котрийсь із «лицарів». І коли вона з важким серцем підступила до нього, кивнув їй вгору. Говорити по-нашому не вмів, вживав тільки мову жестів. І вона одразу ж здогадалася, що це сигнал від нього.

Піднялася в келію Серафими, там воссідав Магістр, був наче його штаб. Людмилу Іванівну зустрів привітно, як давню знайому, припросив сісти. На столі ще стояла пляшка, чарки, наїдки, усе лишилося, як було підчас ранкової трапези.

В Магістрових руках чорнів мобільний телефон. Її телефон, який полишила на столі. Тримала в руках маленький апаратик, не знаючи, що мала робити. Він пояснив їй:

— Ірман… ваш чоловік… вимагає негайно погукати вас… Прошу, дзвоніть йому. Мені байдуже, що ви скажете. Умови лишаються ті ж самі.

Чоловік одгукнувся негайно, голос був напружений, видно, ждав з нетерпінням. Не став нічого розпитувати. Просто кинув у трубку:

— Здається, твій терорист чи як там його… згоден узгодити справу. Я сказав, йому, що в тебе хворе серце, і якщо станеться лихо в дорозі… я йому цього не подарую!

— І він згодився? — чомусь не зраділа Людмила Іванівна.

— Фактично, так… Тільки при умові, що дівчата з ліцею лишаються в нього. Йому потрібні гарантії.

Від тих слів, таких, зрештою, зрозумілих, чомусь війнуло гіркотою, було на серці так, мовби вона ставала винною перед нещасними дівчатками з монастирського ліцею, наче підставила їх замість себе під бандитські кулі.

Повернувши трубку чи то пак — «мобілку» набурмосеному Магістрові, Людмила Іванівна мовчки повернулася і рушила до дверей.

— Вам щось сказав чоловік, фрау Людмила?

Кинула, не обертаючись, через плече: нічого! Так і вийшла. Бо не могла інакше, не могла лишити Віруньку, дівчаток лишити, саму себе на ганьбу лишити. Хворе серце? А хто сьогодні здоровий? І чому б вона мала таку перевагу, а Віруня хай би гинула десь в самотині, у далеких німецький землях, і це називалося б справедливістю? І це мало б стати щастям її і щастям її чоловіка, її славного і доброго Президента України?

Віруня стояла під шовковицею, чекаючи Людмилу Іванівну. І навіть не здогадалася, чому вона так болісно здвигнула плечима, підійшовши до неї. Є речі, про які краще не здогадуватися. Вони є й годі. І всім добре, що вони є насправді.

Пробудження зі сну для Теренса було, наче він випірнув із чорної морської безодні. Спершу хапнув ранкового повітря, далі побачив блякле небо над собою, і аж тоді почув чужомовну балачку.

Говорили німецькою мовою. Зовсім поряд. Оті самі «лицарі» в чорних блискучих плащах. Чимось нагадували есесівців, якими запам’яталися Теренсові з одного страшного фільму. У фільмі інтелігентного вигляду есесівець з комендантської роти мав звичку перед ранковою кавою виводити з дитячого ревіру котрогось малюка в брудній смугастій сорочечці, ставити його підмуром і стріляти йому межі очі. Після того він старанно витирав свій пістолет — не дай Бог, щоб не лишилося на ньому краплини крові! — і повертався в свою канцелярську штубу допивати гарячу каву.

Ці не стріляли дітей, а тільки погукували на них. Піднявшись з високої трави, Теренс побачив автобус з потрісканими шибками і двох типів у чорних лискучих плащах. Вони підсаджували лицеїсток, допомагаючи їм сідати в машину.

У дівчат були настрашені обличчя, настрашені очі і настрашені голоси. їх витримати Теренсові було несила. Він підвівся, високий, в пом’ятій сорочці, з неголеним обличчям і змученими очима. Наблизився до німців і сказав їм на доброму берлінському діалекті:

— Не будьте свинями! Ви ж європейці!

Почувши таку образу, один з «лицарів» розмахнувся чимдуж і… ударив би люто, але другий «лицар», щось пригадавши, притримав його. Сказав, що це ж той самий «американець», син міліардера, якому нещодавно присуджено Нобелівську премію.

— Нобелпрайзтрегер! — вигукнув бовдур з радістю, начебто премію було надано йому. — О, прі-ма! — І ще розгонистіше засміявся. — То що гер пройзтрегер (лауреат) тут роблять? Яким дивом він опинився в цьому забутому Богом монастирі?

Теренсові вже не хотілося вести балачку з чорними плащами, він махнув рукою і пішов до головного дому. Його завели в келію настоятельки, і він побачив Магістра.

— Чому ви тут? — вирячив на нього булькаті очі Магістр, який саме допивав спеціально для нього зварену каву. — Я ж наказав вам вилетіти на повітряній кулі до моря.

— Ми впали в море.

— От і прекрасно. Тепер ви будете з нами. Якщо хочете їсти, прошу. Стіл, звичайно, не лукуллівсь-кий, але дещо смачненького є. Прошу. Можна й по чарчині.

Теренс від трапезування відмовився. Похмура келія навівала смуток. Хотів запитати про тих переляканих ліцеїсток. Але щось у ньому обірвалося, він взяв мовчки пляшку, налив собі гранчак горілки і випив, не закусюючи. Магістр, сопучи, обсмоктував свиняче стегно, плямкав товстими губами, ніяк не міг нажертися і раптом запитав:

— Підете з нами?

— Так… Тільки я прошу…

— Кажіть швидше. Зараз вирушаємо.

— Прошу залишити фрау Віру в монастирі.

— Чому ви за неї клопочетеся? Мали з нею статевий контакт? Чи такий типаж подобається вам, як художнику?

— Це моя наречена.

— О, колосаль! Я сам хотів на ній одружитися.

— Я дуже вас прошу… молю вас!.. — У Теренса раптом блиснула в голові шалена думка, шалений варіант обміну: — Послухайте, гер Магістр, ви хотіли б стати мільярдером? Не мільйонером, а мільярдером?

Товсті плямкаючи губи завмерли над кісткою, в очах Магістра проясніло, все лице взялося веселою хмаркою. Почуте зробило на нього враження, навіть змусило замислитися. А чому б і ні? Є такий шанс? Після повернення в Мюнхен він вкладає всю суму в банк Шредера — є така солідна, цілком надійна фінансова установа! — відкриває собі рахунок, і маєш на все життя — розкіш! Тільки ось проблема — де їх дістати, до бісового дідька?

— Повна гарантія.

— Цілий мільярд?

— Якщо будете поводитися благородно, як належить справжньому тевтонцю — може бути й два мільярди!

— Та ви сказилися, Теренс!

— Я сказився тільки від кохання, а такий сказ — ознака благородної душі, — закивав головою молодий художник. — Отже, домовилися. Ви лишаєте фрау Віру в монастирі, я замість неї вирушаю з вами в дорогу, в Німеччині ми зв’язуємося з моїм батьком, президентом «Мажестік-12», договір у нас буде укладено зарані, і ви — мільярдер!

Німчака підкинуло зі стільця, він ледь не перекинув пляшку, потягнувся до Теренса, щоб обняти його, і вже був би притиснув його до своїх грудей, як раптом двері розшарпнулися, і поріг переступив начальник охорони Вернер. Сказав дрижачим голосом:

— Гер Магістер, ми, здається, запізнилися. Нас засікли. Пролетів літак.

— Звідки він узявся? — верескнув роззухвалений Магістр, якому саме змигнула в голові щаслива ідея — стати мільярдером. — Усім готуватися в дорогу! Завантажуйте машину продуктами з монастирської комори.

— Не встигнемо, гер Магістре. Єдиний шлях — пішки через горіі.

— А ворота що?..

— Не проїдемо.

Спустилися вниз. «Лицарі» стояли під муром, тримаючи в руках наготовані до бою свої автомати, біля автобусу збилися в купу дівчата-ліцеїстки. За ворітьми щось гарчало, гуділо, вистогнувало. Чулися голоси.

І тут сталося неймовірне. Неначе якась залізна потвора вдарилася лобом у залізну браму, гарчання її подужчало, перейшло в ревище, брама хитнулася і з брязкотом упала на землю. І в ту ж хвилю велетенська вантажна машина «Краз» вкотилася на монастирське дворище. За нею вкотилася друга, третя, четверта… ревище заливало двір, вантажівок все прибувало й прибувало, годі було їх перелічити, височенні кузови заповнювали весь простір. Мотори ревли як скажені, а у воротях з’являються все нові і нові велетні, і не було їм ліку.

Потім зненацька мотори замовкли, і давка тиша впала на монастир. Тільки ще гори, здавалося, відлунювали оте ревище і шаленіння двигунів, та й вони врешті оповилися тишею.

Ще мить, друга, залізні велети хмуро дивляться на старовинну церковицю, мовби вишукують об’єкт свого подальшого наступу. У моторів своя примха, своя затятість. Після, мовити б, танкової атаки починається атака піхотна, а простіше кажучи — з усіх кузовів вискакують з ломами, лопатами, дрючками копачі, розкочуються по всій просторіні монастиря, беруть в облогу святу обитель.

«Лицарів» наче вітром здуло. Десь полопотіли, чкурнули, прихопивши свої валізи з коштовностями. Ген-ген по гірських стежках порозбігалися чорні плащі. Зникли, розтанули разом зі своїм всемогутнім Магістром.

— Гей, де ви, гер Магістр? — гукає з приступців вантажівки Зігфрид. — Ма-гіс-тер! Комен зі гер!

Зненацька вгорі на дзвіниці вдарив дзвін. Забемкав лунко, загудів у передвічір’ї урочистими звуками на всю округу. Людмила Іванівна задирає голову. Її той дзвін трохи навіть наполошив. Не пожежа ж. І не бойовисько. Хоч могло й таке бути, коли вдерлися крізь ворота оці розпашілі, нестримні вантажні машини. Ну, хто б міг подумати, що робочі хлопчаки здатні на отакий патріотичний удар? Кажуть, місцеві татари, із тих, що не мислять себе поза Україною.

Людмила Іванівна вдячно позиркує на чорнявого парубчака, біля якого вже гуртується група водіїв. А кажуть: чужий нам народ! Дурниці! «Один народ моєї землі, моєї України, — втішається думкою Людмила Іванівна. І тут же, похопившись, дістає з торбинки мобілку. Натиснула ґудзички, полинула до свого чоловіка. — Любий мій! Заспокойся, все владналося. А було таке, що страшно сказать… Скільки я пережила, скільки надивилася і начулася. Ось приїду, буде в нас розмова. Дуже лагідні ми до деяких типів. Жаліємо їх. Тільки нас вони не пожаліють. Тримайся, любий. Бережи себе! Бережи діток наших!»

Бемкання із дзвіниці згасло, тільки відлуння його ще довго розкочувалося по ущелинах гір.

Побачила матушку Серафиму.

— Матінко, люба, ну, слава богу, пережили лихо, — гордовито і заразом втішно мовила до старої Людмила Іванівна. — Говорила я зараз із чоловіком. У всьому світі отаке робиться. Чорна гідра підняла голову. Терористи кляті. А все з-за душевної спустошеності, з-за озлоблення, жадібності, заздрощів. Та годі вже про це… Ось вам від моїх дітей. — Людмила Іванівна тихенько, щоб людські очі не завважили, всовує старенькій якийсь згорток, певне, дарунок. — Не питаю, як ви живете. Може, й добре, що я побачила це на власні очі.

— Живемо як усі, — тихо ворушить губами стара. — Є чого розповісти. Ліцей ось відкрили, увесь Крим посилає в нашу церковну школу дівчаток. Дахи, спасибі вам, не течуть.

— Та я вам новину привезла, — каже Людмила Іванівна матушці. — Гадаю, що для вашого монастиря буде на добро. Тут планується — звісно, якщо матушка не заперечуватиме — розмістити санаторний комплекс. Переважно для хворих дітей. Пам’ятаєте, я минулого разу питала вас, що за вода в ущелині? Чому до того джерела в старовину ходили лікуватися місцеві жителі? Так з’ясувалося: вода казкова! Не гірша за есентукську. Ще й море не дуже далеко.

Підходять двоє молодих чоловіків. Вигляд у них не показний. Це — Теренс і Зігфрид. Стали оддалік, не наважуючись обтяжувати розмовою високу гостю. Та й вид у них не з кращих: подерті джинси, пом’яті куртки.

Людмила вмить упізнала американського художника. І він оце тут, господи! Ну, кого не сподівалася побачити, то це його. Згадалося раптом про Віруню, просила ж тоді помочі, а сама ось куди щезла.

— Це ви били в дзвони? — питає їх матушка.

— Як ви веліли, — каже Теренс. — Бо вашого ж дзвонаря бандити убили при воротях…

— Отаку людину!.. Отакого доброго чоловіка!.. — тернула по очах Серафима. — А за дзвін вам спасибі. Може, ми ще посидимо разом і за упокій душі убієнного піднімемо чарку.

Взявши Теренса під руку, Людмила Іванівна відводить його осторонь.

— Бачите, в якому світі ми живемо, любий художнику?

— Спасибі, що підтримали Віруню. А в мене був тільки револьвер проти тієї банди. Я знаю їх. Місяць просидів у їхньому підземеллі.

— На них револьвера мало, — мовить задумливо Людмила Іванівна і повертається до людей, які заповнюють монастирське дворище. З усього селища поспішають сюди, хочуть побачити дружину Президента України. По всій же окрузі ідуть чутки про її добрі діла. Славна людина, душевна!

— Матушко, — каже Людмила Іванівна по хвилі, — я хотіла б зазирнути у вашу церковицю. В ній така аура. Аж на душі легшає. Помолимося за нашу землю.

Піднімаються приступцями до брами, хрестяться перед входом, хрестяться у пів-мороці. І аж тут Людмила Іванівна зачіпає ліктем Віруню. Та припадає до неї і шепоче віддано:

— Спасибі, що приїхали. А я ж Теренса знайшла! Є Бог на світі!

— Спасибі тобі, доню, що витримала і не зламалася.

— Та без вас і не знаю, як воно було б.

— А я знаю, Віронько, — пригортає до себе молоду жінку Людмила Іванівна і пошепки видає їй таємницю: — Мені дуже, дуже подобається твій наречений! Кохайтеся і живіть дружньо.

— Хотілося б, — гірко стенула плечима Віруня. І тут побачила Теренса, який скромно стояв позад них. — Ось він, мій рятівник. Мав «викупити» мене у бандита.

— І за великі гроші?

— Давав два мільярди! Всі батькові статки.

— Ну, дорого ж він тебе цінує, — усміхається Людмила Іванівна і в півмороці тисне Теренсові руку. — Спасибі й вам за все. Тепер я розумію, молодий чоловіче, чому ви так шалено били в дзвони. Поздоровляю вас, Лауреате Нобелівської премії! І тебе, моя люба Вірунько. Дивлюся на вас і щиро вам заздрю. В такому храмі, як цей, зустрітися з закоханим — велике щастя. — В очах Людмили Іванівни спалахує лукавий блиск, і вона промовляє майже менторський тоном: — От вам, Теренсе, і тема для великої роботи в майбутньому. А зараз можете поцілуватися. Отут перед образами. Це не гріх. Бог таке любить. Цілуйтеся так, щоб я цю картину запам’ятала на все життя.

БІЛЬ ПРЕЗИДЕНТА

Новела-роздум

Президентові випала нелегка дорога. Він повертався із службового відрядження по далеких поліських селах з тим, щоб, не заїжджаючи додому, одразу ж вирушити в аеропорт і звідти відбути за океан на високу міжнародну зустріч. Одначе на лісовій просіці кортеж президентських машин забуксував у снігових заметах. Президент їхав з дружиною. Вже кілька днів вона слабувала на горло і все ж таки зважилася також летіти з ним.

Президент доторкнувся до її чола.

— Боюся, температура не спадає, — сказав він.

— А я боюся, що нас не витягнуть звідси до ранку, — озвалася дружина. — Ти забув, що з природою і царям не справитися.

— Ох, люба моя, якби тільки царям, — зітхнув Президент. — Нічого, якось проскочимо. Мені після цієї поїздки мулько на серці. Звітували про одне, а сама бачиш, як воно насправді. Не дуже до зими готові. Та й про весну наче забули.

Ззаду накотилося сяйво фар. Одна з машин супроводу підсунулася до президентського авто по глибокій колії, і в ту ж мить озвався радіотелефон: «Крутіше бери! Виходимо на трасу!»

Коли врешті викотилися на трасу — якимось дивом уже прочищену від снігових заметів — і колеса відчули під собою ковзьську гладінь асфальту, Президент, визирнувши у віконце, побачив над полями безкрайній розсип зірок. Не було ні хмарини. Де й поділися віхоли, сніжні круговерті, туманна пелена. Вкочувалися в село, і воно теж здавалося звабливим та сяюче-святковим. Горіли електричні ліхтарі між хатами, мирно поблимували віконця будиночків.

На в’їзді біля перших осель юрмилися ті, хто зустрічав. По дублених кожушках вгадувалися представники місцевої влади.

— Як вони встигли дізнатися, що ми поїдемо цим шляхом? — усміхнувся до дружини Президент. — Всемогутня і всюдисуща братія. Здається, вона правила й правитиме світом у всі віки.

— Не ти її вигадав, — мовила дружина. — І якщо перетривала віки, то нас і поготів перетриває.

Зазирнув помічник Президента, моложавий чоловік у засніженім моднім пальті. Сказав, що сільські жителі хочуть погомоніти з Президентом. Народу чимало. Давно вже тут стоять, мерзнуть.

— Хай би мерзли ті, що в кожушках, — відповів стомлено Президент. — І нащо було виводити людей у такий мороз. Хай ідуть по домівках.

— Дві години чекають. Якось незручно.

Розмова з людьми на продутому морозяним вітром узбіччі випала нелегка. Та й одразу стало ясно, що поява найвищої особи в державі привела на трасу найперше скривджених, усіх, кому болить, кому зимно і сутужно. Більше зібралося жінок, до того ж літніх. Радості й утіхи на обличчях не було видно. А вітер як на зло допікав до кісток, і Президент, розпитуючи про побутові негаразди, про виплати і невиплати, про лихі ціни на продукти, про відключення світла, почувався пригніченим і ніби винуватим.

Час квапив. Якимось дивом |керівні особи в дублянках відтиснули жіночок і, ховаючи в комірах розчервонілі обличчя, натякнули Президентові, що вони хотіли б виявити йому велику ласку, подякувати за увагу (яка увага, що за фальш!) і тому пропонують трохи відпочити неподалік у затишній оселі, повечеряти там і в загальних рисах познайомитися із значними досягненнями району, оскільки він за всіма офіційними показниками найкращий в області, всі укази Президента тут виконуються, реформи йдуть повним ходом, села багатіють, розбудовуються…

— Які реформи! Хто розбудовується? Голови колгоспів та кооператори! — зненацька хтось злісно вигукнув з юрмиська.

Президент обернувся на той голос. Господи, він упізнав його. І… не повірив. Так гостро, з викликом міг кинути слово тільки його давній шкільний товариш (прізвище забулося), його шалений приятель Андрій. Ну, ясна річ, це ж він, вже добряче зістарений дядько інтелігентного вигляду, в такому ж, як і всі його колеги, кожушку, гостро втуплювався очима в сановного гостя. Колись були друзями-нерозлийвода, аж доки життя не розвело їх по крутих стежках. Президента — в царство техніки, а Андрія — в обійми медицини. І ось доля звела їх знову.

Президент зробив крок до Андрія. У серці потепліло, захотілося обняти його, глянути у вічі. Але той тільки стримано і чемно простягнув руку. Хтось із районного начальства сказав Президентові, що це — головний лікар сільської лікарні Андрій Павлович Горбенко.

— Знаю, представляти не треба, — радо сказав Президент.

І тут ще дужче защеміло серце. Двадцять літ не бачилися. Життя минає, а коли вдарить сивина і зустрінеш давнього приятеля отак серед голого поля, в юрмиську чинослухняних осіб, то вже й прірва між вами.

Згадалося раптом. Це ж він був якось торік у цьому поліському селі. Так, саме тут. Зібрався великий мітинг. Бо ж приїхав Президент. І всі поспішали тоді викласти перед ним свої болі. І думалося, що він усе може і всім прийде на поміч. Якесь мале дівча подало йому записку. Світлою кіскою майнуло і зникло у натовпі. У записці Президент прочитав: «Нам з мамою дуже зле. Бо тато не повернувся з Тюмені, мама працює на фермі, а бабуся вже давно не встає з ліжка». Рукою дівчинки явно хтось водив, певне, ота вродлива молодиця в натовпі. Тож дівчинка писала наче й за неї, і за себе. Як з’ясувалося потім, у цьому далекому селі постійно, двічі на день, вимикали світло, і дівчинка скаржилася, що вони сидять удома при каганцеві, роблячи домашні завдання, а хвора бабуся геть сама.

З Міненерго надійшло пояснення, що в тім селі не гірше, аніж в інших, мовляв, ніхто не винний, падає частота струму, зупиняються енергоблоки на АЕС, немає солярки на теплових станціях. Одне слово, біда для всіх, і нічого не вдієш.

Порадившись з помічником, Президент вирішив, що якась часина на вечерю в них ще зосталася. Тільки за умови: підуть до Горбенків, дружина буде рада з ними познайомитися. Хутчіше, бо час ріже!

Горбенко, високий, зсутулений, на Президентові слова відреагував з ввічливою гідністю. Мовляв, уміємо шанувати начальство, але й собі ціну знаємо. Коли машина Президента під’їхала до Андрійового будиночка, головлікар молодече вибіг на ґанок і чимдуж загрюкав у двері. Вмить у вікнах засяяло світло. Вийшла в пуховій шалі дружина, сплеснула руками: отакі гості!

— Вечерю готуй, Славуню! — мовив на всю оселю Горбенко. — А ви, товаришу Президент, і ви, шановна пані…

— Схаменися, Андрію, який я тобі «товаришу»! — розвів руки Президент, стоячи посеред заставленої книжковими шафами кімнати. — Забув, як ми обмінювалися шпаргалками на екзаменах з математики?

— Та що ви, товаришу Президент, в математиці ви були генієм! А я більше кролями бавився у віварії та гербарії готував, — відверто тішився спогадом головний лікар.

Тепер господареві кортіло перейти до проблем пекучіших. Де ще матимеш таку нагоду, щоб оце в твоєму домі сидів за столом та сам Президент держави! Господи! Коли ж і не погомоніти про діла насущні… І Горбенко, наливаючи гостеві та його дружині чарки, з впертістю сільського вола тягнув свого воза. Повів мову про те, що селяни ніяк не визначаться в проблемах власності на землю, сільські барони, оті самі голови колгоспів, геть втратили сором, розбудовуються шалено, п’ють кров із сільського трударя, а тому й неорані й не засіяні цілі поля, цілі гони, і пальне стало розмінною монетою в руках комерсантів.

— А головне — все прикривають ім’ям Президента України, — з болем вигукнув Горбенко. — Вашим ім’ям, товаришу дорогий мій!

— Ой, і впертий ти шанувальник! Не хочеш мене за свого мати, — печально зітхнув Президент.

— Інакше не можу. Ви для мене не просто давній однокашник і приятель. Ви — народ, якого правди сила… Пам’ятаєте слова поета? Павла Григоровича Тичини?

— Якого, між іншим, і лаяли, і скубли, і возносили, щоб потім зовсім розтоптати, — подала голос дружина Президента, яка із шкільних літ кохалася в українській поезії.

— Він для мене Бог, мій Тичина! — закивав головою захмелілий Горбенко. — Бо за правду стояв. Тільки трудна вона була і для нього, і для нас. Так от, товаришу… простіть, невже вам не доповідають, що вашим ім’ям дехто прикриває свої сумнівні діла? Скажіть, знаєте чи ні? — Горбенко схопив гостя за лікоть, притягнув до себе. — Скажіть чесно, знаєте чи ні?

— Я багато чого знаю, Андрію Павловичу, — ухильно мовив Президент.

— Ну, то робіть щось! Вживайте найкрутіших заходів!

— Найкрутіших, кажеш? — задумливо похитав головою Президент. — Ні, любий, найкрутіші заходи — то не від розуму. І не від сили. Цим тільки загубимо нашу святу справу. Уже були ГУЛАГи, була кров невинних мільйонів, голодомори, катівні НКВС. Тут я несхитний, Андрію. Не тягни мене туди!

— А я б розмахнувся і вдарив! О, як би я вдарив! — аж застогнав господар, й обличчя його збіліло. — Бо наш народ так розбестився, що його тільки крутою силою можна привести до порядку. Знаєте, що люди кажуть по хатах? При клятих каганцях? Сталіна б нам на півроку! Щоб залізною мітлою вимів усю погань! Щоб злодюг вішати на майданах!.. Ви не думайте, що я теж такої думки. Просто не можу собі втямити, що нам далі діяти. Дім наш розруйнований, дикі коні по дворищах гуляють, а ми все розводимо демократію! — Горбенко взяв пляшку, налив собі повен гранчак. — Тобі не наливаю, Президенте, — сікнув на «ти», ніби зробивши перший крок до зближення. — А не наливаю тому, що ми всі чекаємо від твого польоту за океан великих справ. Там ще тобі доведеться приймати й приймати на груди!

— З цим я вмію боротися, — лагідно усміхнувся Президент. І обняв дружину. — Ось мій помічник, на неї можу цілком покластися. Бо якщо казати відверто, лечу я, Андрійку, на важку розмову.

— За борги наші будуть здирати шкуру?

— І про те нагадають. Але головне інше. Стратегія Європейського Союзу щодо України. Ведуть з нами досить непевну гру. Запрошують до себе і не впускають у свій дім. Величають начебто і водночас позиркують так якось… Ну, та годі про те. Знаю, ти маєш досить свого клопоту.

— Біду маю! — насупився господар. — У мене санітарки беруть росчот, тікають від хворих. Самі ми. лікарі, беремося за швабру. Без дотацій живемо, без ліків. Хоч я ладен усе власними руками розгрібати, аби мої хворі не лежали голодними і не плакали в холодних палатах.

Раптом деренчливо озвався з тумбочки телефон. Дзвонили з лікарні. Там когось готували до операції. Операція мала бути непростою. Тож йому, Андрію Горбенку, головному медикові цих земель, належало бути в операційній. І він стиха мовив у трубку:

— У мене високий гість, самі знаєте. Прошу, зробіть усе як годиться. Підіть до Клав дії Степанівни, погукайте її, щоб вона мені проасистувала. Гаразд… на вас покладаюся… І чекаю…

Президент збагнув, що ситуація ставала критичною. Треба було кінчати трапезу.

— У тебе операція, Андрійку. Буду рушати.

— О ні, у мене е ще майже година! — мало не образився господар. — Прошу вас… прошу тебе, Президент!.. — Він схопив гостя за руку. — Не їдь ще! Благаю тебе! Все життя буду пам’ятати. Онукам перекажу. — Його карбоване зморшками довгасте лице запашіло вогнем. — Друже, уяви собі, що ми знову пацани отієї третьої школи, я веду тебе у двір, я показую тобі сховану в кишені цигарку і пробую запалити її. Але ти вириваєш її з моїх вуст і топчеш ногами. Пам’ятаєш, як ти тоді топтав її? Ще й кулаком мені пригрозив: мовляв, Ганна Остапівна, математичка, сваритиметься, не треба! Ти був завжди такий строгий, такий підтягнутий.

— Мені набридло бути строгим і підтягнутим, — сухо сказав Президент. — І взагалі від спогадів у мене серце болить.

— Хочеш, поїдемо влітку в наше село? — подав досить фантастичну ідею господар.

— Поїдемо, — одразу ж погодився Президент. — Тільки по-простому. Без охорони, без помічників!

— Е ні, без охорони і помічників не можна. Дуже трудне життя стало. Та й сволоти всякої розвелося. — Господар схилив голову. — Багато смерті… Скрізь убивають… Як в американському телевізорі. Що людина, що пес приблудний. Не знаю, що з народом поробилося. Коли у мене на операційному столі гине хворий, я потім три ночі не сплю. А сьогодні за три тисячі баксів тебе можуть серед білого дня…

— Ти ж хотів ще більше жорстокості, — ніби з докором кинув Президент. — А я, Андрійку, мрію про той час, коли не те, що смертна кара, а й саме поняття кримінал стане у нас дивиною.

— От ми з тобою й геть заплуталися, Президенте, — винувато усміхнувся головний лікар. — Убивати, не убивати. Тоді скажи мені: як же повернути нам святість? Просту людяну терпимість? Що з народом робити? Прости, що нагадую тобі. Президенте. Ми ж колись, українці, славилися добром, хат не замикали. Як нам жити?

Президент важко опустив голову.

— Мабуть, Андрійку, тільки добром жити. Добром на зло, а не злом на зло!

У Горбенка сіпнулися вуста, в кутиках мовби зачаївся тіманець спомину. Давнього-давнього.

Не зважувався сказати, що йому пригадалося. Аж по якомусь часі звів лукавенько очі на гостя.

— Бачу, ви невиправний. Яким були в школі, таким і зосталися.

— Про що ти, Андрію?

— Згадайте Митю Загулу. У восьмому сидів два роки…

— Щось пригадую. — доторкнувся пучками до чола Президент. — А! Ми ж його прозвали Загу-ляйвітром. Мав звичку цупити чуже.

— Отож, крав безбожно. Але хай би собі крав потрохи, дрібноту всяку, ручки, олівці, гумки з чужого столу, а він же до міліції докотився.

І тут згадалася поганюща історія. Президент аж потемнів лицем. Стосувалася якраз його, на той час скромного восьмикласника. Цей лобуряка Загула-Загуляйвітер одного разу примудрився одного зимового вечора, коли в їхній школі виступав хор із сусіднього села, вкрасти з класу його, Леонідовий поганенький кожушок. Ціни йому було дві копійки в ярмарковий день. Але ж довелося в люту хурделицю бігти додому роздягненим. Соромно було зізнатися про крадіж, вискочив і отак побіг. А під ранок запалення легенів, жар, температура люта, ледве відволодали лікарі. Міліції вдалося з’ясовувати, хто злодій. Та для крадія все закінчилося щасливо.

— Ви ж, товаришу Президенте, на піонерських зборах неправду сказали. Мовляв, забули кожушок вдома. Хотіли проскочити перебіжкою, через луг.

— Та жаль стало дурня., — мовив Президент, ніяковіючи. — Його б потурили зі школи.

— І це він учинив після того, як ви на всіх екзаменах по математиці й фізиці давали йому списувати задачки.

— Давав… Був такий гріх…

— То не гріх, то злочин перед совістю і правдою! — суворо проголосив на всю хату господар дому.

— Я б не наважувався добрість називати злочином, — різко відмігся Президент. — Діти виростають такими, якими виховуємо їх ми, дорослі. Інша річ, коли, людина чинить неблагородно в принципових питаннях… А втім, чи варто про це згадувати!?

— Якось саме згадується, товаришу Президент. І якраз в принципових питаннях, як ви висловилися.

— Так, тоді прощення бути не може! — мовив гість.

Тут він знову полинув думкою в минуле. Не таке вже й далеке. Коли став Президентом, пам’ятається, раптово відчув увесь огром справ, що навалилися на нього, іншим словом, як «огром» і не назовеш. Щось безмежно величезне, щось немислимо безконечне. І найгірше — щоденне, щомиттєве. В такі хвилини особливо відчуваєш потребу реальної підтримки, доброго слова чи поради. Надто у справах високої державної ваги, де твоє людське «я» зненацька стикається з безміром неосяжних проблем часу. Пригадується, були якісь фінансові ускладнення, якісь невиплати, недоплати, затримки. Кабмінові не вистачало кількох мільйонів доларів (ішлося про закордонні розрахунки). Звернулися до нього, Президента. А тут нагода: давній знайомий, що набув жирку у фінансових сферах, кажучи прямо — мільйонер солідного масштабу, попросив аудієнції. Давня дружба, шкільні роки, щемливе минуле. Зустрілися, бесіда вийшла теплою і щирою. Вельможний багатій, почувши про потребу в грошах з боку держави, весело сказав: «Чому б і ні? Ми державі, держава нам». Пообіцяв через кілька днів зателефонувати, щоб надати, тій справі прискорений хід. Але чомусь не подзвонив, І за тиждень не озвався. І за два не подав сигналу…. До речі, саме тоді з чиєїсь непорядної руки роздмухувався так званий «касетний скандал». Отож добрий дядечко-товстосум обачливо примовк. Заховався, мовити б, у кущах. Мабуть, узяв його переляк. Нащо, мовляв, лізти в політику? Нащо ризикувати своїми грішми? І хоч потому виправдувався і каявся слізно, біль в президентовім серці лишився назавжди.

— Так от, знаєш, Андрію, хто сховався тоді в кущах? Наш давній герой Загула.

— Як воно ніщо було, так воно ніщо і зосталося, — виніс суворий вердикт господар дому. — А за такої непростої ситуації людину наскрізь видно. В яку б вона машкару не ховалася.

Посиділи мовчки. Думки пригнітили і нагнали смутку. Враз Горбенко пожвавішав. В його очах зблиснула хитринка.

— Президенте, скажи мені, як воно там? На вершинах? Легко?

Гість схилив голову. І слова скотилися йому з вуст, як холодна роса:

— На вершинах, Андрію, завжди зимно. Ніколи не було так зимно, як тепер.

— Розумію. Всі навчилися критикувати. Надто у Верховній Раді. Багато балакунів розвелося.

— Чому ж балакунів? Вони правду кажуть. І критика їхня часто справедлива. Тільки так якось несправедливо виходить: вони на правді їздять, а мені доводиться впрягатися в людське горе. І бодай чимось пособляти нужденним. Законів не вистачає. Я їх благаю: правову основу мені дайте! Зробіть що-небудь, щоб не грабували країну паразити, щоб не вивозили піт і кров нашу!

— Знаю твої вимоги, та не всі до них дослухаються, — буркнув Горбенко.

Слово «кров» нагадало головлікареві операційну, де все було в трепетному борінні життя і смерті, і все залежало від його, хірургових, рук та його вміння, а, може, й від чогось вищого, святішого, незбагненнішого — чи й не від самого Бога Вседержителя! А Президентові те слово щемом віддалося в грудях від згадки про доповідні Генерального прокурора і від усіх тих, хто з болем і відчаєм вимагав від нього покласти край обезкровленню України, обезкровленню нації, вимагав унеможливити виїзд за кордон змучених безробіттям юнаків і дівчат, відплив робочої сили, божественних геніїв мистецтва й науки, усього, чим славилася споконвіків українська земля.

Президентові аж моторошно стало, бо як ніколи відчув раптово своє безсилля перед велетенським лихом. Мусив подолати його. Але де ж узяти сил? Серце рвалося від болю за скривджених і упосліджених, за змучених і голодних, у серця була своя межа витривалості, межа самозахисту перед лицем знахабнілих багатіїв-нуворишів, валютних спекулянтів, влазливих порадників і хитруватих словоблудів.

— Андрію, — мовив Президент, сковтнувши слину, — ти знаєш, я дуже втомився. А попереду ще стільки праці. І стільки болю!

— Нащо ж ти вліз у це діло? Хай воно святе, хай сто разів благородне. Але нащо воно тобі? — вибухнув докором і жалем головний лікар. — 3 твоїм технічним генієм! З заводами, лабораторіями, енергоблоками, світовими зв’язками, з потугами думки і мрії! Там був твій розум.

— Правду кажеш. Мій розум, може, й був найперше у техніці і точних науках, в електричних струмах і атомних станціях. Тільки мої станції й потуги, мабуть, не дуже гріють людей. Та й зараз, скільки ми не стараємося, нам мало тепла. Я сам мерзну, Андрійку! Недавно я приймав одного журналіста, розумного, відомого, всезнаючого. І він так добре сказав мені тоді: «У вас гарячі руки і гаряче серце!» Ти знаєш, я мало не повірив йому, щирості його слів. Та, виходить, та щирість була нещирою. По якомусь часі він опублікував статтю, де назвав мене «кримінальним» політиком. Тільки нащо ж було кривити душею? Нащо в очі так тепло мені дивився? Якби ж котрийсь із них, сміливих і велемудрих, провів у безсонні стільки ночей, як я! Іноді, повіриш, думаю собі: справді, нащо мені тягнути такого воза? Перевал же пройдений найважчий, промисловість пішла вгору, інфляція падає. За рік-два почнемо й багатих сусідів ліктями відштовхувати, щоб не застоювали нам дорогу. Іди собі, спочивай, онуків став на ноги! Але ж ні, бачу: не вийде.

— Вважаєте себе наймудрішим? — напрямки запитав господар.

— Ні, не те, Андрію. — Президент приклав собі до грудей руку. — Дуже мені отут болить. Такий біль буває часом, що не сила стерпіти. Може, воно й нескромно звучить, але чомусь здається, що не маю права покинути все. Не догледять же. Не догледять!

І враз перескочив до історії з трагедією російського літака, збитого у Криму. Як тоді проштрафилися деякі! Звісно ж, бувають трагічні збіги обставин, від них ніхто на гарантований. Вони — наче злий рок, наче сама доля. Та коли сталася біда, не ховайся під президентську руку. А головне — не підставляй президента перед усім світом.

— Знаю, шановний міністр… — почав був господар і тут же примовк.

— Шановний, не шановний, але, мабуть, слабинку допустив. І коли це сталося, я собі подумав: ось де засукуй рукава і копай поглибше. Запущене поле! Дехто не потягнув свого воза як слід.

— А, може, й не зовсім так? — заперечив господар. — Міністрові було дано вказівку згори.

— Неправда, Андрію! Всім; святим клянуся, що я, верховний головнокомандуючий, одержував найутішливіші зведення. Мені генерали дзвонили щохвилини і запевняли, що все гаразд. А через два дні міністр оборони нарешті зізнався, що він, бачте, все знав від початку. Точно знав, чия ракета влучила в російський літак. Знав і викручувався. Мовляв, може, пронесе.

— Тут проблема в іншому, — набрався сміливості Горбенко і заговорив з усією настійливістю. — Мовити б, у площині відповідальності. Хто за що відповідає? Скажімо, я відповідаю за мою лікарню. Не більше. Міністерство охорони здоров’я за всі лікарні, за їхні порядки, методи роботи, науковий рівень, фінансування. Так і в армії. Міністр оборони не повинен дбати про забезпечення пальним, ракетами, грішми, це прерогатива уряду. А, вийшло, що недолугий міністр, замість того, щоб дбати про оперативне керівництво, про військові навчання ракетників, вчити їх роботі з радарами і влучанню в ціль, мотався день і ніч, щось вибивав, щось канючив, плакався про мізерне фінансування. Так, мізерне до непростимості. Я добре пам’ятаю, як він нещодавно прямо заявив, що Міноборони одержало втричі менше від запланованого. І таким чином, дорогий друже, ракетники практично виявилися нездатними оперувати своїми системами. То влучили, в житловий будинок. То послали свою болванку до чорта в небо… Ет! Що говорити? — махнув рукою Горбенко і потягнувся до пляшки. — Виходить, що ти… — слово «ти» він вимовив з наголосом, — найвища державна особа, страждаєш більше за всіх, думаєш більше за всіх і — нерідко — виконуєш обов’язків більше за всіх. Тому так і проймаєшся справами. І навіть впадаєш у відчай. — Горбенко аж розсердився: — Ба! Чи, може, я неправий?

Президент довго дивився на чисту, сяючу білизною скатертину. Мабуть, Горбенко формально таки мав слушність. Але щось у його словах ображало. Не про розподіл функцій, зрештою, ішлося. Горбенко бив словами у сферу казенної відповідальності, і за цією логікою, мабуть, Президентові справді не варто було втручатися в окремі деталі життя. їх стільки розкидано по землі, по всіх дорогах, в усіх людських душах і в усіх людських вчинках. Скрізь ті деталі нагадують про себе, волають, плачуть, ремствують, нагадують, що далі так бути не повинно. Ось вчора він пробіг мигцем міську газету. Там і смішного, і грішного не перечитаєш. Половина ліфтів у місті в аварійному стані… собаки дичавіють і нападають на людей… проданий Китаю велетенський есмінець відірвався під час шторму від своїх буксирувальників і дрейфує в Егейському морі, як сірий привид… Несхожі факти. Як поставишся до них? Як знайдеш першопричини? Мабуть, для цього потрібні спеціалісти, знавці, компетентні люди. Та комусь же повинне боліти серце за все!.. Отак просто — боліти. І, мабуть, йому, Президентові, найперше. Й тому він справді почувається відповідальним за все. За найменше. За наймінімальніше! Ну, що поробиш? Така його доля. Мусить, і годі!

Горбенкові стало жаль гостя. І він простягнув до нього через стіл руку. Легенько провів пучками пальців по його долоні. Невже перед ним сидів Президент великої країни? Півсотмільйонної держави? Отака проста, звичайна людина, з утомленими очима, із зібганою від утоми постаттю.

І тоді Президентові слова набули в свідомості Горбенка іншого, істинно людського значення.

— Я, мабуть, не зрозумів тебе. Пробач, друже, — зважився він на теплі слова і знову потягнувся руков через стіл до гостя. — У тебе так складно все… Може, ти не всім зрозумілий, не все знаєш, але тепер мені стало ясно, що тобї все болить. — Горбенко відчув ніяковість: — Даруй, у тебе сльози на очах. Справді, ти дуже розстроївся, я бачу.

— Та ні, це не сльози, — тернув себе по очах Презвдент. — Це мить моєї слабості. Має ж право Президент держави бодай на хвилину дозволити собі слабість? Чисто людську?

— Ти не маєш такого права, — стиха і водночас тепло мовив Горбенко.

— Може, й твоя правда. — Президент раптом щось прикинув у думках і, прояснівши обличчям, вимовив зваженим тоном: —А що якби ти… Одне слово, переселяйся до мене в Київ. Ти своє подвижництво відпрацював. Лікарню й скальпель я тобі гарантую.

Головлікар відхилився на спинку стільця. Подумав. В його голосі озвалася вдячність:

— У тебе вистачає радників. Спасибі. На великі діла у мене вже немає сил. Залиш мені оце село і оцю лікарню. А друзями ми завжди будемо. Хто це з поетів сказав: «Чим далі серцем ми від серця, тим найтепліше на душі». Повір, я з тобою до останнього…

Тут озвався телефон. І головлікар, схопившки трубку, вислухав повідомлення:

— Так, розумію…. Ну, що ж, готуйтеся. Я скоро прийду.

Це означало прощання. В очах головлікаря з’явилася похмурість. Мабуть, не думав вже ні про що, окрім операційної.

Підвівся і ступив до Президента. Той стояв біля столу і нервово тарабанив пальями по ньому.

— Я повторюю своє запрошення, — з притиском мовив Президент. — Якщо ти мені справжній друг, ти подумаєш…

Зненацька в кімнаті погасло світло. Чорнота миттю розпливлася по оселі. Усе на хвилю мовби загусло і стало велетенською чорною пусткою. І в тій пустці наче озвалася смертельно трагічна думка: що ж робити? Там, в операційній, теж немає світла! Там, де буде операція — темно і чорно.

У Горбенка болісно вихопилося з грудей:

— Знали, коли вимкнути!

Стояв у пітьмі, геть заціпенілий. Господи! Яка лиха година накликала це ідіотське відключення? Наче умисне, щоб продемонструвати перед Президентом всю безглуздість і всю нестерпність становища. Дроти, сніговії, енергосистеми, життя і смерть… і чортзна-що, коли вже ніхто не володіє ситуацією і ніяка, навіть президентська, влада не здатна щось учинити.

На вулиці гули машини, усе вже було готове до руху, відчувалася напруга, коли забувається миттєво все і кличе тільки далека дорога.

Горбенко стояв непорушно. Йому хотілося, щоб гнівлива присутність високого гостя врешті закінчилася. Тепер йому належало самому боротися з бідою, яка впала на нього.

— Дорогий Президенте, — мовив він дещо піднесенно офіційним тоном, — я мушу вибачитися і йти до лікарні. Але все одно оцей ваш приїзд до нас… ви самі… ти сам розумієш…

— Зайві балачки, — урвав його Президент. З кухні внесли запалену лампу, і його обличчя потепліло. — Не уявляю, як ви впораєтеся з операцією.

— Сам не знаю, — трохи непевно мовив головний лікар, окинувши поглядом темні кутки кімнати. — Є двигунець… побачимо.

— То ходімо, — взяв Горбенка за руку Президент, — побуду ще трохи з тобою.

— У тебе ж дорога, Президенте.

— Ні, ходімо. Хочу побачити, як ти впораєшся з ситуацією.

У лікарні вже горіли в коридорах гасові лампи. У палатах чаділи свічки.

Президент віддав комусь із супроводжуючих наказ:

— Організуйте вертоліт! Негайно! — Підійшов до Горбенка і взяв його міцно за плечі: — Мої хлопці не підведуть… Можеш перевезти в обласну.

— Якось буде, — кивнув Горбенко.

Пішли в кабінет головлікаря. Тут горіло дві гасових лампи. Принесли чай в гранчастих склянках, що нагадало про убозство лікарнянського господарства. А лікарня ж — святе місце. Народ до лікарів за всіх часів ставився з найглибшою шаною, близькою до містичного поклоніння. Тут і народжуються, тут і вмирають. Недарма раніше колгоспи утримували цілі лікарнянські комплекси, вибудовували цілі медичні містечка. Та й утримувать було неважко. Все ж дешеве, все за рахунок держави: і будинки, і апаратура.

— Мені незручно, що ми отак в темряві… — почав Горбенко, подзенькуючи ложечкою в склянці. — Бідність принижує. Та й відбиває охоту до великих справ. Ось ти, Президенте, припросив мене в столицю. Знаю, що маючи при боці друга-президента, я не бідував би. А що тут зараз? Випускники медінститутів тільки й позиркують на двері, щоб відбути положений строк і гайда до ваших столичних вершин.

— Я тобі казав, що на вершинах зимно, — відбуркнувся Президент.

— Зате там багатії жирують.

— Можеш не заздрити їм. Гризуться між собою. Ніяк власності не поділять. Органи МВС з ніг збилися, шукаючи замовників убивств. Іноді виходять по своїх каналах ледь не за океан. Оте «кілерство» мене просто катує. Викликаю до себе міністра внутрішніх справ, розумного, вольового, досвідченого. Яких людей дати в поміч? Наведіть лад у своєму господарстві! Чого вам бракує? А він печально дивиться на мене і з болем каже: грошей треба! Та де ж їх узяти? Бюджет не гумовий, дефіцит ікла показує, мов хижий звір.

Чай холонув, пити не хотілося. А світла все не було, і ніч за вікном здавалася просто безпросвітною. Справжня апокаліптична ніч. Надто коли знаєш, що десь неподалік в палаті лежить чоловік, якого будуть розтинати, якому, може, й жити лишилося… Та геть думки лихії! — мимоволі висварив себе Президент. Як не жени похмурі хмари з чола, вони все одно знайдуть свою стежечку до серця. Вмощуються біля нього чорними круками і підкидають йому смутку. Розумієш об’єктивну реальність: десь на перших порах після оголошення незалежності втрачено темп, кризові явища стала розвиватися за іманентними для них законами, пригаслі колосальні військові комплекси чавунними гирями потягнули господарство до розвалу… А ще ж в ейфорії самовдоволення люди почали втрачати чуття відповідальності. Кинулися тягнути неподілене й поділене майно в свої кишені. Упала якість товарної маси, упали закордонні прибутки з експорту…

Душа не знає, де шукати відраду. Навіть в морі під час відпустки не можеш спокійно покупатися, бо, як би далеко не відпливав від берега, а згадка про те й про те все одно хутчіше за тебе пливе.

— Зачекай трохи, Президенте, — підвівся з дивану Горбенко.

— Далеко?

— Побоююся за нашого неоперованого. Серце в нього здає. А попереду ж наркоз. Я миттю, — поклав гостеві на плече руку Горбенко і хутко вийшов з кабінету.

Повернувся по короткій хвилі, сів утомлено на диван біля гостя.

— Боюся за його нервовий стан. Він не знає ще найстрашнішого. Жінки його вже немає на цьому світі.

— Ти про хворого? — запитав Президент, мимоволі проймаючись тривогою. І подумав: треба ж було, щоб отак перед самою операцією відключили струм.

— Ніякий він не хворий. Покалічений в дорозі. Не знаю, як він ще лишився живий. Дружина його загинула на місці. Сиділа праворуч. Я бачив труп.

Не уявляєш, яке жахливе видовище. Красуня небувала. Вся в норках, в золоті і брильянтах, наче поверталися з театру.

— Отака аварія?

— Отака.

— І що встановили працівники ДАТ?

— Простіше кажучи — наїзд на дерево. — Головлікар помовчав важко. — Не розумію, що вони собі думають, наші бізнесмени. Ну, маєш зайвого долара, купив собі «мазду», проїхався по селах, провідав кого хотів. Так нащо ж за стіл сідати, де чаркуються? Ще й дружину потім всадовив біля себе в машині, не прив’язавши її пасом безпеки. І результат: жінка одразу на місті… а він ще якось вчепився за життя. І оце будемо оперувати. Господи! — махнув рукою Горбенко. — Коли людині так багато дано — живи спокійно і не шукай лиха на свою голову. Воно саме знайдеться.

— Саме, саме, — зітхнув Президент. — Навіть не знаєш, звідки чекати. А, може, й добре, що не знаєш. Просто живи собі, як ти сказав — спокійно.

Десь за стінами в коридорах загупотіли кроки, почулися голоси, нервові і вимогливі. Шукали мовби головлікаря. Йому довелося знову визирнути з кабінету. І тут йому в лице вдарив промінь світла ліхтарика. Це був завгосп. Шапка набакир, лице червоне від морозу. Чи, хтозна, від чого.

— Заходь, — владно припросив його головлікар. — Чого мотаєшся як навіжений?

Чолов’яга переступив поріг, внісши з собою гарний запах морозяної ночі. Був натоптаний, в розстібнутім кожушку, очі сріблилися інеєм.

— Товаришу… Іване Павловичу. Біда!

— Кажи, не муч! — гримнув на нього стишено Горбенко.

— Двигун не можу завести. Акумулятор слабкий і не дає іскри. А воно ж, стерво, холодне, як смерть.

— Що треба від мене? — посуворішав голосом Горбунко, певне, знаючи ціну цьому крикливому й розгубленому господарнику.

— Коли акумулятор нікчемний, не буде діла. Іскра не піде. І нічого ми не заведемо.

— То що ти раніше думав, Полікарпе Семеновичу?

— Те, що й ви.

— Я тебе питаю: чому досі не подбав про справний акумулятор? Чому не вибив копійки на новий? Там же людину готують до операції… Живу людину! Чоловік, можна сказать, на грані, а ти шукаєш всякі виправдання. Так от, Полікарпе, іди до движка і хоч зубами його заводь.

— Та не заведеться ж, Андрію Павловичу. Не можу ж я сотворити чуда.

— Ти — завгосп. Розвів бардак у господарстві! — І ледь чутним шепотом кинув тому в лице: — Президент ось сидить, що він про нас подумає?

— Не знаю, що він подумає. А я вам давно казав: треба купувати новий двигун. Або й вообще ставити маленьку електростанцію. Як у соснівській лікарні… Ні, краще таки двигун. Бо на електростанції пуп розв’яжеться. — Завгосп втішно хихинкнув і позирнув на Президента. — Ото завтра ж їдьмо до міста і купуймо новий двигунець.

— Голову тобі треба купити нову! — зірвався на грубість Горбенко, і навіть у темряві стало видно, як збіліло від злості його обличчя. — Тоді ось що. Біжи в гараж і скажи: хай розігрівають «газика». Будемо везти хворого в обласну лікарню.

Однак було ясно, що це майже трагедія. До області від села було не менше ста кілометрів. Ста кілометрів по сніговицях і заметах, крізь темінь і мороз.

— Я ж казав: купіть або движок, або новий акумулятор, — заскиглив у мороці завгосп. — І в сільраді просив: купіть! Не мають коштів. А як хворіти чи на бюлетені відлежуватися в наших світлих палатах, то кошти є! Бюрократи прокляті!

Президентові стало ніяково слухати ремствування завгоспа-невдахи. Він підвівся з дивана. Підійшов до нього.

— А хіба акумулятор потягне? — запитав тоном неофіта.

— Мабуть, ні, — розвів руками Горбенко. — Апаратура підключена, штучне дихання. Та й світла треба побільше. У темряві не зшиєш ткань.

— Що не зшиєш?.. А, ткань. Тканину, значить? — повторив безглузді слова Президент, і йому стало моторошно від картини, яка спалахнула перед його очима: ніби побачив, як розпадається і вмирає жива тканина, спалювана на вогні. Тоді він узяв за лікоть головлікаря, відвів його вбік: — Прошу тебе, не переживай. Обійдеться без «газика». Вертоліт буде з хвилини на хвилину.

— Гаразд, посидимо трохи. — І повернувся до завгоспа, який сумно стовбичив у дверях. — Іди, Полікарпе, завтра поговоримо. І скажи, хай нам ще гаряченького чаю принесуть.

На душі в Президента ставало дедалі важче. Наче не в темнім кабінеті сидів, а десь у безмірній пустці, навкруги непроглядь, якась космічна порожнеча, і він уже не знає, як йому виборсатися звідси. Розумів одне: кидати товариша давніх літ напризволяще він не смів. Що з цим хворим якось знайдуть раду, в тому не було сумніву. І вертоліт ось-ось буде, і операцію в області зроблять «леге артіс» (десь чув це таємниче латинське визначення). Одначе розумів і просту істину: пробуксовка починалася з низів, з отаких занедбаних і забутих богом лікарень. А, може, й глибше: з безпорадності людських душ, з отаких завгоспів, як цей наївно-безпорадний Полікарп Семенович.

Його думки наче вгадав Горбенко. Сівши біля Президента на дивані, поклав йому на плече руку.

— Вибач, дорогий Президенте, що ми отак живемо-животіємо… Але ні ти, ні я в цьому невинні.

— Хочеш сказати: винна система?

— Ні, Президенте. Винна історія! Така вона була до нас, українців, несправедлива, така підступна!.. Влаштувала колись історичну Переяславську Раду. Та віддала нас російському царю-батюшці, цар — імператриці Катьці, Катька — гуляці Потьомкіну, і так котилось-докотилось до «батька всіх народів». — В голосі Горбенка просочилися нотки діловитості: — Що ти можеш зробити, коли вся українська економіка за радянських часів працювала на оборонку? Приїхав до нас у село один інженер з Харкова, із заводу Малишева до своєї матусі попити молочка, сили свої підкріпити. Дикі речі розказував! Виявляється, ми наші танки досі монтуємо із різних складників чи, мовлячи по-російськи — составляющих. Гармати привозять з Тульського заводу, двигун — аж ген з Челябинська, електрообладнання з Пітера… Ну, скажи, Президенте, коли цьому край буде? Невже тобі не доповідають?

— Доповідають із сльозами, — мовив Президент твердо. — А що Україна служила для Кремля чорновозом, то ти маєш цілковиту рацію. Ми й вугілля давали, і метал плавили, і руду добували… Всю імперію обслуговували чорною продукцією.

— Мудро ж колись батько народів закваску зробив! — зловтішно вигукнув у напівтемряві Горобен-ко. І зітхнув ремстиво: — Усе вкупі перемішано, в одному велетенському військовому казані! Нашо нам тепер така військова закваска? Куди ті потужності пускати?

Головлікар подумав:

— А ще ж і атомних станцій натикали нам стільки — кошмар!

— То особстаття, Андрію, — зітхнув Президент. — Знаєш, як прив’язували першу атомну в Україні? Академік Александров прилетів до Щербицького, відчинив ногою двері до його кабінету і прямо заявив: — «Мою станцію предлагаю прив’язать в Вишгороде. Полная безопасность гарантирована! Можете хоть на Крещатике ее построить».

— От і построїли! — хмикнув Горбенко. І враз сторожко повернувся до вікон. — Наче вертольот… А? Не чуєш?

— Чую і радію за наших льотчиків. — сказав Президент. — Хай готують твого покаліченого. За півгодини буде в області на операційному столі.

Коли виносили до вертольота постраждалого, Президент стояв у коридорі, спостерігав за людьми. Горіли попід стінами на тумбочках гасові лампи, і від них важке, непевне світло осявало постаті Горбенка в накинутому наопашки пальті та двох санітарів у кожушках, що несли ноші з хворим…

Було незручно, з вулиці вривався зимний протяг, всі квапилися, штовхали один одного. Президент мимоволі зробив крок уперед, і його очі вперлися в лице постраждалого. Воно здалося знайомим. Мав насунуту на голову кудлату шапку, і з-під неї позиркували осклянілі очі. Маленькі, запалі, з проблиском страждання. Кущуваті брови, викривелені губи…

Це ж був Загула! Точно — він! їхній шкільний товариш, прозваний колись веселим прозвиськом «Загуляйвітер». Його пронесли, на порозі підняли трохи вище, і він далі поплив, як єгипецький фараон перед вічністю.

«Так ось де нас звела доля! — подумав Президент. — Химера!.. Страхітлива і дивовижна химера!. І таланить же мені чинити добро. Усім! Усім без винятку!..»

Підійшла дружина, взяла Президента за руку і майже силоміць повела його до машини. Вона відчувала його стан.

— Все уладналося. Не переживай, — мовила голосно, серед гулу моторів.

— Якби ти бачила його очі, — зірвалося з його вуст.

— Чиї? — не зрозуміла дружина.

— Загули… Я тобі розповідав колись. Пообіцяв мені кілька мільйонів і зник. Це його будуть оперувати в області. Нещасний! Розбився по дорозі, жінка загинула… — Президентів голос бринів болем: — 3 обленерго доведеться вести особливу мову.

— Так невинне ж обленерго, — сказала дружина. — Кажуть, хурделиця порвала дроти.

— Ти вічно ладна всіх прощати, люба моя, — дражливо мовив Президент.

— А сама, бачу, гориш!

Від лікарні протоптаною стежкою швидко ішов головлікар.

— Слава Богу, всунули його в вертоліт, — сказав він. І враз обняв Президента: — Хотів тобі спасибі сказати, та не хочу наврочити… Мені з області після операції подзвонять. А я вже тобі…

— За два тижні, — усміхнувся Президент. — Раніше не вирвуся з-за океану.

— Господи! Я й забув… — знітився Горбенко. — Ну, то все одно, зроби собі десь зарубку…

Поруч ревнуло авто, і Президент, не второпавши слів, перепитав гучно:

— Що, що? Яку рубку?

— Зроби зарубку, що ти врятував ще одну душу!

— Мабуть, так Бог хотів, Андрію. Хай живе собі, розуму набирається.

Подали машину. Президент сів у неї з дружиною в лагідне, надійне тепло, накотилося чуття спокою, але й заразом якоїсь непевності, наче лишав тут у селі щось дуже важливе, якусь частку своїх сил і своїх думок. Але коли загудів мотор, коли почулося під колесами рипіння вкоченого снігу, подумав: отак ще один крок по своїй землі, і будуть за ним ще кроки й кроки, які постеляться в довгу, яку ж трудну дорогу. Накотилося чуття певності і водночас заздрощів до Горбенка. Що йому? Малі клопоти, малі проблеми, а тут лети через океан, в ревище чужих міст, у безсонні ночі.

Колона рушила засніженою вулицею. Президент обернувся і побачив позаду присадкувату будову лікарні. Вікна в ній були темні, а стіни наче вібрали в себе всю білизну нічного снігу. На ганку стояв Горбенко, махав прощально рукою. З ким прощався? Може, з вертольотом, який оддалік на вигоні здіймав куряви снігу? Чи, може, з машиною Президента, яка нагадала йому дитинство і забирала зараз те дитинство з собою? Вічні прощання, вічна розлука.

Машина повільно сунула між заметами, біла ніч опадала з зірок на землю. Дружина сиділа мовчазна і наче ображена. Президент узяв її руку і підніс до щоки її гарячі пальці. Жар у неї наче поменшав. І він подумав з болем: «Боже, це ж найдорожче, що я маю в житті. Бережи мене, люба! І, якщо можеш — віддай мені цей жар!»

ЗМІСТ

Ю. Богуцький. Передмова

ЛЮБОВ, ПРЕЗИДЕНТ І ПАРАДИГМА КОСМОСУ. Роман

БІЛЬ ПРЕЗИДЕНТА. Новела-роздум

Примітки

1

В 1975 році група офіцерів балтійського флоту на чолі з капітаном 1 рангу Валерієм Сабліним підняла бунт на протичовновому кораблі «Сторожовий», виступивши з гострим осудом політики тодішнього партійного керівництва СРСР. Бунт було подавлено, а командир корабля Саблін за рішенням військового трибуналу був розстріляний.

2

Біля американського міста Розуел в 1947 році сталася катастрофа космічного корабля. Американські власті захопили рештки космічного апарату разом з тілами загиблих інопланетян, заховали їх в спеціальному ангарі 52 і законспірували цю подію від людства.

Content

Бедзик Юрій Любов, Президент і парадигма космосу

Юрій Бедзик ЛЮБОВ, ПРЕЗИДЕНТ І ПАРАДИГМА КОСМОСУ

СЛОВО ДО ЧИТАЧА

ЛЮБОВ, ПРЕЗИДЕНТ і ПАРАДИГМА КОСМОСУ Роман

БІЛЬ ПРЕЗИДЕНТА Новела-роздум

ЗМІСТ

Примітки